Софи Кинсела

Беки Б. и аферата с чантата

На Джема и Абигейл благодарност, че са мои сестри!

Речник на международните племенни диалекти

ДОБАВКА

(В основния речник е допуснат пропуск на следните термини:)

стр. 67, Племето „нами-нами“ от Нова Гвинея.

фраа („фрар“): възрастен член на племето; патриарх.

мопи („моп-и“): малка лопатка за сервиране на ориз или ястие.

шуп („шоп“): размяна на стоки за пари или мъниста. Понятие, напълно непознато за племето до появата през 2002 г. на британската гостенка Ребека Брандън (по баща Блумууд).

Кралски археологически институт — Кайро

Кайро, ул. „Ел Черифийн“

Г-жа Ребека Брандън

хотел „Нил Хилтън“

площад „Тахрир“

Кайро

15 януари 2003 г.

Уважаема госпожо Брандън,

Радвам се, че меденият Ви месец в Египет ви харесва толкова много! За мен бе истинско удоволствие да науча, че се чувствате свързана по особен начин с египетския народ, и напълно съм съгласен с Вас, че като нищо във вените Ви може да тече и египетска кръв.

Интересът Ви към изложбата на бижута в нашия музей е не по-малко похвален. А в отговор на Вашето запитване съм длъжен да ви уведомя, че „сладкото малко пръстенче“, както благоволихте да го наречете, не се продава. Някога то е принадлежало на царица Собекнефру от 12-та династия и мога да Ви уверя, че със сигурност ще ни липсва!

Надявам се, че и останалата част от престоя Ви в нашата страна ще бъде за Вас не по-малко забележителен!

Искрено Ваш:

Халед Самир

директор

Параходна компания „Брайтлинг“

Тауър Хауз

Пристан „Кенъри“

Лондон

факс за:

Г-жа Ребека Брандън хотел

„Четирите сезона“

Сидни

АВСТРАЛИЯ

6 февруари 2003 г.

Скъпа госпожо Брандън,

Със съжаление ви уведомяваме, че Вашата „русалка от резбован пясък“ от Бонди Бийч се разпадна по време на превоза й с нашия кораб.

Бихме желали да Ви напомним, че не поехме никакви гаранции относно безопасността на стоката и Ви посъветвахме да не я пращате по море.

Искрено Ваша:

Дениз О’Конър,

координатор „Обслужване на клиенти“

„Пътешествия и маршрути в Аляска“ ООД

п. к. 80034

Чугяк

Аляска

факс за:

Г-жа Ребека Брандън

хижа „Бялата мечка“

Чугяк

От:

Дейв Крокърдейл

„Пътешествия и маршрути в Аляска“

16 февруари 2003 г.

Уважаема госпожо Брандън,

Благодаря Ви за запитването.

Горещо настояваме в никакъв случай да не предприемате изпращане по море до Великобритания на шест кучета хъски заедно с шейната.

Съгласен съм с Вас, че кучетата хъски са прекрасни животни, а идеята Ви точно те да се окажат разрешението на проблема по замърсяването на големите градове определено ми допада. Въпреки това изобщо не съм убеден, че властите в Лондон ще Ви разрешат да ги изкарате на улицата, макар и да настоявате, че ще „снабдите шейната с колела и ще й сложите регистрационен номер отзад“.

Надявам се, че продължавате да се наслаждавате на Вашия меден месец!

С най-добри пожелания:

Дейв Крокърдейл,

мениджър

Едно

Добре де, спокойно! Не се паникьосвай! Мога да го направя!

Всичко опира само до това да оставя по-висшата ми същност да вземе превес, да постигне просветление и да ме превърне в лъчисто творение от бяла светлина.

Фасулска работа!

Намествам си деликатно задните части върху килимчето за йога и се обръщам така, че лицето ми да гледа право към слънцето. После тайничко смъквам тънките презрамки на потничето си. Не виждам защо човек да не може едновременно да достигне състояние на върховно блаженство и да получи готин тен.

Седя си на склона на един хълм в Шри Ланка, върху който е разположен Центърът за отдих и духовно уединение „Блу Хилс“, и забелязвам, че гледката е забележителна. Пред мен се простират хълмове и чаени плантации, които накрая се сливат с наситено синьото небе. Оттук съзирам ярките дрехи на берачите на чай в полята, а ако извърна леко глава, в далечината зървам слон, който си крачи кротко сред храсталака.

А ако извърна глава още мъничко, виждам и Люк. Моят съпруг. Той е седналият върху синьото килимче за йога, с изрязаните ленени панталони и раздърпаната тениска — онзи, дето седи с кръстосани крака и затворени очи.

Да, знам. Направо невероятно, нали?! След десетмесечния ни меден месец Люк се превърна в човек, напълно различен от онзи, за когото се омъжих. Старият надъхан бизнесмен вече го няма. Изчезна. Стопи се. Костюмите също изчезнаха. Сега си има страхотен тен и стегнато тяло, косата му е дълга и с кичури, изрусени от слънцето, а част от ситните плитчици, дето му ги направиха в Бонди Бийч, все още си стоят. На китката си носи гривната на приятелството, която си купи в Масаи Мара, а на едното му ухо проблясва миниатюрна сребърна халкичка.

Люк Брандън с халка в ухото! Люк Брандън седнал с кръстосани крака!

Сякаш почувствал погледа ми, той отваря очи и ми се усмихва. Аз му отвръщам със същата блестяща усмивка. Женени цели десет месеца! И нито една кавга!

Е, добре де, нали знаете как е?! Само от време на време по някоя размяна на нещо по-остричко.

— Сидхасана — казва Чандра, учителят ни по йога, и аз изпълнително поставям десния си крак върху лявото бедро. — Прочистете съзнанието си от всички излишни мисли!

Окей. Прочиствам си съзнанието. Концентрирам се.

Не искам да се хваля, обаче за мен прочистването на съзнанието е детска работа. Направо не мога да проумея как може да има хора, за които това да е трудно! Така де, немисленето би трябвало да е къде-къде по-лесно от мисленето, не съм ли права?

Истината е, че аз май съм родена за йога. Идва ми буквално отвътре. В този център сме едва от пет дена, обаче аз вече мога да правя и лотоса, и всичкото останало там! Даже се чудя защо да не взема да се захвана да давам уроци по йога, когато се приберем вкъщи.

Може пък да стана партньорка на Труди Стайлър. Божичко, ами да! И после двете можем да създадем модна линия за играещи йога — само в млечносиво и бяло, и с миниатюрно лого…

— Фокусирайте се върху дишането си! — нарежда Чандра.

Ох, вярно бе! Дишането. Добре.

Вдишване… издишване. Вдишване… издишване. Вдишване…

Божичко, ама да знаете колко са готини ноктите ми! Направиха ми ги в центъра за водни масажи — мънички розови пеперудки на бял фон! А пък антенните им са миниатюрни блестящи диаманти! Направо божествено! Само дето една като че ли е паднала някъде… Ще трябва да я поправя…

— Беки!

Гласът на Чандра ме стряска и аз подскачам. Той стои точно пред мен и ме съзерцава с онзи негов особен поглед. Много благ и като че ли знаещ всичко, сякаш прониква направо в мозъка ти.

— Справяш се много добре, Беки — казва той. — Имаш много красив дух.

Усещам как ме залива задоволство. Аз, Ребека Брандън, по баща Блумууд, имам красив дух! Знаех си! Ура!

— В душата ти няма нищо светско — добавя той с нежния си глас и аз го съзерцавам втренчено, напълно хипнотизирана от него.

— Материалните придобивки нямат никакво значение за мен — изричам бездиханно. — Единственото, което има значение, е йогата.

— Значи си открила своя път — усмихва ми се Чандра.

Откъм посоката на Люк до ушите ми достига презрително изхилване. Извръщам се и го хващам как ни наблюдава скептично.

Знаех си, че Люк не приема тази работа на сериозно!

— Ако искаш да знаеш, това е личен разговор между мен и моя гуру! — сопвам му се аз.

Макар че всъщност не би трябвало да бъда изненадана. Бяхме предупредени за този момент още на първия ден от уроците ни по йога. Очевидно е често срещано явление, когато единият от партньорите успее да достигне до върховното духовно просветление, другият да реагира със скептицизъм, та даже и ревност.

— Като те гледам, скоро ще тръгнеш и по горещите въглени! — отбелязва Чандра и посочва усмихнато към разстланата наблизо тлееща жарава.

Из групата се разнася нервно хихикане. Тази вечер Чандра и някои от най-добрите му ученици по йога ще ни демонстрират как се танцува по горещи въглени. Доколкото схващам, това е най-върховното, към което трябва да се стремим. Очевидно се достига такова неповторимо състояние на блаженство, че човек въобще не усеща огъня на въглените, изгарящи ходилата му. Защото става недосегаем за болката!

Тайната ми надежда обаче е, че тази идея ще сработи и когато съм с обувки с десетсантиметрови тънки токчета.

Чандра ми оправя ръцете и продължава напред. Аз затварям очи и се оставям на слънчевите лъчи да се погрижат за тена ми. Така, както си седя тук, на този хълм, в средата на нищото, се чувствам невероятно пречистена и спокойна! Не само Люк е този, който претърпя промяна през последните десет месеца. Аз също се промених. Израснах. Приоритетите ми също се промениха. Всъщност, превърнах се в коренно различен човек. Така де, вижте ме сега как играя йога в този център за духовно уединение! Някогашните ми приятели сто на сто няма да ме познаят!

По знак, даден от Чандра, всички преминаваме в поза ваджрасана. От мястото, където се намирам, виждам някакъв старец от Шри Ланка, който върви към Чандра с две раздърпани торби. Двамата провеждат кратък разговор, през което време Чандра не спира да клати глава, а накрая старецът се оттегля унило по обраслия с храсталаци склон. Щом се уверява, че човекът е достатъчно далече и няма да ни чуе, учителят ни по йога се обръща към групата и подбелва очи с досада.

— Някакъв търговец. Пита дали някой от вас се интересува от скъпоценни камъни. Огърлици, евтини гривнички, такива работи. Казах му, че вашите мисли са концентрирани върху по-висши неща.

Хората около мен поклащат невярващо глава. А една жена с дълга червена коса изглежда даже обидена.

— Ама той сляп ли е, та да не вижда, че сме в разгара на медитацията си?! — изтъква възмутено тя.

— Той не е в състояние да проумее вашата духовна отдаденост — отбелязва Чандра и оглежда сериозно групата ни. — Със същото отношение ще се сблъскате и във външния свят. Надали ще са много онези, които ще разберат, че медитацията е храна за душата ви. И че нямате никаква нужда от… от сапфирени гривни!

Няколко човека кимат в знак на съгласие.

— Някакъв си аквамаринен медальон с платинена верижка! — махва пренебрежително с ръка Чандра. — И може ли той да се сравни с блясъка на вътрешното просветление?!

Аквамаринен медальон ли? Аквамарин ли каза той?

Аууу! Питам се колко ли ще…

Така де, не че ме интересува кой знае колко. Очевидно не. Просто онзи ден зърнах някакви аквамарини в един магазин. Ей така, от научен интерес.

Погледът ми се плъзга лежерно към отдалечаващата се фигура на стария търговец.

— Имало по три карата, имало от пет карата — все това повтаряше горкият! — продължава невъзмутимо Чандра. — И всичко било на половин цена. Ха! Казвам му аз, че моите хора не се интересуват от такива работи, ама той…

На половин цена ли?! Петкаратови аквамарини на половин цена?!

Стига вече! Престани! Чандра е напълно прав. Разбира се, че не ме интересуват някакви си глупави аквамаринени камъни! Как пък не! Сега съм потънала в духовното си просветление!

Пък и онзи старец вече почти се стопи. Сега е само миниатюрна точица на върха на хълма. И само след минута ще е изчезнал.

— А сега — усмихва се Чандра, — поза халасана. Беки, би ли ни показала, ако обичаш?

— Разбира се! — усмихвам се в отговор аз и се подготвям да заема съответната поза на килимчето си.

Обаче нещо не е наред. Нещо не го усещам онова предишно задоволство. Въобще не се чувствам в покой. Някъде вътре в душата ми се надига едно странно чувство, което изтиква назад всичко останало. Изтиква го — и край! И става все по-силно и по-силно… и неустоимо…

И внезапно си давам сметка, че не издържам повече. И преди да разбера какво става, се втурвам по боси крака колкото сили имам — напред и нагоре, за да достигна онази миниатюрна фигурка на хълма. Дробовете ми горят, краката ми се охлузват, а слънцето прежуря незащитената ми от нищо глава, обаче аз не спирам! О, не! Не спирам чак до билото. Едва тогава се заковавам на място, едва поемайки си въздух.

Две

Направо не мога да повярвам! Няма го! Къде успя да изчезне този човек, за бога?!

Стоя така няколко секунди, като се опитвам да дойда на себе си, а междувременно се оглеждам във всички посоки. Жалко — ни следа от стареца.

Накрая, увесила нос, аз се обръщам и тръгвам обратно по склона, за да се върна при групата. Когато се приближавам, осъзнавам, че всички крещят и ми махат възторжено. Божичко! Май загазих!

— Ти го направи! — вика с цяло гърло жената с червената коса. — Успя!

— Какво направих?

— Премина през горещите въглени! Ти го направи, Беки!

Какво?!

Свеждам поглед към краката си и… не мога да повярвам. Целите са покрити със сива пепел! Изпаднала в безтегловност, аз обръщам очи към разстланите въглени — и ето че върху тях съвсем ясно личат стъпките от моите крака!

О, господи! Божичко! Аз съм преминала през горещите въглени! Бягала съм върху тлеещата гореща жарава! Аз успях!

— Ама… аз въобще не се усетих! — изричам колебливо. — А на ходилата ми им няма абсолютно нищо!

— Как го направи? — не ме оставя червенокосата. — За какво си мислеше точно?

— Аз мога да ви отговоря — обажда се Чандра и се приближава усмихнат към нас. — Беки успя да постигне най-върховната форма на кармично блаженство. Концентрира се върху целта, върху чистия образ и точно това накара тялото й да постигне това свръхестествено състояние!

Всички погледи са вперени в мен, сякаш съм някой си Далай Лама.

— Е, не беше нищо особено — отвръщам със скромна усмивка аз. — Просто… нали се сещате… Духовно просветление.

— А можеш ли да ни опишеш образа, върху който се концентрира? — изписква възбудено червенокосата.

— В бяло ли беше? — добавя някой друг.

— Да не би да е бил в блестящо синьо-зелено? — достига до мен гласът на Люк. Вдигам рязко глава. Той ме гледа съвсем спокойно и напълно сериозно.

— Не си спомням точно — вирвам гордо брадичка аз. — Пък и цветът няма никакво значение.

— А усещането не беше ли като… — продължава Люк, като се замисля, — сякаш някаква верижка те придърпва към себе си?

— Това е изключително добро сравнение, Люк! — намесва се доволно Чандра.

— Не — отсичам рязко аз. — Не беше. Знаеш ли, смятам, че за да го разбереш, трябва да се сдобиеш с по-върховно разбиране на дела!

— Ясно — кимва тъжно Люк.

— Люк, ти трябва да бъдеш много горд със съпругата си! — обръща се Чандра към него с блеснал поглед. — Не мислиш ли, че това е най-забележителното нещо, което съпругата ти е правила някога?!

Изведнъж сред групата ни се възцарява мълчание. Люк поглежда първо мен, после тлеещата жарава, след това очите му обгръщат присъстващите и накрая се връщат върху блесналото от вдъхновение лице на нашия учител.

— Чандра — изрича бавно и тържествено той, — повярвай ми, това тук е нищо!

След края на урока всички се запътват към терасата, където ни очакват студени напитки. Обаче аз си оставам на моето килимче и се отдавам на медитация, за да покажа колко отдаден е духът ми на по-висши неща. Концентрирана съм наполовина върху бялата светлина на моето същество, а другата ми половина си представя как бягам по горещите въглени пред блесналите погледи на Труди и Стинг. И тъкмо образите във въображението ми започват да ме аплодират възхитено, когато върху лицето ми пада сянка.

— Бъди здрава, о, Духовно просветлена! — казва Люк и аз отварям очи, за да го видя застанал пред мен, поднасящ ми чаша сок.

— Ще се пръснеш от ревност, защото не ти си този с красивия дух! — срязвам го аз и небрежно заглаждам косата си назад, за да открия червената точка, изрисувана в средата на челото ми.

— Направо не мога да си намеря мира от ревност! — съгласява се той. — Пийни един сок!

Той присяда до мен на тревата и ми подава чашата. Отпивам блажена глътчица от великолепния, леденостуден сок от пасифлора, а после и двамата като по команда насочваме погледи към панорамата пред нас, към хълмовете и далечния хоризонт.

— Честно да ти кажа, като нищо бих останала да живея в Шри Ланка — казвам и от гърдите ми се отронва дълбока въздишка. — Толкова е красиво! Времето… природата… а и хората са толкова любезни…

— Същото каза и когато бяхме в Индия — напомня ми Люк. А когато отварям уста, за да го срежа за пореден път, той добавя: — И в Австралия. Също така и в Амстердам.

Божичко, Амстердам! Напълно ми изскочи от ума, че ходихме и там. Май беше след Париж. Или може би преди него?

Да бе, сега си спомням. Това беше мястото, където ядох от онези странни сладкиши и едва не паднах в големия канал.

Отпивам поредната глътчица сок и мисълта ми се връща към преживяното от последните десет месеца. Бяхме в толкова много държави, че вече ми е малко трудно да си ги спомня всичките. По-голямата част от картината ми е някак си размазана — само тук-там изпъква по нещо конкретно. Как се гмуркаме край Големия бариерен риф и всичките онези сини риби се носят покрай нас… пирамидите в Египет… сафарито със слонове в Танзания… как купувам всичката онази коприна в Хонконг… златния пазар в Мароко… как намирам онова удивително евтино магазинче на Ралф Лорен в Юта…

Господи, като че ли доста сме си поживели! Въздъхвам щастливо и отпивам от прекрасния си сок.

— Забравих да ти кажа — прекъсва мислите ми Люк, като ми подава няколко плика, — имаме писма от Англия.

Изправям се развълнувано и започвам да прехвърлям пликовете.

— „Вог“! — изписквам възторжено и изваждам моето специално списание, за което съм абонирана, от красивия му найлонов плик. — О, виж! На корицата си имат чанта „Ейнджъл“!

Зачаквам нетърпеливо реакцията, ала лицето на Люк остава безизразно. Сърцето ми изпърхва разочаровано. Как е възможно да не реагира?! Нали още миналия месец му четох онази статия за чантите „Ейнджъл“! При това му показвах и снимки, и всичко там!

Да, знам, че сме на меден месец, обаче понякога ми се ще Люк да беше момиче.

— Нали се сещаш? — опитвам се да разбудя спомените му аз. — Чантите „Ейнджъл“! Най-удивителните чанти с дълги дръжки от… от…

О, защо изобщо си правя труда да му обяснявам?! Погледът ми се свежда обратно върху снимката на корицата на списанието. Чантата е изработена от мека, кремава телешка кожа, върху предната й част има красив, ръчно изрисуван ангел, под който с диамантен прашец е изписано „Гейбриъл“. Има шест различни ангела и всички знаменитости се надпреварват да ги притежават. В „Хародс“ са ги продали много отдавна. А надписът, изписан по диагонал на корицата, гласи: „Свещен феномен!“

Дотолкова съм се отнесла, че почти не чувам гласа на Люк. Само го виждам как ми подава следващия плик. Доколкото чувам, ми казва:

— Узи!

— Какво?! — стряскам се не на шега.

— Казах, че има още едно писмо — повтаря търпеливо той. — От Сузи.

— От Сузи ли?!

Пускам „Вог“ и измъквам писмото от ръцете му. Сузи е моята най-добра приятелка в целия свят. Не знаете колко ми липсва!

Пликът е от плътна, кремава хартия, а от задната му страна има герб с мото, изписано на латински. Все забравям каква аристократка е моята Сузи. Картичката за Коледа, която ни изпрати, представляваше снимка на замъка на съпруга й Таркуин в Шотландия, а от вътрешната страна беше изписано с готически шрифт „Поздрави от имението Клийт-Стюарт“. (Само дето беше трудно четливо, защото едногодишният Ърни беше покрил всичко с червени и сини отпечатъци от пръсти.)

Разтварям плика с разтреперани пръсти и отвътре изпада твърда картичка.

— Ама това е покана! — изписквам щастливо. — За кръщенето на близнаците!

Вторачвам се в калиграфския надпис и усещам как вътре нещо ме пробожда. „Уилфрид и Клементайн Клийт-Стюарт“. Сузи си има още две бебета, а аз дори не съм ги виждала! Вече трябва да са към четиримесечни. Чудя се как ли изглеждат. Чудя се и как ли се справя Сузи. Толкова много неща се случиха в наше отсъствие!

Обръщам поканата отзад, за да прочета краткото допълнение лично от Сузи:

„Знам, че няма да ти е възможно да присъстваш, но реших, че все пак ще се радваш да получиш поканата. Надявам се, че продължавате да си прекарвате добре! Много целувки — Сузи. P. S. Ърни много хареса китайското костюмче, което му изпрати! Хиляди благодарности!“

— Събитието е само след две седмици — отбелязвам, като подавам поканата на Люк. — Колко жалко, че няма да можем да отидем!

— Така е — кимва той. — Много жалко!

Настъпва тишина. После Люк ме поглежда в очите и добавя:

— Имам предвид… че ти още не си готова да се върнем, нали?

— Не! — отсичам категорично. — Въобще не ми се мисли за връщане!

Засега са изминали само десет месеца от околосветското ни пътешествие, а плановете ни са поне за година. Освен това вече сме достатъчно надъхани с въодушевлението на пътешествениците. Превърнали сме се в странстващи номади, под чиито крака трева не расте. Вероятно никога повече няма да успеем да се върнем към нормалния начин на живот — като моряците, които не могат да живеят на сушата.

Връщам поканата обратно в плика и отпивам от сока си. Питам се как ли са мама и татко. В последно време и от тях нямам кой знае колко често вести. Чудя се как ли се е справил татко на турнира по голф.

А дали малкият Ърни вече не е проходил? Аз съм му кръстница, а още не съм го виждала да върви.

Както и да е. Няма значение. Иначе пък си прекарвам страхотно на това пътешествие.

— Трябва да решим в коя посока да продължим — отбелязва Люк, като се отпуска назад на лакти. — Имам предвид, след като завършим курса по йога, разбира се. Доколкото си спомням, говорихме за Малайзия, нали?

— Да — отговарям след кратка пауза. Не знам на какво се дължи — на прекалено голямата горещина или на нещо друго, но като че ли не успявам да се заредя с достатъчно ентусиазъм относно идеята за Малайзия.

— Или пък да се върнем в Индонезия? Да се насочим за малко на север?

— Хмммм — измърморвам неясно. — О, виж, маймуна!

Направо не знам кога точно започнах да си падам толкова много по маймуните. Може би в Кения, където зърнах онези бабуни и толкова ги харесах, че изщраках цели шест ленти със снимки. И оттогава насам е все така: „О, виж, маймуна!“

— Или в Непал… Или пък обратно в Тайланд…

— Или да се върнем у дома — чувам се най-неочаквано да изричам.

Настъпва гробна тишина.

Странна работа. Нямах намерение да изричам подобни думи. Така де, очевидно е, че няма да се връщаме у дома. Поне засега. Че още не сме направили и година около света!

Люк се изправя и ме поглежда в очите.

— У дома ли каза? У дома?

— Е, не — отвръщам и се изхилвам. — Само се шегувам. Въпреки че…

Пак тишина.

— Въпреки че… може би не сме длъжни да пътуваме цяла година, ако не искаме, нали?

Люк прокарва пръсти през косата си и мънистата в плитчиците му запяват.

— Готови ли сме да се върнем у дома?

— Ами, не знам точно — отвръщам колебливо. — Готови ли сме?

Направо не мога да повярвам, че започнахме да говорим за връщане у дома. Така де, вижте ни само! Косата ми е суха и изсветляла от слънцето, краката ми са боядисани с къна, а от месеци насам не съм си слагала истински обувки.

В съзнанието ми изниква картина как си крача по някоя лондонска улица с палто и ботуши. Лъскави ботуши с тънки токчета от „Л. К. Бенет“. И съответната чанта към тях.

Внезапно усещам, че ме залива толкова силен копнеж, че буквално ми идва да се разрева.

— Мисля, че видях достатъчно от света — изричам и се обръщам към Люк. — Готова съм да се върна към истинския живот!

— Аз също — прошепва Люк, хваща ръката ми и вплита пръсти в моите. — В интерес на истината, бях готов още преди много месеци.

— Никога не си ми го казвал! — възкликвам и се вторачвам в него.

— Не исках да ставам причина за развалянето на купона. Но че съм готов, е повече от сигурно!

— И щеше да продължиш да пътуваш само… само заради мен? — изричам, дълбоко затрогната.

— Е, надали щях да се срина от мъка — отбелязва той, поглежда ме изпитателно и допълва: — Не може да се каже, че преживяваме кой знае какви трудности, нали така?

Усещам как по цялото ми лице се разлива червенина. Преди да се отправим на това пътешествие, казах на Люк, че съм твърдо решена да го направим като истински пътешественици — като в „Плажа“ — и да спим само в колиби и палатки.

Но това беше преди първата ми и единствена нощ в палатка.

— Та… като говорим за връщане у дома — казва Люк и след кратка пауза добавя: — Лондон ли имаме предвид?

И ме поглежда въпросително.

Господи, ето че стигнахме до съдбоносния момент — решението!

Вече от десет месеца обсъждаме къде ще живеем след края на медения си месец. Преди сватбата си двамата с Люк живеехме в Ню Йорк. И на мен много ми харесваше да живея там. Обаче чувствах и носталгия към дома. А сега английският бизнес на Люк започна да се разширява и из цяла Европа, защото точно там сега е най-интересното. Затова той определено би искал да се върнем в Лондон — или поне на първо време.

В което няма нищо лошо… само дето аз ще бъда без работа. Преди работех като личен продавач-консултант в магазина „Барнис“ в Ню Йорк. И обожавах работата си.

Е, карай! Няма значение! Ще си намеря нова работа. Няма начин да не си намеря! При това още по-добра!

— Лондон! — изричам накрая и вдигам поглед. — И как мислиш… ще успеем ли да се върнем навреме за кръщенето на близнаците?

— Щом искаш — усмихва се Люк и аз усещам как сърцето ми подскача от радост. Значи ще отидем на кръщенето! Значи отново ще видя Сузи! И мама и татко също! След почти цяла година ще ги видя всичките! Те толкова много ще се радват да ни видят! Имаме да им разказваме толкова много неща!

В този момент в съзнанието ми изниква картина как домакинствам на грандиозни вечери на тежки маси, на които са събрани всички наши приятели, ококорили очи и поглъщащи жадно моите разкази за далечни земи и екзотични приключения. Ще бъда същински Марко Поло — и още как! А после ще отворя сандъците си и ще започна да им показвам редки и безценни съкровища, и всички ще ахнат от възхищение!

— Няма да е зле да ги уведомим, че се връщаме — казва Люк, като се изправя.

— Не, почакай! — извиквам и го сграбчвам за панталона. — Имам идея! Нека ги изненадаме! Нека изненадаме всички!

— Да ги изненадаме ли?! — поглежда ме несигурно той. — Беки, убедена ли си, че идеята ти е добра?

— Направо брилянтна! Нали знаеш как всички обичат изненадите!

— Ама…

— Всички хора обожават изненадите! — повтарям самоуверено аз. — Повярвай ми!

Връщаме се през градините към хотела и аз си давам сметка, че при мисълта, че трябва да напусна цялата тази красота наоколо, нещо ме пробожда. Тук е толкова божествено! Навсякъде тикови бунгала и всякакви удивителни пернати видове, а ако тръгнеш по течението на поточето, което протича през градините, достигаш до истински водопад! Минаваме покрай центъра за дърворезба, където можеш да наблюдаваш занаятчиите как работят, и аз спирам за момент, за да вдишам дълбоко невероятния аромат на дървесина, който се носи оттам.

— Госпожо Брандън! — извиква някой и на входа виждам майстора — Виджай.

По дяволите! Не знаех, че и той е тук.

— Извинявай, Виджай! — смотолевям аз. — Обаче сега малко бързам. Ще се видим… по-късно. Хайде, Люк!

— Няма проблеми! — кимва Виджай ухилено и избърсва ръце в престилката си. — Само исках да ви кажа, че масата ви е готова.

Мамка му!

Бавно и много подозрително Люк се извръща към мен.

— Маса? — повдига въпросително вежди той.

— Да, вашата маса за трапезарията — изчуруликва весело Виджай — и десет стола. Ще ви покажа. Ние винаги си показваме работата! — И в този момент майсторът щраква с пръсти и излайва някакви заповеди. И ето че за мой най-голям ужас при него веднага се стичат осем мъже, носещи на рамене огромна резбована маса от тиково дърво.

Олеле! Ама тя е дори още по-голяма, отколкото си мислех!

Люк се вкаменява.

— Донесете столовете! — разпорежда се Виджай. — Подредете всичко както трябва!

— Божичко, не е ли прекрасна! — изчуруликвам аз с най-ведрия си тон.

— Поръчала си маса за трапезарията с десет стола, без да ми кажеш?! — обажда се Люк и наблюдава с нарастващ ужас столовете, които пристигат един по един.

Окей. Повече от ясно е, че в случая не разполагам с кой знае какви алтернативи за действие.

— Това е… това е моят сватбен подарък за теб! — извиквам, озарена от неочаквано вдъхновение. — И е изненада. Честита сватба, скъпи! — И побързвам да го млясна по бузата, като му се усмихвам с надежда.

— Беки, ти вече ми направи подарък за сватбата — отсича Люк, като скръства ръце. — При това от сватбата ни мина доста време!

— Този е просто малко… позакъснял! — Снижавам гласа така, че Виджай да не може да ме чуе, и допълвам: — Честно да ти кажа, въобще не е скъпа!

— Беки, не става въпрос за парите. Става въпрос за мястото! Та това нещо е чудовищно огромно!

— Е, не е чак толкова! Освен това — побързвам да добавя, преди да е успял да каже каквото и да било, — ние действително се нуждаем от хубава маса за хранене! Всяко семейство се нуждае от подобна маса! — Тук разтварям драматично ръце и изтъквам: — В крайна сметка, за какво е бракът, ако не вечер да седнем на масата след дългия работен ден и да споделяме проблемите си?! Какво е бракът, ако не да си седнем на солидна дървена маса и… и да си хапнем едно хубавичко задушено?!

— Задушено ли?! — изумява се Люк. — И кой ще го приготви?

— Е, нищо не ни пречи да си го купим от „Уейтроуз“ — изтъквам поучително.

Приближавам се към масата и вдигам поглед към Люк.

— Скъпи, помисли само! Никога повече няма да бъдем в Шри Ланка и никога повече няма да виждаме пред себе си истински, автентични резбовани маси! Та това е уникална възможност! При това съм се постарала да я персонализирам!

И посочвам към един от ръбовете на масата, където, сред красиво резбованите цветя, се вижда надписът: „Люк и Ребека, Шри Ланка, 2003 година.“

Люк прокарва ръка по масата. Пробва тежестта на един от столовете. Виждам го как се предава. После обаче вдига поглед към мен и с леко смръщени вежди пита:

— Беки, дали случайно не си купила и още нещо, за което да не си ми казала?

Стомахът ми издайнически се преобръща, ала успявам да го прикрия, като се престорвам, че разглеждам едно от резбованите цветя.

— Разбира се, че не съм! — отговарям накрая. — Или… де да знам… може би някой и друг сувенир от тук и там… Нещо дребничко.

— Като какво например?

— Не си спомням! — извиквам аз. — Та това са цели десет месеца, за бога! — Връщам темата обратно към масата и отбелязвам: — Хайде де, Люк, не може да не ти харесва! Можем да си организираме фантастични официални вечери на нея! И ще бъде част от наследството, което ще оставим! Можем да я завещаем на децата си и…

Тук млъквам сконфузено. Известно време някак си не съм в състояние да погледна Люк.

Преди няколко месеца обсъдихме въпроса надълго и нашироко и стигнахме до извода, че бихме желали да пробваме и да си имаме бебе. Но засега… нямаше нищо.

Е, не че е кой знае колко важно. Все някой ден ще стане. Разбира се, че ще стане!

— Добре де — обажда се Люк най-сетне поомекнал. — Печелиш! — Потупва одобрително масата, след което поглежда часовника си и добавя: — Трябва да изпратя няколко имейла до офиса. Да им съобщя за промяната в плановете ни. — Поглежда ме многозначително и отбелязва: — Надявам се, че не си очаквала да влетя ненадейно в заседателната зала и да извикам: „Изненадка! Върнах се!“

— Естествено! — отсичам автоматично аз.

В интерес на истината, точно това си представях. Само дето и аз бях до него, носим бутилка шампанско и може би някакви парти аксесоари.

— Не съм чак толкова глупава, ако искаш да знаеш! — добавям с леден тон.

— Браво на теб! — ухилва се Люк. — А междувременно защо не вземеш да поръчаш по едно питие? Ще се върна след няколко минути.

Седя си аз на масичката, на сянка под тентата на терасата и усещам как душата ми натежава от мисли. Опитвам се да си спомня всичките неща, които бях купила и бях изпратила по море до Англия, без да уведомя Люк.

Така де, не че се притеснявам! Нищо подобно! Надали са чак толкова много, нали така?! Или са?

Господи! Затварям очи и полагам максимални усилия да си спомня всичко.

Първо бяха дървените жирафи от Малави. Онези, за които Люк каза, че били прекалено големи. Което си е просто абсурдно! Та те са буквално удивителни! Всички ще им се възхищават!

После онова разкошно произведение на изкуството батик от Бали. За което действително мислех да му кажа, обаче не знам как някак си ми се изплъзна от мислите.

След това и онези двадесет халата от китайска коприна.

Което е… добре де, знам, че ви звучи много. Обаче да знаете колко изгодно ги взех! Тогава обаче Люк не знам защо не проумяваше, че като си купим двадесет сега, ще ни стигнат за цял живот — което си е отлична инвестиция, нали така?! За човек, който работи във връзките с обществеността, при това за финансовите кръгове, понякога той проявява забележителна недалновидност!

Затова по-късно аз се измъкнах и отидох обратно в магазина, купих ги и ги изпратих вкъщи.

Честно да ви кажа, голямо удобство било това да си изпращаш нещата по море! Това ти спестява необходимостта да мъкнеш огромни багажи със себе си. Само посочваш нужната стока и я изпращаш със съответния кораб. „Бих искала да пратя това, ако обичате! И това!“ А после им даваш кредитната си карта и — готово! Всичко е наред! И Люк така и не го е видял!

Сега, като се замисля, май трябваше да си водя списък.

Както и да е. Всичко ще бъде наред. Няма начин да не бъде!

Освен това, и ние имаме нужда от някой и друг сувенир от пътуването, нали така?! Какъв е смисълът да обиколиш света и да се върнеш вкъщи с празни ръце, а?! Именно!

На терасата се появява Чандра и аз му махвам приятелски.

— Днес ти се справи много добре, Беки! — отбелязва той, като се приближава към мен. — А сега бих искал да те попитам нещо. След две седмици трябва да водя курс по медитация за напреднали. Хората ще бъдат предимно монаси и хора, които практикуват йога от дълги години. Но смятам, че ти си напълно готова да се присъединиш към нас. Какво ще кажеш?

— С най-голямо удоволствие! — отговарям и изписвам съжаление на лицето си. — Но просто няма да ми е възможно. С Люк решихме да се приберем у дома.

— У дома ли? — възкликва шокирано Чандра. — Ама… ти демонстрира толкова голям напредък! Нали не смяташ да изоставиш пътя на йога?

— О, не! — успокоявам го аз. — Не се притеснявайте! Ще си купя видеокасета!

Чандра се отдалечава с изражението на човек, току-що уцелен от снаряд. Което изобщо не е изненадващо. Вероятно изобщо не е знаел, че човек може да усвои йога и чрез видеокасети. Надали е чувал за Гери Халиуел.

Най-сетне се появява и сервитьорът и аз му поръчвам сок от манго и папая, който в менюто фигурира под името „Щастлив сок“. Точно това ми трябва! Седя си аз тук, обляна от слънчевите лъчи, карам си медения месец, и всеки момент очаквам да се върна отново при хората, които обичам! Направо перфектно състояние!

Вдигам поглед и виждам Люк да се приближава към масата. Дали си въобразявам, или той наистина крачи по-бързо и по-въодушевено — нещо, което не е правил месеци наред?

— Добре — кимва той и сяда. — Говорих с офиса.

— Всичко наред ли е?

— Определено — отговаря той и усещам как от цялото му тяло започва да струи едва сдържана енергия. — Всичко се развива много добре! Даже като че ли ще си организирам две делови срещи още за края на тази седмица!

— Много бързо! — изумявам се аз.

Но какво става, за бога?! Мислех, че ще ни трябва най-малко седмица, за да организираме отпътуването си!

— Но тъй като виждам колко си доволна от тези курсове по йога, имам едно предложение — аз ще тръгна пръв, а ти ще дойдеш при мен след няколко дена, след което двамата заедно ще се върнем във Великобритания!

— И къде ще ти бъдат тези срещи? — питам, като усещам леко замайване.

— В Италия.

Появява се сервитьорът с моя „Щастлив сок“, а Люк му поръчва за себе си бира.

— Ама аз не искам да се разделяме! — възкликвам, когато сервитьорът се отдалечава. — Нали сме на меден месец!

— Прекарахме цели десет месец непрекъснато заедно! — изтъква меко Люк.

— Да, знам, ама… — Отпивам нещастно от „Щастливия си сок“ и промърморвам: — Къде точно в Италия ще ходиш?

— О, надали ще ти хареса — отговаря Люк след известен размисъл. — Просто едно… градче в северната част на страната. Много е скучно. Препоръчвам ти да останеш тук и да се наслаждаваш на слънцето.

— Ами… — оглеждам се и усещам, че се разкъсвам от нерешителност. — Тук действително е хубаво. Но… кое градче по-точно?

Тишина.

— Милано — отвръща накрая неохотно Люк.

— Милано ли?! — Едва не изпадам от стола си от въодушевление. — Ти ще ходиш в Милано?! Ама аз никога не съм ходила в Милано! И много искам да отида там!

— Сериозно?! — обажда се умърлушено Люк.

— Да! Напълно сериозно! Искам да дойда с теб!

Как е възможно да си помисли, че няма да искам да отида в Милано?! Ама аз открай време си мечтая да отида в Милано!

— Окей — отвръща Люк и поклаща замислено глава. — Може и да е лудост от моя страна, но добре!

Изпълнена с невъобразимо въодушевление, аз се облягам на стола си и отпивам огромна глътка от моя „Щастлив сок“. Този меден месец става все по-добър и по-добър!

Две

Направо не мога да повярвам как е могъл Люк да си представи, че ще тръгне за Милано без мен?! Как е възможно да отиде в този град без мен?! Та аз съм буквално създадена за Милано!

Да, именно. За Милано.

Не че засега съм успяла да видя кой знае какво от града — единственото, което зърнах, бе от таксито и сега от прозореца на хотелската ни стая, но за опитен пътешественик като мен това няма особено значение. Такива като нас са в състояние да почувстват пулса на новия град точно както бушмените се ориентират в пустошта. Защото в мига, в който прекрачих прага на хотела и забелязах във фоайето му всичките онези жени, облечени от глава до пети в „Прада“ и „Долче и Габана“, да си разменят целувки и едновременно с това да поглъщат еспресо след еспресо, да палят цигари и да отмятат бляскавите си коси, моментално разбрах, автоматично почувствах с инстинктите си — да, това е град точно като за мен!

Отпивам глътка от капучиното, което ми донесоха от рум сървиса, и съзерцавам отражението си в огледалото на гардероба. Ама аз приличам на истинска италианка! Единственото, което ми трябва, са някакви ефирни панталони и малко очна линия! И може би малко спирала за мигли.

— Чао! — изричам небрежно към отражението си и отмятам коса. — Си! Чао!

Определено мога да мина за италианка. Само дето трябва да науча още малко думи на италиански.

— Си! — кимам на себе си. — Си. Милано!

Може пък да успея да наваксам с четене на малко вестници. Отварям безплатния брой на „Куриере дела сера“, който пристигна заедно със закуската ни, и погледът ми се плъзга по редовете. Ей, ама аз се справям доста добре! Първата статия е за това как президентът си мие пианото. Или поне нещо подобно… Почти съм убедена, че точно това означават думи като „presidente“ и „Javoro pieno“[1].

— Знаеш ли, Люк, като нищо бих могла да остана да живея в Италия — отбелязвам небрежно, когато той излиза от банята. — Така де, това е прекрасна страна! Има си направо всичко: капучино… вкусна храна… всички са толкова елегантни… можеш да си купиш „Гучи“ на цени, много по-ниски от тези в Англия…

— И изкуството — изрича Люк с каменно изражение.

Божичко, понякога този мой съпруг е голяма досада!

— Е, това е очевидно! — подбелвам очи аз. — Искам да кажа, че въпросът с изкуството се подразбира и от само себе си.

Прехвърлям на следващата страница на вестника и погледът ми се плъзга бързо по заглавията. После нещо в съзнанието ми прищраква и аз се вторачвам в Люк.

Какво е станало с този човек?!

В този момент виждам пред себе си онзи Люк Брандън, когото познавах, когато работех като финансов журналист. Той е избръснат до синьо, облечен е в безупречен костюм, с бледозелена риза и тъмнозелена вратовръзка. Обут е с нормални обувки и нормални чорапи. Обицата му я няма. Гривната му също я няма. Единственият спомен за дългото ни пътешествие е косата му, която все още е сплетена на миниатюрни плитчици.

Усещам как в душата ми се надига ужас на талази. Харесвах го повече преди, както си беше раздърпан и неформален.

— Ама ти… доста си се стегнал! — отбелязвам накрая. — Къде ти е гривната?

— В куфара.

— Ама нали жената в Масаи Мара каза, че никога не трябва да ги сваляме?! — възкликвам с негодувание. — Нали ги зареди с онази специална молитва…

— Беки — въздъхва Люк. — Не мога да се явя на делова среща със старо парченце въже около китката си!

Старо парченце въже ли?! Ама това беше специална, свещена гривна, и той го знае много добре!

— Виждам, че си решил да си запазиш плитчините — отбелязвам кисело. — Щом имаш плитчици, нищо не ти пречи да носиш и гривната!

— Кой ти каза, че ще си запазвам плитчиците?! — възкликва изумено Люк и се изхилва. — Запазил съм си час за подстригване и… — поглежда бележника си и завършва: — всъщност след десет минути.

Подстригване ли?!

Божичко, всичко се развива прекалено бързо за мен! Направо не мога да го понеса, като си представя как красивата изсветляла от слънцето коса на Люк ще бъде отрязана и ще падне на пода! Косата му от нашия меден месец вече ще я няма! Ужас!

— Люк, недей! — изписквам, преди да успея да се спра. — Не го прави!

— Защо, какъв е проблемът? — пита Люк и този път се обръща към мен. — Беки, добре ли си?

Не, изобщо не съм добре. Обаче не знам защо.

— Не можеш да си отрежеш косата! — изричам отчаяно. — Тогава всичко ще свърши!

— Скъпа, то вече свърши — отговаря нежно той, приближава се и присяда до мен. После взема ръката ми и ме поглежда в очите. — И ти го знаеш много добре, нали? Всичко свърши. Прибираме се вкъщи. Връщаме се към истинския живот.

— Да, знам — отговарям след известна пауза. — Просто… Наистина много ми харесваш с дълга коса.

— Но не мога да се появя на делова среща в този вид! — възкликва съпругът ми и поклаща глава, в резултат на което мънистата в плитчиците му звънват. — Знаеш го не по-зле от мен!

— Добре де, но не се налага да се подстригваш! — възкликвам, внезапно озарена от гениална идея. — Много италиански мъже ходят с дълги коси. Само трябва да разплетеш плитчиците!

— Беки…

— Аз ще го направя! Аз ще ти ги разплета! Моля ти се, седни!

Бутвам Люк обратно на леглото и внимателно измъквам първите дребни мъниста, след което започвам внимателно да разплитам косата му. Когато се надвесвам над него, веднага ме лъхва деловия аромат на Люк — на скъпия му афтършейв на „Армани“, който той винаги носи на работа. Не го беше използвал откакто се оженихме.

Премествам се от другата страна и внимателно продължавам с разплитането на останалите плитчици. Никой от нас не проговаря — единственият звук в стаята е потракването на мънистата. Когато издърпвам от косата му последната, усещам, че в гърлото ми се събира буца. Което е абсурдно наистина.

Така де, не можем да прекараме целия си семеен живот в меден месец, нали? Освен това вече нямам търпение да видя мама, татко, Сузи и да се върна към нормалния живот.

И все пак… Последните десет месеца прекарах само с Люк. Не сме се отделяли един от друг за повече от няколко часа, и то рядко. А сега всичко това свърши.

Както и да е. Ще се оправя. Ще се заема с нова работа… и с приятелите си…

— Готово!

Пресягам се за моя балсам, поставям малко от него върху косата на Люк и я разресвам. Стои малко на вълни, но нищо — прилича му. При това изглежда напълно като европеец.

— Виждаш ли?! — възкликвам с малко повече ентусиазъм, отколкото действително чувствам. — Изглеждаш великолепно!

Люк разглежда скептично отражението си в огледалото и за части от секундата се изпълвам с ужас, че все пак ще настоява за подстригването си. Но после се усмихва.

— Окей! Изпълнението на присъдата се отлага. Но рано или късно ще трябва да я скъся.

— Да, знам — въздъхвам, но после добавям с нова надежда: — Важното е, че няма да е точно днес!

Наблюдавам как Люк си събира документите и ги слага в куфарчето си.

— И… с каква цел си точно в Милано?

Вярно, че Люк ми разказа по време на полета от Коломбо, обаче точно тогава сервираха безплатното шампанско и затова не съм особено сигурна, че го разбрах правилно.

— Ще се сдобием с нов клиент — корпорация „Аркодас Груп“.

— Да, вярно. Сега си спомням.

Компанията на Люк се нарича „Брандън Къмюникейшънс“ и е агенция за връзки с обществеността, представляваща финансови институции, като например банки, строителни корпорации и инвестиционни къщи. Всъщност точно така и се запознахме с него — някога, когато още бях финансов журналист.

— Искаме да разширим кръга си на влияние и да излезем извън финансите — казва Люк и щраква куфарчето си. — А това е огромна корпорация с разнообразни сфери на дейност. Притежават строителни петна, центрове за отдих, огромни магазини…

— Магазини ли? — наострям слух аз. — А дали ще ти дадат отстъпка?

— Ако получим договора — може би ще ни дадат.

Ама това е супер! Може пък компанията на Люк да реши да се насочи и към връзките с обществеността в модната индустрия! Като нищо може да започне да представлява „Долче и Габана“ вместо онези стари, скучни банки!

— А случайно да имат някакви магазини и в Милано? — подмятам с най-любезния си глас аз. — Защото бих могла да отида и да разгледам някой от тях — ей така, с проучвателна цел.

— В Милано нямат никакви магазини. Тук са единствено за една конференция, посветена на търговията на дребно. — При тези думи Люк оставя куфарчето си и се вторачва сериозно в мен.

— Какво? — питам аз.

— Беки… Знам, че сме в Милано, но, моля ти се, днес не прекалявай!

— Да прекалявам ли? — извисявам възмутено глас аз.

— Знам, че ще тръгнеш по магазините…

Откъде е толкова сигурен, че ще тръгна точно по магазините? Ама че наглост! Откъде знае, че няма да отида да разглеждам някои статуи и други подобни неща?

— Не смятам да ходя по магазините — изричам надменно и вирвам брадичка. — Споменах въпроса за магазините само за да демонстрирам интерес към работата ти!

— Ясно — кимва Люк и ме пооглежда многозначително, което буквално ме вбесява.

— Всъщност, дойдох тук заради културата! — продължавам ядовито. — И защото никога досега не съм идвала в Милано!

— Аха! — кимва съпругът ми. — Значи въобще не ти е минавало през ум да посетиш някой и друг дизайнерски магазин.

— Люк — връщам се към любезния си тон аз, — аз съм продавач-консултант — това ми е работата. Наистина ли смяташ, че няколко дизайнерски магазина ще ми направят впечатление?!

— Честно да ти кажа — да.

Усещам как в гърдите ми се надига поток от възмущение. Не си ли разменихме брачни клетви? А той не ми ли обеща да ме уважава и никога да не се усъмнява в думите ми?!

— Значи мислиш, че дойдох с теб само за да хукна да пазарувам, така ли?! Е, добре! Вземи! — Грабвам чантата си, изваждам си портмонето и му го връчвам.

— Беки, не се дръж като глупачка!

— Вземи го де! Ето! Просто ще се разходя из града.

— Добре тогава — свива рамене Люк и ми прибира портмонето.

Мамка му! Въобще не вярвах, че ще го прибере у себе си!

Както и да е. Няма значение, защото си имам още една кредитна карта в чантата си, която е добре скрита от Люк.

— Хубаво! — казвам и скръствам ръце на гърди. — Вземи ми парите! Не ми пука!

— Сигурен съм, че ще оцелееш и без тях — отбелязва той и се усмихва. — Винаги можеш да използваш кредитната карта, която криеш в чантата си.

Какво?!

Ама той откъде знае за тази карта?! Да не би да ме е шпионирал?!

Това определено е отличен повод за развод! Даже предостатъчен!

— Добре де, вземи и нея! — изкрещявам бясно и бръквам в чантата си. — Вземи ми всичко! Вземи и ризата от гърба ми, ако щеш! — Хвърлям кредитната си карта към него и добавям: — Може и да си мислиш, че ме познаваш, обаче да знаеш, че дълбоко се лъжеш! Изобщо не ме познаваш! Единственото, което искам, е да се запозная малко с италианската култура и може би да инвестирам в някой дребен местен артефакт.

— Местен артефакт ли? — повтаря като папагал съпругът ми. — Да не би под понятието „местен артефакт“ да имаш предвид обувки на „Версаче“?

— Не! — отсичам аз след пауза, само е една идея по-дългичка.

Което си е абсолютната истина.

Е, почти.

Мислех си по-скоро за „Миу Миу“. Доколкото знам, тук са много евтини.

— Виж какво, Беки, просто не прекалявай, става ли? — изрича Люк. — Багажът ни и без това е вече достатъчно препълнен. — Хвърля поглед към отворените куфари и допълва: — Като броиш южноамериканската ритуална маска, вуду жезъла, да не забравяме и за церемониалните мечове за танци…

Абе, този човек докога ще ми опява за тези ритуални мечове?! Само защото срязаха тъпата му риза!

— Казвам ти за милионен път — това са подаръци! Нямаше как да ги изпратим по море! Освен това трябва да бъдат с нас още с пристигането ни, иначе няма да приличаме на истински пътешественици!

— Добре де, ясно. Искам само да подчертая, че нямаме място за южноамерикански маски и, още шест чифта обувки!

Ама той май наистина се забавлява за моя сметка!

— Люк, вече не съм такава, разбра ли?! — изричам обезсърчено. — В последно време доста се промених. Израснах. Смеех да се надявам, че си го забелязал!

— Щом казваш. — Люк взема допълнителната ми кредитна карта, разглежда я известно време, след което отново ми я връща. — И без това на тази имаш не повече от няколкостотин лири.

Какво?!

— Ти откъде знаеш? — разпенвам се аз. — Това ми е личната кредитна карта!

— Тогава не си крий банковите извлечения под дюшека! Камериерката в Шри Ланка ги открила, докато оправяла леглата, след което ги даде на мен. — Целува ме, взема си куфарчето и на излизане казва: — Приятно прекарване в новия град!

Когато вратата зад гърба му се затваря, изпадам в отчаяние. Какво знае той! Въобще не подозираше, че днес смятах да му купя подарък. Когато преди години го срещнах, Люк имаше един колан, който много обичаше — колан от превъзходна италианска кожа. Обаче един ден го забравил в банята, след което коланът се сдоби с кола маска.

Което не беше изцяло по моя вина. Както му казах и по-късно, когато човек се намира в тотална агония, въобще не си мисли кой е най-подходящият уред за премахване на гореща кола маска от краката му. Просто грабва най-близкото нещо и… това е.

Както и да е. Та точно затова днес възнамерявах да му купя нов такъв колан. Нещо като подарък за края на медения месец. Обаче той може би не го заслужава, щом ме шпионира и чете личните ми банкови извлечения. Ама че наглост! Да не би аз да чета писмата, адресирани лично до него?!

Е, в интерес на истината, правя го. Някои от тях са особено интересни. Но въпросът е, че…

Господи! Вкаменявам се, когато през главата ми минава една кошмарна мисъл. Това означава ли, че той е наясно колко съм похарчила в Хонконг през онзи ден, когато той намина през стоковата борса?

Мамка му!

И до този момент не ми е казвал нищичко! Е, добре! В такъв случай като че ли наистина не заслужава да му купувам подарък!

Отпивам от капучиното си. Важното е, че не Люк, а аз ще се смея последна. Може да си мисли, че е много хитър, обаче изобщо няма представа как стоят нещата. Защото аз си имам един таен и особено гениален план!

Половин час по-късно слизам на рецепцията, облечена в прилепнали по краката ми черни панталони (е, не точно ефирни, но почти), тениска с презрамки и шалче около врата, вързано по европейска мода. Насочвам се право към бюрото за обмяна на валута и се усмихвам широко на жената зад гишето.

— Чао! — изчуруликвам весело. — Ил…

И млъквам безпомощно.

Ама това на нищо не прилича! Мислех си, че ако подходя достатъчно самоуверено, като придружа речта си със съответните жестове, италианският просто ще започне да се лее от устата ми от само себе си.

— Бих желала да обменя малко пари за евро, ако обичате — преминавам на английски.

— Разбира се — усмихва се служителката. — За каква валута става въпрос?

— За няколко — отговарям, бръквам в чантата си и победоносно измъквам оттам цяла купчина намачкани банкноти. — Рупии, дирхами, рингити… — Поставям всичко на гишето и бръквам, за да извадя следващите. — Кенийски долари и… — Вторачвам се в странната розова банкнота, която държа в ръката си, и добавям: — Каквото и да е там.

Направо не е за вярване колко много пари съм носела със себе си, без дори да забележа! Оказа се, че в плажната си чанта съм имала цяла пачка рупии, а в една книга с меки корици открих етиопски бири. Да не говорим пък за разнообразните банкноти и монети, които открих на дъното на дамската си чанта!

И важното в случая е, че това са безплатни пари! Следователно това са пари, които ние вече сме имали!

Наблюдавам превъзбудено жената, която сортира на купчинки отделните валути.

— Тук имате седемнадесет различни вида валута! — отбелязва тя със замаян поглед.

— Ами, ходихме в доста страни — обяснявам аз. — Та колко ще излязат?

Жената започва да печата нещо на малкия компютър пред себе си и аз усещам как въодушевлението ми нараства все повече. Може пък валутният курс на някои от парите да се е променил в моя полза! Може пък всичко това да струва много!

После си давам сметка за стаилото се някъде дълбоко у мен чувства за вина. В крайна сметка, тези пари са и на Люк. В този момент вземам решение, че ако излязат повече от сто евро, ще му дам половината. Братска делба. И въпреки това аз ще си имам цели петдесет евро! Никак не е зле, особено като се има предвид, че не съм работила за тях.

— Като извадим комисионата… Така… Да. — Жената вдига поглед и казва: — Седем и четиридесет и пет.

— Седемстотин четиридесет и пет евро?! — Втренчвам се в нея с неизказана радост. Наистина нямах представа, че мъкна навсякъде със себе си толкова много пари! Боже, ето че било вярно! Оказва се, че всички онези, дето казват: „Погрижи се за пенитата, а лирите сами ще се погрижат за себе си“, са напълно прави! Кой би си помислил…

Значи ще мога да купя и подарък за Люк, и обувки на „Миу Миу“, и…

— Не седемстотин четиридесет и пет — поправя ме жената и ми показва бележката, на която си бе водила изчисленията. — Седем евро и четиридесет и пет евроцента.

— Какво?! — Щастливата ми усмивка се стича от лицето ми. Това не може да е истина!

— Седем евро и четиридесет и пет евроцента — повтаря търпеливо жената. — Как ще ги искате?

Седем мижави евро! Когато излизам от хотела, продължавам да кипя от възмущение. Как е възможно толкова много истински пари да се равняват само на някакви си седем евро?! Ама в това няма никаква логика! Както вече обясних на жената, в Индия можеш да си купиш ужасно много неща за тези рупии. Може би даже и цяла кола или… вероятно дворец. Обаче тя остана непоклатима като скала. Дори имаше наглостта да добави, че проявява огромна щедрост към мен.

Хммм. Е, все пак седем евро са по-добре от нищо. Може пък в магазина на „Миу Миу“ да продават с 99. 9 процента отстъпка от оригиналната цена.

Тръгвам по улицата, като внимателно следя картата, която портиерът на хотела ми връчи. Толкова отзивчив човек! Обясних му, че много искам да се запозная с културните забележителности на Милано, а той започна да ми говори за някакви си картини и за Леонардо да Винчи. Затова бях принудена съвсем учтиво да му обясня, че имам предвид съвременната италианска култура, при което той се разля в приказки за някакъв художник, който правел късометражни филмчета за смъртта.

Бях принудена да се изясня още повече, че под понятието „съвременна италианска култура“ всъщност разбирам такива икони на изкуството като „Прада“ и „Гучи“ — едва тогава в очите му светна разбиране. Маркира ми на картата една улица, която се намира в квартал, наречен „Златният четириъгълник“, който, както той поясни, бил пълен с култура точно по моя вкус.

Денят е слънчев, духа лек бриз, витрините наоколо отразяват слънчевите лъчи, а по улиците бръмчат веспи. Ама бива си го това Милано, няма спор! Всеки човек, с когото се разминавам, носи дизайнерски слънчеви очила и дизайнерски чанти — даже мъжете!

Известно време обмислям дали да не купя на Люк една европейска мъжка чантичка вместо кожения колан. Представям си как влиза в офиса, а на китката му виси някое шикозно чанте…

Хммм. Май най-добре да се придържам към колана.

Внезапно забелязвам пред себе си едно момиче, облечено в кремав костюм с панталон, високи обувки с каишки и розова скутерна каска с леопардови шарки.

Втренчвам се в нея, изгаряна от желание. Господи, искам такава каска! Така де, знам, че си нямам веспа, но това не ми пречи да си нося каската, нали?! Това ще се превърне в моя запазена марка! Хората ще започнат да ме наричат „Момичето с каската за скутери“. Освен това ще ме пази от разни нахалници, така че ще играе ролята и на предпазно средство.

Защо да не взема да я попитам откъде го е взела?

— Екскюз-моа, мадмоазел! — провиквам се аз и не мога да се нарадвам на внезапната лекота, с която говоря езика й. — Жадор вотр шапо[2]!

Момичето ме поглежда неразбиращо, а после изчезва зад ъгъла. Което, честно да ви кажа, ми се струва не особено любезно от нейна страна. Така де, не стига, че полагам усилия да говоря езика й, а тя…

О, вярно! Добре де.

Окей. Малко се поизложих.

Както и да е. И без това не съм дошла тук да си купувам каски за веспи. Дойдох, за да купя подарък за Люк. Нали точно в това е смисълът на брака, в края на краищата! Да поставяш на първо място партньора си. Да поставяш неговите нужди пред своите собствени.

Освен това нищо не ми пречи и по-нататък да прескоча до Милано за един ден. Полетът от Лондон дотук надали е толкова дълъг. И Сузи би могла да дойде с мен. Когато се сещам за това, сърцето ми се изпълва с неочаквано вълнение. Боже, ще бъде много хубаво! В този момент си представям как двете със Сузи се разхождаме по улицата, хванати ръка за ръка, поклащаме чанти и се смеем. Женско пътуване до Милано! Трябва да го направим на всяка цена!

Стигам до следващия ъгъл и спирам, за да сверя маршрута си с картата. Вече трябва да съм близо. Портиерът каза, че този квартал не е чак толкова далече…

Точно в този момент ме подминава жена, която носи пазарска чанта с емблемата на „Версаче“, при което си казвам, че сигурно и аз съм близо до източника на тази чанта. Точно както когато разглеждахме онзи вулкан в Перу и екскурзоводът непрекъснато ни посочваше знаците, които подсказвали, че наближаваме крайната си цел. И ако сега продължа да следя чантите с емблемата на „Версаче“…

Тръгвам напред и ето че виждам още една такава! Онази жена там с малко крещящите цветове, която си пие капучиното, носи такава, както и не знам колко точно пазарски чанти от „Армани“. Обяснява нещо на приятелката си, като жестикулира превъзбудено, а после вади от една от чантите буркан с мармалад — обаче с етикета на „Армани“.

Опулвам се изумено. Мармалад на „Армани“?! „Армани“ правят мармалад?!

Сигурно в Милано всичко е с някакъв моден етикет. Сигурно „Долче и Габана“ пък правят паста за зъби. А „Прада“ — кетчуп!

Уха! Знаех си аз, че този град ще ми хареса!

Тръгвам отново, като ускорявам крачка. Цялата тръпна от вълнение. Буквално долавям със сетивата си близостта на магазините. Дизайнерските пазарски чанти стават все повече. Въздухът започва да се изпълва със скъпи аромати. Почти чувам тракането на закачалките по редиците с дрехи и затварянето на циповете…

И тогава, внезапно — ето го и него!

Пред мен се простира дълъг, елегантен булевард, по който се точат шикозни тълпи — най-големият брой облечени в дизайнерски дрехи хора в света на квадратен метър! Всички момичета са със златист тен и приличат на моделите по списанията, вървят гордо и потракват с токчетата си до мъже, излъчващи пари и власт, облечени в безупречни ленени костюми. Млада жена с бели дънки на „Версаче“ и червено червило бута детска количка, тапицирана с кожа на Луи Вюитон. Руса дама с минижуп от кафява кожа, обточен с изкуствени пухкави кожички, бърбори нещо в абсолютно същия на цвят мобилен телефон, като влачи след себе си момченце, което пък е облечено от глава до пети в „Гучи“.

И… магазините. Магазин до магазин, до магазин.

„Ферагамо“. „Валентино“. „Диор“. „Версаче“. „Прада“.

Вървя си аз по булеварда, обръщам глава ту наляво, ту надясно и усещам как ми се завива свят. Божичко, ама това е абсолютен културен шок! Колко време мина, откакто не съм виждала никакъв друг магазин, освен такива, където продават сувенири с народни мотиви и дървени топчета? Имам чувството, че до момента съм била на някаква кошмарна, гладна диета, а сега се тъпча с тирамису с двойна порция сметана.

Ама вижте само какво вълшебно палто! Погледнете и онези обувки!

Откъде да започна, за бога? Откъде изобщо…

Не мога да направя и крачка. Стоя като парализирана насред улицата, като магаре, което не може да избере коя купа със слама да изяде. Сигурно бъдещите поколения ще ме открият така — вкаменена и бездиханна, стиснала до премала кредитната си карта.

Внезапно погледът ми се спира върху витрината на един недалечен бутик, зад която се виждат кожени колани и портфейли.

Кожа. Коланът за Люк. Точно за това съм тук. Фокусирай се върху целта!

Повличам крака към магазина и бутвам вратата, все още замаяна. Автоматично в носа ме блъска завладяващият аромат на скъпа кожа. И е толкова силен, че като че ли най-сетне ми прочиства главата.

Този магазин е направо удивителен! Покрит е с меки килими в бледосиво, а наоколо се виждат ярко осветени стъклени шкафове, в които са изложени стоките: портфейли, колани, чанти, якета… Спирам край един манекен, натруфен с най-вълшебното палто в шоколадов цвят, цялото само от кожа и сатен. Погалвам го нежно, а после вдигам етикета с цената и — едва не припадам.

Боже, ама разбира се, че тази цена е в италиански лири! Усмихвам се облекчено. Нищо чудно, че изглежда толкова…

О, не. За съжаление вече всичко е в евро.

По дяволите!

Преглъщам и правя всичко възможно да увелича разстоянието между мен и манекена.

Което просто доказва за сетен път, че татко беше абсолютно прав, като казваше, че общата валута за континента е огромна грешка! Когато бях на тринадесет, ходих на екскурзия в Рим с родителите си и си спомням, че въпреки баснословните цени в лири стойността на нещата всъщност изобщо не беше висока. Тогава човек можеше да си купи нещо за милиони лири, обаче в истинския живот то струваше не повече от три наши паунда! Направо фантастично!

Освен това, ако случайно се окажеш закупила шишенце наистина скъп парфюм, никой (т.е. родителите ти) не можеше да те обвини, защото, както мама често обичаше да изтъква, кой нормален човек би могъл да раздели наум подобни грамадни числа?!

Жалко. Правителствата развалиха играта!

Започвам да разглеждам внимателно изложените колани и в този момент от пробната излиза едър, набит мъж на средна възраст с пура в уста, облечен в изключително шикозно черно палто, обточено с кожа. Доколкото мога да преценя, човекът е на около петдесет години. Има златист загар на кожата, прошарена, ниско подстригана коса и пронизващи сини очи. Единственото, което не изглежда чак толкова стилно, е носът му, който, ако трябва да бъдем честни, прилича на смачкан домат.

— Хей, Роберто! — изрича той с дрезгав глас.

Аха, значи е англичанин! Обаче акцентът му е доста странен — нещо подобно на смесица между лондонския кокни и трансатлантически вариант на английския.

От пробната изхвърчава продавач в черен костюм и с черни очила, стиснал в ръка шивашки метър.

— Да, синьор Темпъл!

— Колко кашмир има в това нещо? — пита едрият мъж и поглажда критично палтото върху себе си, след което издиша огромен облак пушек от пурата си. Виждам как продавачът примигва, когато пушекът достига лицето му, но благоразумно запазва спокойствие.

— Синьор, тук кашмирът е сто процента.

— Значи това е най-добрият кашмир, така ли? — възкликва якият мъж и вдига предупредително пръст. — Внимавай да не ме пързаляш! Знаеш моето мото: само най-доброто!

Типът с черните очила примигва ужасено.

— Синьор, ние никога не бихме си позволили да ви… да ви пързаляме!

Мъжът се вторачва в отражението си за няколко секунди, след което кимва.

— Добре тогава. Ще взема три от тези. Едното отива в Лондон — започва да брои той на дебелите си пръсти. — Другото е за Швейцария. А третото за Ню Йорк. Схвана ли? Хубаво. А сега — куфарчетата!

Продавачът с черните очила ме поглежда многозначително и аз едва сега си давам сметка, че за всички е пределно ясно, че аз подслушвам разговора.

— О, здравейте! — побързвам да замажа положението аз. — Бих искала да купя този колан, ако обичате. И ви моля да го опаковате като подарък. — И вдигам колана, който бях избрала.

— Силвия ще ви обслужи — махва пренебрежително с ръка продавачът по посока на касата, а после ми обръща гръб, за да се посвети на клиента си.

Предавам колана на Силвия и се вторачвам в ръцете й, докато тя го опакова в бляскава бронзирана хартия. С едната част от съзнанието си се възхищавам на чевръстите й ръце, а с другата слушам какво казва якият мъж, който в момента разглежда куфарчетата.

— Не ми харесва материята — отбелязва той. — На пипане е някак си различна. Нещо не е наред, обаче не мога да разбера какво.

— Наскоро си сменихме доставчика — кърши ръце човекът с черните очила. — Но иначе кожата е много добра, синьор…

Не успява да си довърши изречението, защото здравенякът изважда пурата от устата си и го поглежда изпитателно.

— Пързаляш ме, Роберто, и това си е! — отсича накрая. — Плащам добри пари, затова искам качество! Така че ето какво ще направиш: ще ми изработиш куфарче с материал от стария доставчик! Схвана ли?

Обръща се, вижда ме, че го гледам, и ми намига.

— Това е най-добрият магазин за кожи в целия свят, обаче не им се връзвайте на номерата! — подвиква ми той.

— Няма! — изричам в отговор и се усмихвам. — Между другото, палтото ви много ми харесва!

— Много мило от ваша страна — кимва ми приятелски мъжът. — Каква сте? Да не би да сте актриса или модел?

— Ами… не съм нито едно от двете.

— Няма значение — махва той с пурата в ръка.

— Как ще платите, синьорина? — прекъсва ни Силвия.

— Ами… ето.

Докато й подавам картата си „Виза“, усещам как душата ми се стопля от доброта. Да купуваш подаръци за другите е къде-къде по-приятно от това да си купуваш разни неща за себе си! А като се има предвид, че този колан ще изчерпи тотално лимита на кредитната ми карта, това означава, че пазаруването ми за днес е в своя край.

А какво ще правя после? Може пък да се опитам да попия малко от културата им. Защо да не отида да видя онази прочута картина, която портиерът толкова много възхваляваше?

От дъното на магазина до слуха ми достигат развълнувани гласове. Обръщам се небрежно, за да разбера какво толкова има. Една от огледалните врати се разтваря, вижда се склад и от него излиза жена с черен костюм, обкръжена от цял рояк подскачащи продавачки. Ама какво държи тя, за бога? Защо всички толкова се…

И точно в този момент зървам онова, което тя носи. Сърцето ми спира. Кожата ми настръхва.

Не може да бъде!

Обаче е истина!

Тази жена носи чанта „Ейнджъл“ — ангелската чанта!

Три

Това е истинска ангелска чанта! От плът и кръв!

А аз си мислех, че всичките са продадени! Мислех си, че е напълно невъзможно да се добереш до такава!

Жената я поставя тържествено върху пиедестал от кремаво кадифе и се отдръпва, за да се наслади на гледката. В целия магазин се е възцарила гробна тишина. Все едно току-що е пристигнал член на кралското семейство. Или пък филмова звезда.

Направо не мога да си поема дъх. Стоя като парализирана.

Ама тя е зашеметяваща! Направо божествена! Телешката кожа изглежда мека като масло. Ръчно изрисуваният ангел трепти в аквамаринените си тонове. А под него с диамантен прашец е написано името „Гейбриъл“.

Преглъщам, като се опитвам да се овладея. Краката ми треперят, а ръцете ми са целите мокри от пот. Преживяването е къде-къде по-вълнуващо от онзи миг, когато зърнахме белите тигри в Бенгал. Така де, нека си признаем — ангелските чанти вероятно са по-рядко срещани дори и от белите тигри!

А ето че сега, точно под носа ми, стои една такава.

Мога да си я купя! Разбира се, че мога да си я купя! Нищо не ми пречи да си я купя!

— Госпожице! Синьорина! Чувате ли ме? — пронизва нечий глас мислите ми и аз си давам сметка, че Силвия се опитва да привлече вниманието ми.

— О, да! Разбира се! — изричам с треперещ глас. Вземам подадената ми химикалка и се подписвам както ми дойде. — А това… това истинска чанта „Ейнджъл“ ли е?

— Да, истинска е — отговаря продавачката със самодоволен гласец, като някой отговорник за представлението, който познава лично членовете на рок групата и отлично умее да се справя с всякакви навлеци.

— А колко… — започвам, преглъщам и довършвам: — Колко струва?

Две хиляди евро.

— Ясно. — Кимвам.

Две хиляди евро. За една чанта.

От друга страна, ако имам ангелска чанта, никога повече няма да ми се наложи да си купувам нови дрехи. Никога! На кого му е притрябвало нова пола, щом разполага с най-шикозната чанта в целия град?!

Въобще не ми пука колко струва! Трябва да я имам — и това е!

— Бих искала да я купя, моля — казвам, преди да успея да се спра.

Всички в магазина ме поглеждат с невероятно изумление, след което из помещенията се разнася звънък смях.

— Не можете да си купите чантата ей така — отвръща съжалително Силвия. — За тази работа си има списък!

Ясно. Списък с чакащи. Разбира се, че ще има списък с чакащи. А аз съм пълна идиотка.

— Искате ли да ви включа в списъка? — пита любезно Силвия и ми подава кредитната карта.

Окей, да погледнем нещата по-логично. Надали има смисъл да се включвам в някакъв списък в Милано. Така де! Пък и, първо на първо, как ще си я получа? Ще трябва да ги моля да ми я пращат по пощата. Или пък да дойда специално за случая, или…

— Да — чувам се да изричам, незнайно защо. — Да, включете ме.

Записвам се аз и сърцето ми тупа така, че ще се пръсне. Аз влизам в списъка! Аз влизам в списъка на чакащите за ангелската чанта!

— Заповядайте! — подавам й аз формуляра.

— Така — кимва тя и го пъхва в някакво чекмедже. — Ще ви се обадим, когато получим вашия номер.

— А кога… кога би могло да стане това? — питам предпазливо.

— Това вече не мога да ви кажа — свива безразлично рамене тя.

— А колко души има преди мен в списъка?

— Нямам право да ви давам подобна информация.

— Ясно.

Незнайно защо обаче, ме залива мъничка доза разочарование. Така де — ама чантата е точно пред мен! Ето я там, само на няколко крачки. А аз не мога да я притежавам!

Няма значение. Нали все пак ме включиха в списъка. Засега не мога да сторя нищо повече.

Вземам подаръчната чантичка, в която се мъдри коланът за Люк, и се изнизвам бавно. Когато достигам до чантата „Ейнджъл“, спирам. Божичко, ама това е умопомрачително! Това е най-страхотната, най-красивата чанта в целия свят! И както си я гледам, така и ме залива негодувание. В крайна сметка каква вина имам аз, че не съм се записала по-рано, а?! Та нали досега обикалях света! Какво трябваше да направя, според тях — да си отложа медения месец ли?!

Както и да е. Успокой се! Няма значение, защото сега най-важното е, че ще имам такава чанта. Само да…

И внезапно ме озарява велика идея.

Втурвам се обратно към касата и казвам задъхано:

— Питах се дали сте сигурна, че всички, които са в този списък, действително искат ангелска чанта?

— Щом са включени в списъка — отговаря ми тя и ме поглежда така, сякаш съм пълен идиот.

— Да де, обаче може и да са си променили решението — обяснявам аз, изстрелвайки скорострелно думите си — или пък вече да са си купили такава! В такъв случай може да е дошъл моят ред! Не ме ли разбирате?! Няма никаква пречка точно аз да взема чантата!

Ама как е възможно тази жена да не проявява никакви чувства?! Не разбира ли колко важно е това за мен?!

— Свързваме се с нашите клиенти по реда, в който са записани — казва безстрастно Силвия. — Когато дойде и вашият ред, ще се свържем и с вас!

— Аз бих могла да свърша тази работа вместо вас! — казвам аз услужливо. — Само ми дайте телефоните им и веднага започвам да звъня!

Силвия ми отправя един продължителен, неразгадаем поглед, след което отсича:

— Не, благодаря! Ние ще ви се обадим, когато дойде вашият ред!

— Е, добре тогава — отвръщам съкрушена. — Все пак благодаря.

Не мога да направя нищо повече. Очевидно няма да стане днес. Просто трябва да престана да мисля за тази чанта и да се наслаждавам на остатъка от престоя си в Милано. Именно! Отправям последен жаден поглед към ангелската чанта, а после се насочвам към вратата на магазина и към обляната в ярка слънчева светлина улица.

Чудя се дали вече не е почнала да звъни на хората в списъка.

Не! Престани! Стига вече! Излизай и толкова! Няма нужда да емоцирам за такава дреболия! Даже не възнамерявам и да мисля за това! От този момент нататък ще се концентрирам върху… културата. Да, точно така! Онази голяма картина или каквото и да е там…

Внезапно се заковавам насред улицата. Записах във формуляра телефона на лондонския апартамент на Люк. А защо имам чувството, че той наскоро спомена нещо за смяна на телефоните?

Ами ако съм й оставила грешен номер?!

Давам бързо на задна и връхлитам в магазина.

— Здравейте! — изричам, останала без дъх. — Току-що се сетих, че няма да е зле да ви дам други адресни данни, в случай че не ме откриете на първия адрес и телефон. — Бръквам в чантата си и изваждам една от визитните картички на Люк. — Това е офисът на моя съпруг.

— Много добре — изрича доста отегчено Силвия.

— Само че… ако се случи да говорите с него, не бих искала да споменавате думата „чанта“. — Снижавам глас и допълвам: — Кажете някаква парола! Например: „Ангелът се приземи!“

— Да, „ангелът се приземи“ — записва безизразно Силвия, сякаш всеки божи ден извършва закодирани телефонни разговори.

Което, като се замисля, като нищо може да е вярно.

— Човекът, за когото трябва да попитате, е Люк Брандън — обяснявам, като й подавам визитката. — От „Брандън Къмюникейшънс“. Той ми е съпруг.

С периферното си зрение улавям как едрият мъж в другия край на магазина вдига глава от рафтовете с кожени ръкавици.

— Да, Люк Брандън — повтаря Силвия. — Много добре. — Слага визитката настрани и ми кимва в знак за потвърждение.

— Ами… дали вече не сте се обадили на някого от онзи списък? — питам аз, без да мога да се въздържа.

— Не — отвръща с равен глас касиерката. — Засега не съм.

— А нали ще ми се обадите веднага, когато имате някаква информация? Ако ще и да е посред нощ? Нямам нищо против…

— Госпожо Брандън — срязва ме вече ядосано Силвия, — нали вече сте в списъка! Просто ще трябва да си чакате реда! Не мога да ви помогна с нищо повече!

— Сигурна ли сте? — достига до нас дрезгав глас. Двете вдигаме едновременно глави и виждаме как якият мъж се приближава бавно към нас.

Зяпвам от изумление. Какво иска да каже той?

— Моля? — навирва нос Силвия, а той ми намига съзаклятнически.

— Не им позволявай да те пързалят, момиче! — казва ми, след което се обръща към Силвия и заявява: — Стига да искате, нищо не ви пречи да й продадете тази чанта! — Обръща се към чантата „Ейнджъл“ на пиедестала и я посочва с пурата си.

— Синьор…

— Нямаше как да не чуя вашия разговор. Щом все още не сте се обадили на никого от онзи списък, значи и никой все още не знае, че чантата е пристигнала! Никой няма представа за съществуването й! — Прави многозначителна пауза и добавя: — А ето, че сега си имате клиентка — тази млада дама пред вас, която иска да я купи!

— Не е в това въпросът, синьор — усмихва му се със стиснати устни Силвия. — Съществува стриктен ред…

— Знам, че се славите като дискретна фирма. Не ми казвайте, че не е така! Хей, Роберто! — извиква внезапно. И мъжът с черните очила веднага се появява иззад ъгъла.

— Синьор Темпъл? — пита мазно той, като ми хвърля притеснен поглед. — Всичко наред ли е?

— Ако точно в този момент поискам тази чанта за моята приятелка, ти би ли ми я продал? — пита едрият мъж, издухва едно облаче дим и ме посочва с поглед. Доколкото успявам да преценя, циркът много му допада.

Роберто поглежда към Силвия, която кимва по посока на моя милост и подбелва отегчено очи. Виждам съвсем ясно, че Роберто схваща отлично ситуацията и почти чувам как сивите му клетчици щракат на бързи обороти.

— Синьор Темпъл — обръща се той към едрия мъж с чаровна усмивка, — вие сте наш изключително важен клиент! Но това тук е съвсем различна работа…

— Кажи де, ще ми я продадеш ли?

— Да! — отсича Роберто след кратка пауза.

— Е? — поглежда го важният мъж.

— Силвия — изрича най-сетне Роберто, като се обръща към касиерката, — опаковайте чантата за госпожицата!

О, боже! О, господи!

— За мен е удоволствие! — отвръща послушно Силвия, като тайничко ми хвърля един мръснишки поглед.

Главата ми се замайва. Направо не мога да повярвам на онова, което се случва в момента с мен!

— Направо не знам как да ви се отблагодаря! — запелтечвам аз по посока на важния господин. — Това е най-прекрасното нещо, което някой някога е правил за мен!

— За мен беше истинско удоволствие! — изрича величествено мъжът и протяга ръка към мен: — Приятно ми е, Нейтън Темпъл.

Ръката му е силна и пухкава и удивително добре овлажнена.

— Беки Блумууд — отвръщам, като се ръкувам с него. — Така де, Брандън.

— Доколкото схванах, вие наистина искате много тази чанта! — отбелязва той и присвива чело, като я оглежда. — И сте напълно права. Никога досега не съм виждал нещо подобно.

— Направо умирах за нея! — признавам си през смях аз. — И затова съм ви особено благодарна за жеста!

Нейтън Темпъл махва с ръка в смисъл: „Няма защо“, после вади запалката си и си запалва пурата, която междувременно е изгаснала. След едно силно дръпване той отново вдига очи към мен.

— Казахте „Брандън“, като имате предвид Люк Брандън, така ли?

— Да не би да познавате Люк? — опулвам се изумено аз. — Боже, какво съвпадение!

— Само по име — отвръща той и издиша поредния облак дим. — Този ваш съпруг е доста известен.

— Синьор Темпъл — приближава се към нас Роберто с няколко чанти, които подава на Нейтън Темпъл. — Останалото ще бъде изпратено както поръчахте.

— Браво на теб, Роберто! — избоботва Нейтън Темпъл, като го тупва по гърба. — Значи до следващата година!

— Моля ви, позволете ми да ви черпя едно питие! — изричам бързо аз. — Или може би обяд? Или… каквото и да било!

— За съжаление се налага да тръгвам. Иначе предложението ви много ми се нрави.

— Но аз държа да ви благодаря по някакъв начин за онова, което сторихте за мен! Не можете да си представите колко съм ви благодарна!

Нейтън Темпъл вдига скромно ръце и отговаря:

— Е, кой знае! Възможно е някой ден да можете да ми върнете жеста!

— Но, разбира се! — възкликвам въодушевено, а той само се усмихва.

— Приятно носене на чантата! Хайде, Харви!

Сякаш от нищото до нас се материализира слаб, рус мъж с костюм на тънки райета. Поема чантите от ръцете на Нейтън Темпъл и двамата излизат от магазина.

Облягам се на щанда, цялата сияеща от щастие. Вече си има чанта „Ейнджъл“! Имам си ангелска чанта!

— Това прави две хиляди евро — дочувам зад себе си нечий кисел глас.

Да бе! Някак си забравих за онази история с двете хиляди евро.

Бръквам автоматично в чантата си. После се заковавам на място. Божичко! Ама аз не си нося портмонето! И току-що изчерпих лимита на картата си „Виза“ за колана на Люк. А в брой разполагам само със седем евро!

Силвия присвива подозрително очи.

— Ако имате проблем с плащането… — започва вече доста враждебно тя.

— Нямам никакъв проблем с плащането! — срязвам я веднага. — Просто… ми трябва една минута.

Силвия скръства скептично ръце, а аз бръквам отново в чантата си и изваждам оттам компактната си пудра „Боби Браун“.

— Имате ли под ръка чук? — обръщам се аз към нея. — Или каквото и да е, само да е по-тежко?

Силвия ми хвърля поглед, който недвусмислено подсказва, че вече окончателно ме е причислила към откачалките.

— Всичко тежко ще свърши работа — повтарям и точно в този момент съзирам тежкия телбод, поставен на щанда. Вземам го и започвам да удрям с него компактната си пудра колкото сили имам.

— Олеле! — пищи Силвия.

— Няма проблеми! — успокоявам я задъхана аз. — Просто трябва да… Готово!

Цялата кутийка с компактната пудра е на парчета. Измъквам с победоносен жест моята „Мастъркард“, която бях залепила за дъното на пълнителя. Това е моята най-тайна от тайните кредитна карта, моята карта за наистина спешни случаи. Люк със сигурност няма представа за нея. Освен ако няма рентгенов поглед, разбира се.

Идеята за скриването на кредитната ми карта в компактната пудра ми хрумна, след като прочетох онази брилянтна статия за управлението на парите. Не че имам някакъв проблем с парите — о, не! Но в миналото ми се е случвало да се сблъсквам с някоя и друга… криза.

И точно затова въпросната идея ми се понрави. Номерът е да държиш кредитната си карта на място, което наистина е трудно достъпно — например да я замразиш в леда на фризера, да я пришиеш в подплатата на чантата си или изобщо, където и да е, което да те затрудни, така че да имаш време да размислиш, преди да се решиш на дадена покупка. Доколкото схванах, тази простичка тактика е в състояние да намали разходите ти от излишни покупки до деветдесет процента.

Трябва да ви кажа, че тактиката действително сработва! Единственият проблем е, че непрекъснато ми се налага да си купувам компактна пудра, което като че ли ми излиза доста соленичко.

— Заповядайте! — изричам триумфално и подавам картата на Силвия, която се е вторачила в мен така, сякаш съм някой опасен психар. Пуска я колебливо през машинката си и само след секунда аз вече се подписвам върху касовата бележка. Подавам й бележката, а тя я прибира в едно чекмедже.

Настъпва кратка пауза. Имам чувството, че всеки момент ще експлодирам от нетърпение.

— Ами… може ли вече да ми я дадете?

— Заповядайте — отвръща нацупено тя и ми подава кремавата чанта с логото на магазина.

Стисвам студените дръжки между пръстите си и усещам как в гърдите ми се надига победоносен взрив.

Моя е!

Когато вечерта се прибирам в хотела, не вървя, а буквално летя. Това бе един от най-щастливите дни в целия ми живот. Прекарах целия ден в разхождане нагоре-надолу по Виа Монтенаполеоне с новата си ангелска чанта, поставена гордо на рамо така, че всички да я виждат. И всички я видяха, и й се възхитиха. В интерес на истината, възхищение е слаба дума за случая — хората направо я изпиваха с поглед. Все едно за един кратък миг се бях превърнала в знаменитост!

Най-малко двадесетина души се приближиха към мен, за да ме питат откъде съм я взела, а една жена с тъмни очила, която определено беше италианска филмова звезда, накара шофьора си да ми предложи три хиляди евро за чантата. А най-хубавото от всичко бе как чувах хората около мен да шептят: „Момичето с чантата «Ейнджъл»!“ И това беше само за мен! Единствено за мен!

Плъзгам се блажено заедно с въртящите се врати и влизам във фоайето, където веднага зървам Люк, застанал на рецепцията.

— Ето те и теб! — възкликва той с очевидно облекчение. — Вече бях започнал да се тревожа! Таксито ни пристигна. — И ме повежда навън към чакащото ни такси, затръшва вратата и казва: — Летище „Линате“.

Шофьорът веднага се изнася и се включва в насрещното движение, придружен от негодуващи клаксони.

— Е, как ти мина денят! — питам аз, като се опитвам да не примигвам от ужас, когато едва не се сблъскваме с друго такси. — Как мина срещата?

— Мина много добре. Ако успеем да спечелим „Аркодас Груп“ за наши клиенти, това определено ще бъде отлична новина! Точно сега са решили да разширяват дейността си, така че работата ще бъде повече от вълнуваща.

— И… мислиш ли, че ще успееш да ги спечелиш на твоя страна?

— Ще се наложи да ги поухажваме известно време. Когато се приберем, веднага започвам да подготвям офертата. Ситуацията е обнадеждаваща. Повече от обнадеждаваща!

— Браво на теб! — грейва лицето ми. — А как бе възприета косата ти?

— Доста добре — отговаря той и се усмихва кисело. — Ако искаш да знаеш… всички много я харесаха.

— Виждаш ли?! — отвръщам зарадвана. — Знаех си, че ще стане така!

— А твоят ден как мина? — пита ме Люк точно в момента, в който вземаме един завой със сто километра в час.

— Фантастично! — цъфва ми физиономията. — Направо великолепно! Вече обожавам Милано!

— Сериозно? — поглежда ме заинтригуван съпругът ми. — Даже без това? — Бръква в джоба си и изважда оттам моето портмоне.

Божичко, напълно бях забравила за него!

— Да, дори и без портмонето ми! — натъртвам победоносно. — Въпреки това успях да ти купя нещичко!

Подавам му пакетирания в бронзирана хартия подарък и го наблюдавам развълнувано как го отваря.

— Беки, ама това е прекрасно! — възкликва той. — Абсолютно… — Не довършва и започва да го разглежда от всички страни.

— Това е за да ти се извиня заради онзи, който развалих — обяснявам аз. — С горещата кола маска. Нали си спомняш?

— Да, спомням си — отговаря той, разтърсен до дън душа. — И това е… единственото, което си купила в Милано? Подарък за мен?

— Ами…

Свивам рамене и си прочиствам гърлото. Опитвам се да печеля време.

Окей. И сега какво?

Бракът трябва да се крепи на искреност и доверие. Ако не му кажа за ангелската чанта, значи предавам доверието му.

От друга страна, ако наистина му кажа… Ще трябва да обяснявам всичко за моята най-тайна от всички карти за спешни случаи. Което, честно да ви призная, хич не ми се струва добра идея.

Не ми се ще да развалям последните безценни мигове от нашия меден месец с някакъв глупав спор.

Но ние сме женени! Ние сме съпруг и съпруга! Не би трябвало да имаме тайни помежду си! Добре де, значи ще му кажа. Веднага.

— Люк…

— Почакай! — прекъсва ме той с леко дрезгав глас. — Беки, искам да ти се извиня!

— Какво? — ококорвам се аз.

— Ти ми каза, че си се променила. Каза, че вече си пораснала. И… наистина е така. — Разтваря ръце и допълва: — Ако трябва да бъдем честни, очаквах да се върнеш в хотела с някаква голяма, екстравагантна покупка.

О, господи!

— Ами… Люк… — правя пореден опит аз.

— Срамувам се от себе си — заявява той смръщено. — А ето че ти си за първи път в модната столица на света и единственото, което си купила оттук, е подарък за мен! Беки, наистина съм трогнат, повярвай ми! — Издиша шумно и добавя: — Чандра се оказа напълно прав — ти наистина имаш красив дух!

Настъпва тишина. Точно сега е моментът да му кажа истината.

Обаче как? По какъв начин?

Как да му призная, че духът ми въобще не е красив? Че моят дух си е най-обикновен, старомоден и смотан?

— Ами… — Преглъщам няколко пъти. — Хммм… как да ти кажа… Това е просто един колан.

— За мен не е просто един колан — изрича тихо той. — Това е символ на нашия брак! — Сграбчва ръцете ми, вторачва се в мен за няколко секунди, след което казва: — Извинявай, май искаше да ми кажеш нещо?

Все още имам време да играя с открити карти.

Все още мога да го направя.

— Хммм… Просто исках да ти кажа… че закопчалката може да се наглася според размера на талията. — Полагам усилия да се усмихна, след което извръщам глава и си давам вид, че съм очарована от гледката през прозореца.

Добре де, не му казах истината. Така е.

Но в моя защита все пък държа да изтъкна, че ако той бе обърнал внимание на онова, което му прочетох във „Вог“, щеше сам да се досети. Така де, нали не я крия?! Седя си аз в колата с един от най-жадуваните символи на статус в целия свят — а той дори не забеляза!

И без това сега е последният път, в който го лъжа. Отсега нататък никакви бели лъжи повече! Нито сиви лъжи, нито извъртаници. Ще имаме идеален брак, изграден върху честност и доверие. Да! Всички ще се възхищават на хармонията и любовта между нас и хората ще ни наричат: „Двойката, която…“

— Летище „Линате“! — пронизва мислите ми гласът на шофьора. Обръщам се да погледна Люк, изпълнена с неочаквана тревога.

— Ето че пристигнахме — казва ми той, когато погледът му среща моя. — Все още ли държиш да се прибираме вкъщи?

— Категорично! — отвръщам аз, като решавам да не обръщам внимание на топката, свита в стомаха ми.

Излизам от таксито и си раздвижвам краката. Около нас се точат пасажери с ръчни колички, а почти над главата ми с гръм и трясък излита самолет.

Господи, ама ние наистина се връщаме! Само след броени часове ще бъдем в Лондон! След всичките тези месеци на път.

— Между другото — казва Люк, — тази сутрин видях, че майка ти е оставила съобщение на мобилния ми телефон. Иска да знае дали сме все още в Шри Ланка или вече сме отпътували за Малайзия?

Повдига вежди в комична физиономия и аз усещам, че ми идва да се изкискам. Ама ще ги изненадаме ли?! Направо ще получат шок! Всички ще бъдат на седмото небе, когато ни зърнат!

И ето че тревогата ми се заменя от въодушевление. Това е то! Връщаме се у дома!

Четири

О, господи! Направихме го! Върнахме се! Вече сме наистина на английска земя!

Е, или най-малкото английски асфалт. Пренощувахме в хотел, а сега се возим по пътищата на Съри в кола под наем, подготвяйки се да изненадаме мама и татко. Само след две минути ще пристигнем пред тяхната къща!

Едва се сдържам на мястото си от вълнение. Ако трябва да бъда по-точна, непрекъснато си удрям коляното в церемониалната маска от Южна Америка. Почти виждам лицата на мама и татко, когато ни зърнат! Лицето на мама ще светне, а татко ще ни изгледа като попарен, но после и по неговото лице ще се разлее усмивка… и всички ще се втурнем един към друг през облаци пушек…

Абе, може и да не са облаци пушек. Защо непрекъснато си спомням за оня филм — „Децата на железницата“! Както и да е. Едно е сигурно — ще бъде фантастично. Най-фантастичното събиране на близки, което историята познава!

Ако трябва да бъдем честни, на мама и татко сигурно им е било доста трудно без мен. Аз съм единствената им дъщеря, а това е най-дългата раздяла, която тримата сме имали. Цели десет месеца, почти без никаква връзка.

Боже, направо ще ги върна към живот, като се прибера вкъщи!

Вече сме в Оксшот — моят роден град, и аз поглеждам през прозореца, за да зърна отново познатите улици, къщите и градинките, които познавам още от дете. Преминаваме покрай малката търговска уличка, и всичко си изглежда съвсем същото. Момчето от будката за вестници вдига поглед, когато спираме на светофара, и маха с ръка, за да ни поздрави, сякаш това си е един съвсем нормален ден. Въобще не изглежда изненадан да ме види — направо да се не надяваш!

Ще ми се да му извикам: „Как е възможно да не разбираш?! Та мен ме нямаше почти цяла година! Видях целия свят!“

Завиваме по Мейфийлд авеню и аз за първи път усещам някакъв зачатък на нервно напрежение.

— Люк, дали пък не трябваше да им се обадим и да ги предупредим? — питам колебливо.

— Вече е прекалено късно — отговаря спокойно съпругът ми и дава ляв мигач.

Вече сме почти на нашата улица. О, господи! Май наистина започва да ми се вие свят!

— Ами ако им причиним сърдечен удар? — извиквам аз, обладана от неочаквана паника. — Ами ако те се шокират дотолкова, че вдигнат кръвното?

— Сигурен съм, че ще си бъдат съвсем наред! — засмива се Люк. — Не се притеснявай!

И ето че вече сме на улица „Елтън роуд“ — улицата на моите родители. Приближаваме се към къщата им. Стигаме.

Люк завива в алеята пред къщата и спира колата. В продължение на една минута никой от двама ни нито помръдва, нито отваря уста.

— Е, готова ли си? — извиква той внезапно, нарушавайки мълчанието.

— Предполагам — отговарям аз с неестествено писклив глас.

Като се зареждам със самоувереност, аз излизам от колата и затръшвам вратата. Денят е топъл и слънчев, а улицата е съвсем тиха, с изключение на птичите песни и на далечния звук на косачка, който достига до нас.

Приближавам се към предната врата на къщата, поколебавам се и поглеждам към Люк. Великият момент настъпи! Разтреперана и развълнувана, аз вдигам ръка и натискам звънеца.

Нищо.

Поколебавам се — и отново натискам звънеца. Тишина. Абсолютна тишина.

Няма ги!

Ама как е възможно да ги няма?!

Стоя и се взирам във вратата и усещам, че в гърдите ми се надига възмущение. Къде, за бога, са моите родители?! Те не си ли дават сметка, че единствената им обична дъщеря се е върнала от своето околосветско пътешествие?

— Ако искаш, можем да отидем да пийнем по едно кафе и да се върнем след известно време — предлага Люк.

— Ами, щом казваш — отвръщам умърлушена.

Целият ми план отиде по дяволите! Бях напълно готова за великата ни среща! А не да ходя да пия някакво си смотано кафе!

Неутешима, аз тръгвам по пътечката и се подпирам на оградата от ковано желязо. Започвам да си играя със счупената брава, която татко оправя от двадесет години, и се заглеждам в розите, които мама и татко посадиха миналата година, специално за нашата сватба. Боже, наистина ли измина цяла година от сватбата ни?! Направо невероятна мисъл!

Внезапно до ушите ми достигат гласове от горната страна на улицата. Вдигам глава и надниквам, за да видя кой върви по тротоара. Две фигури току-що завиват зад ъгъла. Напрягам поглед и… сърцето ми претупва.

Те са! Мама и татко! Вървят по улицата! Мама е с щампирана рокля, а татко е с розова риза с къси ръкави, и двамата изглеждат добре загорели и напълно здрави.

— Мамо! — изпищявам аз. И гласът ми отскача от тротоара. — Татко! — Разтварям широко ръце и изревавам: — Върнахме се!

Мама и татко вдигат едновременно глави и едновременно замръзват на място. Точно в този момент забелязвам, че с тях има и още някой. Някаква жена. Или може би момиче. Не мога да видя добре от блесналото в очите ми слънце.

— Мамо! — извиквам отново. — Татко!

Странна работа. Никой не помръдва. Сигурно са прекалено шокирани от вида ми или… знам ли. Може пък да ме мислят за призрак.

— Върнах се! — изревавам. — Аз съм, Беки! Изненада!

Пак никой не помръдва.

И тогава, за мое истинско изумление, мама и татко се обръщат и тръгват назад!

Ама какво… какво правят тези хора?!

Зяпвам ги изумено.

Почти както си представях срещата ни, само че на заден ход. Нали уж трябваше да бягат към мен, а не от мен?!

И ето че вече са изчезнали зад ъгъла. Улицата отново е празна и тиха. В продължение на няколко секунди съм прекалено объркана, за да кажа каквото и да било.

— Люк, това мама и татко ли бяха? — обаждам се накрая.

— Мисля, че бяха те — отвръща той, но звучи точно толкова объркан, колкото мен.

— И те наистина ли… наистина ли избягаха от мен?

Не съм в състояние да сдържа шока си. Собствените ми родители да бягат от мен така, сякаш съм чумава!

— Не! — отговаря бързо Люк. — Как можа да си го помислиш! Вероятно просто не са те видели. Ето, виж! — Посочва ми напред. — Отново идват насам.

И е напълно прав. Иззад ъгъла отново се появяват мама и татко, но този път без никакво момиче. Изминават няколко крачки, после татко спира, хваща ръката на мама и с драматичен жест посочва към мен:

— Виж! Това е Беки!

— Беки! — изписква мама дрезгаво. — Направо не мога да повярвам!

Звучи точно така, както звучеше в аматьорската постановка по Агата Кристи, в която игра миналата година — там играеше дамата, която открива трупа.

— Беки! Люк! — вика татко.

И този път наистина бягат към нас и аз усещам как в гърдите ми се надига старото вълнение.

— Мамо! Татко! Върнахме се!

Втурвам се към тях, разтворила широко ръце. Озовавам се в прегръдките на татко, а в следващия момент към нас се присъединява и мама и ето ни всички в голяма семейна прегръдка.

— Значи се прибрахте! — възкликва татко. — Добре дошла, скъпа!

— Всичко наред ли е? — вторачва се притеснено в мен мама. — Добре ли си?

— И двамата сме много добре! Просто решихме да се приберем по-рано. Много ни домъчня за всички ви! — изписквам и притискам мама към себе си. — Освен това знаехме, че ви липсваме!

И тримата заедно тръгваме обратно към къщата, където татко разтърсва приятелски ръката на Люк, а мама го прегръща топло.

— Все още не мога да повярвам! — отбелязва тя, като гледа ту мен, ту него. — Направо не мога — и това си е! Люк, какво е станало с косата ти! Колко е пораснала!

— Да, знам — ухилва й се той. — Но съвсем скоро ще се върне в нормалния си вид — още преди да се появя на работа.

В момента се чувствам прекалено превъзбудена, за да споря с него. Точно така си представях срещата ни — всички заедно и всички много щастливи.

— Хайде да влезем и да пийнем по кафе! — отсича мама и вади ключовете си.

— Кафето не е достатъчно! — отсича автоматично татко. — За случая ни трябва шампанско! Нали имаме повод да празнуваме!

— Може пък да не искат шампанско — срязва го мама. — Може би са уморени от полета. Уморена ли си от полета, мила? Искаш ли да си полегнеш малко?

— Не, благодаря! Много съм добре! — Прегръщам импулсивно мама със свободната си ръка и допълвам: — Просто съм много щастлива, че ви виждам отново.

— Ние също много се радваме да те видим, скъпа! — връща ми тя прегръдката и аз усещам познатия аромат на нейния парфюм „Туийд“, който мама ползва откакто я помня.

— Истинско облекчение е да го чуя! — засмивам се аз. — Защото преди почти ми се стори, че вие… — Не довършвам, защото се сконфузвам.

— Какво ние, мила?

— Ами, как да ти кажа, нещата изглеждаха така, сякаш вие… бягахте от мен! — И тук се засмивам повторно, за да покажа абсурдността на идеята.

Възцарява се неловко мълчание и аз съвсем ясно виждам как мама и татко се споглеждат.

— Татко ти си изпусна очилата — накрая заявява ведро мама. — Нали така, скъпи?

— Точно така — суфлира й татко. — Изпусках си очилата.

— Та се наложи да се върнем за тях — продължава да обяснява мама.

И двамата се вторачват напрегнато в мен.

Ама какво става тук, за бога? Да не би родителите ми да крият нещо от мен?

— Това Беки ли е? — пронизва въздуха нечий писклив глас и аз се обръщам, за да се изправя очи в очи със съседката ни Джанис, която ни гледа от другата страна на градинската ограда. Облечена е в розова рокля на цветя, сенките й са в същия цвят, а косата й е оцветена в някакъв много странен нюанс на кестенявото. — Беки! — хваща се тя за гърдите. — Това ти ли си?

— Здрасти, Джанис! — поздравявам я усмихнато. — Върнахме се.

— Изглеждаш великолепно! — възкликва Джанис. — Нали изглеждат страхотно и двамата?! Толкова са загорели!

— Така става, когато обикаляш света — отвръщам небрежно.

— А вижте го Люк само! Приличаш точно на Дънди Крокодила! — Джанис ни изпива с поглед, пълен с неподправено възхищение и аз не мога да не съм й благодарна за усилията.

— Хайде да влизаме вътре! — подканя ни мама. — Нямаме търпение да ни разкажете всичко!

Точно това е моментът, който си бях представяла толкова много пъти. Да седнем със семейството и приятелите си и да започнем да им разказваме за нашите приключения. Да разтворим на масата намачкана карта… да опишем изгрева над високите планини… да наблюдаваме попиващите им всичко жадно лица… да слушаме как ахкат от възхищение…

Само дето сега, когато това действително става, някак си не е точно така, както си го представях.

— Е, къде ходихте? — пита Джанис веднага, щом се настаняваме на кухненската маса.

— Ходихме навсякъде — отговарям гордо. — Назови, която и да е страна по света, и ние сме били там!

— Сериозно?! Ходихте ли до Тенерифе?

— Ами… не.

— А ходихте ми на Майорка?

— Ами… не — отговарям аз с леко раздразнение. — Ходихме в Африка, Южна Америка, Индия… — Разпервам ръце и довършвам: — Навсякъде.

— Господи! — възкликва Джанис. — А в Африка горещо ли беше?

— Доста горещо — усмихвам се снизходително аз.

— Не мога да понасям горещината — клати глава Джанис. — Никога не съм можела да я понасям. Дори и във Флорида. — Тук очите й внезапно блясват и тя пита: — А в Дисниленд ходихте ли?

— Ами… не.

— Е, няма значение — поглежда ме съчувствено съседката. — Може би следващия път.

Следващият път ли? Какво иска да каже с това? Следващият път, когато прекараме десет месеца в обикаляне на света ли?

— Но почивката ви наистина звучи доста интересно — добавя окуражително тя.

Идва ми да й извикам: „Ама това не беше почивка! Това си беше истинско пътешествие!“ Така де! Да не би когато Христофор Колумб се е върнал от Америка, хората да са го посрещнали на брега с възгласи: „Ей, Кристофър, ти ходи в Дисниленд, бе?!“

Поглеждам към мама и татко и забелязвам, че те дори не ни слушат. Стоят си край мивката и мама шушне нещо на татко.

А, не! Тази работа не ми харесва! Изобщо не ми харесва! Тук наистина става нещо, при това зад гърба ми! Поглеждам към Люк и забелязвам, че той също наблюдава мама и татко с озадачено изражение.

— Донесохме ви подаръци! — възкликвам и се присягам за чантата си. — Мамо, татко! Вижте!

Не без известни затруднения аз успявам да измъкна южноамериканската маска и я поднасям тържествено на мама. Маската е във формата на кучешка муцуна, с огромни зъби и големи кръгли очи и трябва да призная, че изглежда доста впечатляващо.

— Мъкнала съм я през целия път от Парагвай насам! — изтъквам гордо.

Чувствам се като истински изследовател! Вижте ме сега как нося редки артефакти от гениалната южноамериканска култура в Оксшот! Така де, колко човека във Великобритания са зървали нещо подобно?! Нищо чудно от някой музей да я поискат за поредната си изложба — или нещо подобно.

— Божичко! — възкликва мама и започва да я обръща в ръцете си. — Какво е това чудо?

— Това е традиционна ритуална маска, изработена от индианците чиригуано, нали така? — намесва се с ведър тон Джанис.

— Ти да не би да си ходила в Парагвай, Джанис?! — подскачам аз.

— О, не, скъпа! — отговаря тя и отпива важно от кафето си. — Виждала съм ги в „Джон Луис“.

Зяпвам и в продължение на няколко секунди не съм в състояние да кажа каквото и да било.

— Виждала си ги в „Джон Луис“? — изричам накрая.

— Аха, оня в Кингстън. На щанда за подаръци — отвръща тя гордо. — В наши дни можеш да си купиш всичко в „Джон Луис“!

— При Това понякога с доста добра отстъпка — изгуква в нейна подкрепа мама.

Направо не мога да повярвам! Мъкнала съм тази маска с мен приблизително девет хиляди километра из цялото земно кълбо. Уж трябваше да бъде рядко и екзотично съкровище. А през цялото това време същите такива са се мъдрели на щандовете на „Джон Луис“!

Мама не закъснява да забележи физиономията ми и побързва да каже:

— Но твоята е истинска, мила, автентична! Ще я поставим на полицата над камината, точно до златната купа на баща ти!

— Хубаво — отвръщам унило аз и поглеждам баща ми. Той продължава да се взира през прозореца и дълбоко се съмнявам, че е чул и думица от нашия разговор. Може пък ще е по-добре да му дам подаръка по-късно.

— Е, кажете сега как вървят нещата тук? — питам и поемам от мама подадената чаша кафе. — Как са Мартин и Том?

— И двамата са много добре, благодаря! — кимва Джанис. — В момента Том се премести у дома за известно време.

— Аха! — кимвам многозначително.

Том е синът на Джанис и Мартин и в последно време преживя доста неприятности в брака си. Съпругата му Луси го напусна — доколкото схванах, най-вече за това, че отказал да си направи татуировка, която да отговаря на нейната.

— Те продадоха къщата си — продължава Джанис с доста опечалена физиономия. — Иначе сделката беше доста добра, ако питаш мен.

— А той самият добре ли е?

Мама и Джанис си разменят многозначителни погледи.

— В последно време се е отдал на разнообразните си хобита — изрича накрая съседката. — Гледа да се занимава с нещо. Най-новата му страст е дърворезбата. Изработи ни какви ли не неща! — Тук Джанис прехапва устни и добавя: — Направи ни три градински пейки… две маси за хранене на птичките… а сега работи върху двуетажна лятна къщичка!

— Аууу! — изумявам се учтиво аз. — Ама това е страхотно!

Таймерът на фурната внезапно се включва и аз вдигам изненадано глава. Да не би мама да е пекла нещо, докато ги е нямало?

— Да не би да готвиш нещо? — питам изумено и надничам във фурната, която, по моя преценка, е съвсем празна.

— О, не! — отговаря сконфузено мама. — Това е само за да ми напомни да проверя страницата на и-бей!

— И-бей?! — вторачвам се невярващо аз в нея. — Какво искаш да кажеш с това „и-бей“?!

Ама мама откъде знае за и-бей?! Тя не разбира нищичко от компютри! Само преди две години аз я помолих да купи на Люк за Коледа поставка за мишката и тя хукна право към магазина за домашни любимци.

— Нали знаеш, скъпа? Пазаруване по интернет! В момента залагам за едно парче на „Кен Хом“, два свещника… — Изважда цветно листче от джоба си, поглежда го за справка и допълва: — Ах, да — и ножици за подрязване на храсти за татко ти. Използвани само веднъж!

— Този и-бей е страхотна работа! — приглася й съседката. — Голям гот, да ти кажа под секрет! Ти използвала ли си го някога, Беки?

— Ами… не.

— О, сигурна съм, че много ще ти хареса! — отсича веднага мама. — Въпреки че снощи не успях да вляза в интернет, за да си проверя как ми върви залогът за чиниите „Портмерион“. — Цъква с език и добавя: — Не знам какво й беше станало на връзката!

— Сигурно местните сървъри са се скапали — отбелязва компетентно Джанис. — И аз си имам неприятности с модема вече цяла седмица. Бисквитка, Беки?

Направо не ми го побира умът! Мама? Играе в и-бей? Няма да се изненадам, ако в най-скоро време ми заяви, че е стигнала до шесто ниво на „Тоум Рейдър“!

— Ама ти дори нямаш компютър! — изписквам накрая. — Нали мразиш модерните технологии?!

— Тези времена вече отминаха, Беки! Двете с Джанис ходихме на курс. Усвоихме доста тънкости — отговаря тя, след което ме поглежда напълно сериозно и допълва: — Тук му е мястото да те предупредя, Беки! Колкото по-мощен компютър си включиш, толкова повече неща ще можеш да свършиш!

Чакайте малко! Тук нещо не е наред! Родителите не би трябвало да знаят за компютрите повече от своите деца! Кимвам нехайно и отпивам от кафето си, като се опитвам да прикрия факта, че си нямам никаква представа за какво ми говори.

— Джейн, стана дванадесет без десет — подмята Джанис на мама. — Ти ще…

— Не мисля — прекъсва я мама. — Ти върви!

— Какво стана? — поглеждам аз ту едната, ту другата. — Да не би нещо да не е наред?

— Разбира се, че не! — отсича веднага мама, като оставя на масата чашата си с кафе. — Става въпрос за един коктейл у семейство Маршал, на който днес мислехме да отидем заедно с Джанис и Мартин. Но не се притеснявай! Ще изпратим извиненията си в писмена форма.

— Глупости! — срязвам я веднага аз. — Трябва да отидете! Не желаем заради нас да си обърквате програмата! В никакъв случай!

Тишина.

— Сигурна ли си? — изрича предпазливо мама.

Нещо ме бодва отвътре. Но тя въобще не би трябвало да задава подобен въпрос! Трябваше да каже: „Как е възможно моята безценна дъщеря да ми обърква програмата!“

— Разбира се — отвръщам аз с ентусиазъм, далеч надвишаващ онзи, който действително чувствам. — Вие си вървете на вашия коктейл, а после, като се върнете, ще поговорим надълго и нашироко.

— Ами… в такъв случай… щом си сигурна… — казва мама.

— Аз ще отскоча да се приготвя — кимва Джанис, а на мен казва: — Много се радвам, че те видях, Беки!

Когато съседката затваря зад гърба си кухненската врата, аз извръщам поглед към татко, който все още съзерцава нещо през прозореца.

— Татко, добре ли си? Струваш ми се доста тих днес!

— Извинявай! — стряска се той, обръща се и веднага си залепя учтива усмивка на лицето. — Просто в момента съм нещо разсеян. Мисля си за… турнира по голф, на който ще ходя следващата седмица. Много важна среща! — И ми показва как ще размахва стиковете.

— Ясно — кимвам аз, като се старая да звуча весело.

Ала дълбоко в себе си усещам, че нещо ме гложди, нещо не ми дава мира. Повече от очевидно е, че той не мисли за голфа. Защо е толкова стегнат?

Какво става тук, за бога?!

Точно в този момент си спомням за жената на тротоара заедно с тях. Онази, която зърнах, преди мама и татко да ми се изплъзнат от погледа.

— Исках да ви питам… коя беше онази жена, с която ви видях на идване? — изчуруликвам безгрижно. — Онази, която вървеше заедно с вас?

Все едно падна бомба. Мама и татко стоят като парализирани. Виждам как си разменят обезумели погледи, след което и двамата извръщат глави от мен. И двамата са напълно обзети от паника.

— Жена ли? — изрича накрая мама. — Аз не… — Поглежда към татко и казва: — Ти видя ли някаква жена, Греъм?

— Може би Беки има предвид… онази пешеходка, дето ни пита нещо… — изрича татко през стиснати устни.

— О, да бе! Сигурно! — изписква мама, отново минала на драматична вълна. — Вярно, че ни заговори някаква жена. Непозната! Сигурно трябва да си видяла нея, скъпа!

— Вероятно.

Опитвам се да се усмихна, но дълбоко в себе си усещам, че ми прилошава. Защо имам чувството, че мама и татко ме лъжат!

— Хайде… тръгвайте за вашия коктейл! — извиквам с престорена ведрост. — И приятно прекарване!

Когато предната врата на къщата хлопва под носа ми, ми идва да се разрева като дете. С такова нетърпение очаквах този миг! Но сега ми се иска никога да не се бяхме връщали! Очевидно на никого не му е особено приятно да ни види. Моето рядко, екзотично съкровище изобщо не било рядко и екзотично. И какво става с мама и татко? Защо се държат толкова неестествено?

— Искаш ли още малко кафе? — обажда се Люк.

— Не, благодаря — отвръщам отчаяно аз и започвам да се разхождам из кухнята.

— Добре ли си, Беки?

Пауза.

— Не — признавам си накрая шепнешком. — Не особено. Връщането ни тук изобщо не се оказа такова, каквото си го представях.

— Ела тук! — Люк разтваря ръце и аз се сгушвам в обятията му. — Ти какво очакваше? Че ще зарежат всичко и веднага ще ни организират парти за посрещане ли?

— Не, разбира се, че не! — Вдигам очи към Люк, срещам неговите и прошепвам: — Е, може би. Или поне нещо подобно. Нямаше ни толкова време, а те се държат сякаш… се връщаме от кратко пазаруване.

— Изненадите открай време са хазартна игра — отбелязва сериозно Люк. — Те са ни очаквали едва след два месеца. Нищо чудно, че сега не са на себе си.

— Да, това ми е ясно. Но не е само то! — Поемам си дълбоко дъх и изричам: — Люк, мислиш ли, че… мислиш ли, че мама и татко… крият нещо от нас?

— Да — отсича веднага той.

— Да?!

Загубвам ума и дума. Онова, което очаквах от съпруга си да изрече, бе: „Беки, само си въобразяваш!“ — така, както е правел винаги.

— Тук наистина става нещо — продължава Люк. — И мисля, че се досещам какво е то.

— Какво?! — скачам аз.

— Жената, която вървеше с тях. Онази, за която отказват да ни кажат каквото и да било. Басирам се, че е агент по недвижимите имоти! Предполагам, че са намислили да продадат къщата.

— Да продадат къщата ли?! — повтарям ужасена. — И защо да я продават?! Та къщата е прекрасна! Тя е безупречна!

— Вероятно я намират малко големичка само за тях — сега, когато ти вече не си тук.

— Но защо, за бога, отказват да ми кажат?! — извисявам глас, изпълнен с все по-нарастващ ужас. — Аз съм тяхна дъщеря! Аз съм им единственото дете! Би трябвало да споделят подобно решение и с мен!

— Вероятно са решили, че ти ще се разстроиш, ако ти кажат — допуска Люк.

— Няма да се разстроя! — възкликвам, изпълнена с възмущение.

И веднага осъзнавам, че точно това изпитвам — разстроена съм.

— Добре де, може и да е така. И все пак не мога да повярвам, че ще го държат в тайна от мен!

Откъсвам се от прегръдките на съпруга си и се насочвам към прозореца. Не съм в състояние да понеса мисълта, че мама и татко продават къщата. Погледът ми се плъзга из градината с внезапно събудена носталгия. Те не могат да изоставят тази градина! Просто не могат! Не и след всичките грижи на татко за бегониите!

Неочаквано вниманието ми е привлечено от нещо, движещо се в съседната градина — Том Уебстър. Облечен е в дънки и с тениска, на която се мъдри надпис: „Жена ми ме напусна и единственото, с което разполагам, е тази раз дърпана тениска“, и с очевидни усилия се мъчи да премести най-голямото парче дърво, което някога съм зървала.

Господи! Ама той изглежда като пълен дивак!

— Може и да не е така — чувам гласа на Люк зад себе си. — Може и да греша.

— Не, не грешиш — обръщам се отчаяно към него аз. — Сигурно е точно това. Какво друго би могло да бъде?!

— Как да ти кажа… По-добре засега не мисли за това. Хайде! Утре е кръщенето! Нали искаш да видиш Сузи?

— Да, наистина! — възкликвам и настроението ми постепенно се връща. — Точно така!

Люк е прав. Може би днешният ден наистина не протича според предварително начертания ми план — обаче утре ще бъде фантастично. Отново ще видя Сузи — моята най-добра, най-близка приятелка в целия свят. Направо не знам как ще дочакам до утре!

Пет

За място на кръщенето на близнаците бе определен домът на родителите на Сузи в Хампшир, където тя и семейството й се бе преместило временно, докато тече ремонтът на източното крило на замъка на Таркуин в Шотландия. Можели са да използват и къщата му в Пемброкшир, но точно сега в нея живеел някакъв техен далечен братовчед. А пък къщата му в Съсекс се използвала за снимки на някакъв филм по роман на Джейн Остин.

Такова е семейството на моята приятелка Сузи. Всеки от тях разполага с по няколко къщи. От друга страна обаче, никой от тях не разполага с модерен душ.

Докато колата минава по хрускащия чакъл на познатата алея пред къщата им, аз едва сдържам вълнението си.

— По-бързо! — подканям Люк, който точно в този момент паркира колата. Още не е изключил двигателя, обаче аз вече съм отворила вратата и спринтирам към централния вход. Сега, когато вече съм тук, нямам търпение да зърна Сузи!

Тежката входна врата е отворена. Бутвам я внимателно. Пред очите ми се открива огромното фоайе, цялото украсено с най-фантастичната цветна аранжировка от лилии. Двама сервитьори крачат важно с подноси, върху които блестят кристални чаши с шампанско. Върху античния фотьойл край камината е захвърлено седло. Както виждам, тук нищо не се е променило.

Сервитьорите изчезват по коридора и аз оставам сама. Правя няколко крачки по старите каменни плочи и усещам как по гръбнака ми пропълзяват тръпки. Ами ако и Сузи се отдръпне от мен така, както сториха родителите ми? Ами ако и тя е станала неузнаваема?

Точно в този момент аз подскачам, защото я зървам през една отворена врата, която гледа към гостната. Русата й коса е вдигната на стегнато кокче. Облечена е в разкошна рокля с цветни мотиви. В скута си държи миниатюрно бебче, накипрено с дълга роба за кръщене. Ауу! Това сигурно е един от близнаците!

Близо до нея стои Таркуин, който държи още едно бебе, също в роба за кръщене. И въпреки че той е облечен в най-старомодния костюм в света, удивителното е, че изглежда изключително добре. Не толкова… дървеняшки, както изглеждаше някога. Нищо чудно Таркуин да се окаже от онези хора, които с напредването на възрастта се разхубавяват все повече и повече. Когато стане на петдесет, вероятно ще прилича на секс символ!

Русокосо, току-що проходило хлапе, е сграбчило крака му. По едно време бащата хваща нежно пръстчетата на детето си и изрича търпеливо:

— Ърни!

Ърни! Изпадам в шок. Моят кръщелник Ърнест? Ама последния път, когато го видях, той беше дребосъчно бебенце!

— Уилфи прилича на момиче — казва Сузи на Таркуин и присвива чело по така познатия ми начин. — А Клементайн — на момче!

— Сладка моя, и двамата изглеждат точно като бебета в кръщелни роби! — отговаря нежно Таркуин.

— Ами ако и двамата се окажат хомосексуални?! — вдига разтревожен поглед към него Сузи. — Ами ако хормоните им са се смесили, докато са били в утробата ми?!

— Всичко им е наред, не се тревожи!

Чувствам се абсурдно притеснена, като клеча до вратата и ги слушам. Не искам да им прекъсвам разговора. Толкова много ми приличат на семейство. Всъщност, те са семейство.

— Колко е часът? — Сузи се опитва да погледне часовника си, но точно в този момент Ърни решава да сграбчи нейната ръка и да се настани в скута й. — Ърни, миличък, трябва да си оправя червилото! Пусна ръката на мама… Хайде, добро момче! Можеш ли да го задържиш за секунда, Тарки?

— Само първо да видя къде да оставя Клементайн. — И Таркуин започва да се озърта, за да провери дали пък по някакво чудо в стаята не се е материализирало детско креватче.

— Аз ще я взема — обаждам се накрая аз и усещам, че всеки момент ще се разрева.

Настъпва тишина. Сузи се извърта рязко.

— Беки? — Зърва ме и очите й се уголемяват като палачинки. — Беки?!

— Ние се върнахме! — засмивам се, треперейки. — Изненада!

— О, боже! О, господи!

Сузи пъхва бебето в ръцете на Таркуин, който мъжествено и изключително факирски се справя и с двете пеленачета. Приятелката ми се втурва към мен и се хвърля на врата ми.

— Беки! Госпожо Брандън!

— Госпожо Клийт-Стюарт! — възкликвам в отговор аз и усещам, че сълзите вече мокрят очите ми. Знаех си, че Сузи не се е променила. Знаех си!

— Направо не мога да повярвам, че сте се върнали! — пищи Сузи и лицето й сияе. — Разкажи ми всичко за вашия меден месец! Разкажи ми за всяко едно… — Внезапно млъква, вторачва се в чантата ми и прошепва: — Господи! Ама това истинска ангелска чанта ли е?!

Ха! Виждате ли сега! Който си знае, си знае!

— Естествено, че е истинска — отговарям и я премятам небрежно на другото си рамо. — Просто един малък сувенир от Милано. Въпреки че… не бих споменавала за нея пред Люк, ако ме разбираш! — Последното го изричам с по-тих глас. — Не бих казала, че той е наясно с нейната стойност.

— Беки! — възкликва Сузи наполовина одобрително, наполовина укорително. — Та той е твой съпруг!

— Именно! — Поглеждам я в очите и двете започваме да се кискаме.

Господи, точно като в доброто старо време!

— Е, как е семейният живот? — пита Сузи.

— Перфектен! — въздъхвам щастливо аз. — Истинско блаженство. Е, нали знаеш… Като младоженци на меден месец!

— На нашия меден месец аз бях бременна — отбелязва с лека тъга Сузи. Протяга ръка и погалва моята ангелска чанта. — Даже нямах представа, че ще ходите в Милано! Къде на друго място ходихте?

— Ходихме навсякъде! Обиколихме целия свят!

— Видяхте ли древния параклис в Махакала? — достига до мен нечий гръмовен глас. Извъртам се и виждам майката на Сузи — Каролайн, която точно в този момент влиза в стаята. Облечена е в най-странната рокля, която някога съм зървала — нещо, изработено от платно в граховозелено.

— Да! — отговарям самодоволно. — Бяхме и там!

Именно Каролайн беше човекът, който ми подсказа идеята за обиколка на света — когато сподели с мен, че най-добрата й приятелка била някаква боливийска селянка.

— А древния град на инките Олантайтамбо?

— Даже отседнахме там!

Очите на Каролайн светват, с което ми подсказва, че съм си взела изпита, а аз пък се изпълвам със заслужената гордост на страстния пътешественик! Няма смисъл да добавям, че преспахме в петзвездния хотел.

— Току-що се видях с викария — обръща се Каролайн към Сузи. — Наговори ми някакви глупости за топла вода за кръщелния котел. А категорично му отказах. Малко студена вода ще се отрази много добре на тези двама малчугани!

— Мамо! — изписква Сузи. — Аз специално помолих за топлата вода! Та те са все още много мънички!

— Глупости! — изгърмява гласът на майка й. — На тяхната възраст ти вече плуваше в езерото! А на шест месеца вече се катереше с мен по хълмовете на Цодила в Ботсуана. Доколкото си спомням, на нито едно от споменатите места не разполагахме с топла вода!

Приятелката ми ме поглежда отчаяно, а аз й се ухилвам съчувствено. После казва:

— Като че ли трябва да тръгвам. А с теб, Беки, ще се видим по-късно. Нали ще поостанете няколко дена?

— За нас ще бъде удоволствие — отговарям, преизпълнена от щастие.

— Боже, на всяка цена трябва да се видя с Лулу! — допълва тя, вече на прага на вратата.

— Кой е този Лулу? — провиквам се след нея, обаче тя не ме чува.

Няма значение. И без това скоро ще разбера. Сигурно е някой нов кон.

Заварвам Люк навън, където между къщата и църквата е разпънат килим с тента отгоре, точно както беше на сватбата на Сузи. Когато тръгваме по килима, носталгията ме завладява от само себе си. Именно тук за първи път стана въпрос за нашата сватба, макар и по доста заобиколен начин. И после Люк ми направи великото предложение.

А ето ни сега отново тук, женени почти от година!

Чувам зад нас нечии стъпки и се обръщам. Към нас тича Таркуин, придържащ в скута си едно бебе.

— Здрасти, Тарки! — поздравявам го аз, когато той се изравнява с нас. — Е, кой от двамата близнаци е това?

— Това е Клементайн! — изрича гордият баща и погледът му светва. — Нашата малка Клеми!

Разглеждам внимателно бебето и полагам максимални усилия да скрия изненадата си. По дяволите! Сузи е напълно права. Момиченцето действително прилича повече на момче!

— Много е красива! — побързвам да възкликна. — Направо божествена!

Опитвам се да измисля нещо, което би подчертало именно женските й качества, когато над главата си долавям някакъв странен звук. Нещо като приближаващ се хеликоптер. Звукът се усилва все повече и повече. И ето че за мое огромно изумление, от небето над нас се приближава огромен черен хеликоптер. Даже… се приземява на поляната зад къщата.

— Имате ли някой приятел с хеликоптер? — обръщам се шашната аз към Таркуин.

— Ами… всъщност, хеликоптерът е мой — отговаря срамежливо младият баща. — Дадох го на един приятел да направи кръгче.

Таркуин притежава и хеликоптер!?

Добре де, не е ли логично да си помислиш, че човек с един милион къщи и хеликоптер не би могъл да си позволи по-хубав, най-вече нов костюм?!

Но ето че вече пристигаме пред църквата, в която бъка от гости. Двамата с Люк се вмъкваме в едно празно местенце отзад и аз се оглеждам, за да потърся роднините на Сузи. Ето го там бащата на Таркуин, облечен в тъмносив смокинг, а до него е и Фенела — сестра му. Облечена е в синьо и пищи възбудено на някакво момиче с руса коса, което не познавам.

— Коя е онази, Агнес? — достига зад мен писклив глас. Обръщам се и виждам жена с побеляла коса и гигантска брошка с рубин да се взира през лорнета си във въпросното русо момиче.

— Това е Фенела, скъпа! — казва жената в зелено, седнала до нея.

— Нямам предвид Фенела! Нея я познавам! Онази, другата, с която Фенела разговаря — коя е?

— Да не би да имаш предвид Лулу? Това е Лулу Хедърингтън.

Вдигам изненадано поглед. Значи Лулу не е кон. Значи тя е жена.

Този път я оглеждам далеч по-внимателно. Всъщност, първоначалното ми предположение е донякъде вярно — тя и без това си прилича на кон. Много е слаба и кльощава, точно като Сузи, и носи розов костюм от туид. Точно в този момент тя се смее на нещо, което Фенела й е казала — точно така! Усмивката й също е конска — излага на показ и зъбите, и венците й.

— Тя е една от кръстниците — добавя зад мен Агнес. — Страхотно момиче, казвам ти! И е най-добрата приятелка на Сюзън.

Какво?!

Оставам като гръмната. Ама това е истински абсурд! Аз съм най-добрата приятелка на Сузи! И всички отлично го знаят.

— Лулу пристигна да живее в селото преди шест месеца и оттогава насам двете са направо неразделни! — продължава обясненията си Агнес. — Виждаме ги да яздят заедно всеки божи ден. Двете с нашата скъпа Сюзън толкова си приличат! Виж ги само една до друга — колко са сладки!

В предната част на църквата се е появила Сузи, носеща скъпия си Уилфрид. Вярно, сега като ги гледам, между нея и Лулу като че ли има някаква прилика. Макар и доста повърхностна. И двете са високи и руси. И двете са вдигнали косата си на идентични кокчета. Сузи разговаря с Лулу, а цялото й лице сияе и точно когато ги наблюдавам, двете едновременно избухват в смях.

— Освен това двете имат толкова много общи неща помежду си. — Гласът на Агнес пронизва въздуха зад мен. — Като вземеш конете и децата… двете са си от голяма помощ една на друга.

— Всяко момиче се нуждае от най-добра приятелка — изрича поучително другата жена.

Двете млъкват, защото точно в този момент се чуват първите акорди на органа. Паството се изправя и аз, заедно с останалите, се присягам към молитвеника пред мен. Обаче не виждам нито думица. Отвътре сърцето ми тупти така, че ще се пръсне.

Тези хора зад мен сигурно нещо не са разбрали. Не това момиче там е най-добрата приятелка на Сузи! Аз съм нейната най-добра приятелка!

След края на службата всички се насочваме обратно към къщата, където във фоайето вече свири струнен квартет и е пълно със сервитьори, циркулиращи навсякъде с напитки на подносите си. Люк автоматично бива приклещен от някакъв приятел на Таркуин, който го познава по делова линия, така че аз се отдръпвам и оставам съвсем сама, за да си размишлявам на воля над чутото в църквата.

— Беки! — чувам гласа на Сузи зад себе си и се обръщам, въздъхвайки облекчено.

— Сузи! — светва лицето ми. — Всичко беше страхотно!

Само лицето на Сузи е достатъчно, за да отмие всичките ми тревоги и притеснения. Разбира се, че аз съм най-добрата й приятелка! Няма как да е друго!

Не трябва да забравям все пак, че отсъствах от страната доста дълго време. Така че Сузи не може да стои сама — все трябва да си намери приятелка сред местните хора. Важното обаче е, че вече съм си тук!

— Сузи, хайде утре да излезем по магазините! — изричам първото, което ми идва на ум. — Можем да отскочим до Лондон… Аз ще ти помогна с бебетата…

— Няма да мога, Беки — отговаря тя и сбръчква притеснено чело. — Обещах на Лулу, че утре сутринта ще излезем на езда.

В продължение на няколко мига не успявам да кажа нищо. А защо пък да не може да си отложи ездата?!

— Ами, хубаво — опитвам се да се усмихна аз. — Няма проблеми. Значи… ще го направим някой друг път.

Бебето в ръцете й започва да вие на глад и тя се смръщва.

— Очевидно ще трябва да се оттегля, за да ги нахраня. Но после на всяка цена трябва да ви запозная с Лулу! Двете със сигурност ще си допаднете!

— Сигурна съм! — отвръщам аз, като се старая да вложа достатъчна доза ентусиазъм в гласа си. — Значи до после!

И виждам как Сузи се отдалечава по посока на библиотеката.

— Шампанско, мадам? — казва един сервитьор до мен.

— Да, благодаря!

Поемам чаша шампанско от подноса. После, внезапно озарена от гениална мисъл, вземам и още една. Тръгвам и аз към библиотеката и тъкмо се присягам към бравата, когато отвътре излиза Лулу и притваря внимателно вратата зад себе си.

— О, здравейте! — изрича тя с префинен, аристократичен глас. — В момента Сузи кърми децата.

— Да, знам — усмихвам се аз. — Аз съм приятелката й Беки. Донесох й малко шампанско.

Лулу също ми се усмихва, ала ръката й не помръдва от бравата.

— Според мен Сузи би желала точно в този момент никой да не я безпокои — отсича с приятен глас тя.

Оставам като гръмната. Прекалено съм шашната, за да отговоря каквото и да било.

Да не я безпокои никой ли? Дори и аз?

В този момент ми идва да отвърна рязко: „Та нали именно аз бях със Сузи, когато раждаше Ърни?! Виждала съм я в далеч по-деликатни ситуации, отколкото ти някога ще имаш възможност!“

Но размислям. Няма смисъл да започваме битка, когато току-що сме се запознали. Хайде де! Постарай се да бъдеш учтива!

— Значи вие трябва да сте Лулу — изричам колкото ми е възможно по-мило и протягам ръка. — Аз съм Беки.

— Да, ти си Беки. Ами, слушала съм доста неща за теб.

Но защо тази жена ме гледа с присмех? Какво й е казала Сузи?

— А ти си кръстницата на Клементайн! — продължавам да устоявам учтивостта си. — Това е… прекрасно!

Полагам неимоверни усилия да постигна разбирателство с тази жена. Странното обаче е, че в нея има нещо, което ме кара да се присвия и отдръпна. Устните й са прекалено тънки и стиснати. Очите й са прекалено студени.

— Космо! — излайва внезапно тя. Проследявам погледа й и зървам един едва кретащ дребосък, който точно в този момент се вмъква между струнния квартет. — Ела тук, скъпи!

— Космо! Страхотно име! — продължавам да се опитвам да установя приятелска връзка аз. — Много добра идея да го кръстите на това велико списание!

— Списание ли?! — Лулу ми отправя поглед, от който става ясно, че вече ме счита за пълен кретен. — Всъщност, името произлиза от старогръцката дума „космос“, което означава „идеален ред“!

Бузите ми пламват от неудобство, примесено с негодувание. Че откъде бих могла да знам подобно нещо?!

Ако иска да знае, точно тя е глупачката! Така де! Защото колко души са чували за списание „Космополитън“! Милиони. А колко са чували за някаква си скапана старогръцка дума? Не повече от трима. Именно!

— Ти имаш ли деца? — започва учтив разговор тя.

— Ами… не.

— А коне гледаш ли?

— Ами… не.

Тишина. Очевидно запасът от въпроси на Лулу се бе изчерпал. Предполагам, че е дошъл моят ред.

— А ти… колко деца имаш?

— Четири — отговаря тя. — Космо, Людо, Иво и Клариса. Съответно на две, три, пет и осем години.

— Ужас! Сигурно си много заета!

— О, безспорно! Но когато човек има деца, навлиза в друг свят — отвръща самодоволно тя. — Всичко се променя. Просто не можеш да си представиш как е.

— Може и да мога — засмивам се аз. — Помагах на Сузи веднага след раждането на Ърни. Така че знам какво е да…

— Невъзможно — махва унищожително с ръка тя. — Никоя жена не е в състояние да го разбере, докато самата тя не стане майка! Това е факт!

— Добре — отвръщам и се усещам като смазана.

Ама как е възможно Сузи да бъде приятелка с тази жена? Как?!

Неочаквано от вътрешната страна на библиотеката се чува някакъв шум и оттам излиза Сузи. В едната си ръка държи бебе, в другата — мобифон, и като цяло представлява ужасяваща гледка.

— Здрасти, Сузи! — побързвам да я посрещна весело аз. — Тъкмо ти носех чаша шампанско! — Подавам й чашата, ала приятелката ми като че ли въобще не ме забелязва.

— Лулу, Уилфи има някакъв обрив! — прошепва като смазана тя. — Твоите имали ли са подобно нещо?

— Нека погледна — кимва Лулу и като същински експерт поема бебето от ръцете на Сузи. Разглежда го, след което отсича: — Мисля, че обривът е от горещина.

— Наистина ли?!

— Прилича ми на опарено от коприва — побързвам да се намеся и аз. — Приближавал ли се е наскоро до коприва?

Очевидно на никого не му пука за моето мнение.

— Имаш нужда от „Судокрем“ — продължава Лулу. — Ще ти дам, ако нямаш. А после ще се отбия до аптеката, за да си купя за моите.

— Благодаря ти, Лулу! Ти си истински ангел! — кимва облекчено Сузи, поема бебето от ръцете й и точно в този момент мобилният й зазвънява.

— Здрасти! — казва тя в телефона. — Най-сетне! Къде сте? — Докато слуша, лицето й се сбърчва от ужас. — Майтапите се!

— Какво става? — изричаме едновременно двете с Лулу.

— Обади се господин Щастливко! — извива Сузи, като се обръща към Лулу. — Спукал е гума! Намира се край Тидлингтън Марш!

— Кой е господин Щастливко? — питам объркано.

— Клоунът! — извива отчаяно Сузи. — Там има цяла стая, пълна с деца, които нямат търпение той да се появи! — И посочва към една двойна врата, зад която зървам огромни тълпи деца с официални роклички и елегантни ризки, които се гонят и се замерят с възглавници.

— Веднага отивам да го взема! — отсича Лулу, като си оставя чашата. — Добре че поне знаем точно къде е. Връщам се след не повече от десетина минути. Кажи му да си стои там и да следи за моя рейнджроувър.

— Лулу, ти си направо божествена! — въздъхва облекчено Сузи. — Направо не знам какво щях да правя без теб!

Пронизва ме стрелата на ревността. Искам аз да съм тази, която помага на Сузи. Аз трябва да бъда направо божествена!

— Нямам нищо против и аз да отида да го взема! — изричам скорострелно. — Веднага тръгвам!

— Нямаш представа къде точно е това място — отбелязва любезно Лулу. — По-добре е да отида аз.

— Ами децата? — озърта се безпомощно Сузи към вратата, зад която децибелите на детските писъци растат.

— Ще трябва да почакат. Като няма клоун, няма — и това е!

— Но…

— Аз ще ги забавлявам междувременно! — чувам се да изричам, преди да успея да се спра.

— Ти ли?! — Двете се обръщат едновременно към мен и зяпват.

— Да, аз — изричам уверено.

Ха! Ще им покажа аз коя е най-добрата приятелка на Сузи!

— Беки… сигурна ли си, че го искаш? — гледа ме напрегнато Сузи.

— Няма проблеми — махвам небрежно с ръка аз.

— Ама…

— Сузи — поставям ръка на рамото й аз, — моля те! Мисля, че все ще се справя с няколко деца за няколко минути!

О, господи!

Ама това е същинска лудница!

Направо не си чувам мислите. Не чувам абсолютно нищо друго, освен кошмарните писъци на двадесетина превъзбудени деца, които търчат из стаята като диви зверчета и се удрят безмилостно.

— Хммм… извинете — започвам.

Писъците нарастват. Сигурна съм, че току-що бе убит някой, само че не мога да разбера точно кой, защото всичко ми се слива като в мъгла.

— Седнете! — избучавам аз в опит да надвия невъобразимия шум. — Всички веднага по местата си!

Ама те дори не спират! Качвам се на един стол и поставям ръце пред устата си като фуния.

— Всеки, който благоволи да седне — започвам да крещя, — ще получи БОНБООООН!

Писъците автоматично спират и се чува тътен, когато двадесетината деца се стоварват едновременно на пода.

— Здравейте на всички! — извиквам весело. — Аз съм… Беки Белята! — И започвам да клатя смешно глава. — Хайде всички да кажем сега: „Здравей, Беки Белята!“

Гробна тишина.

— Ами къде ми е бонбончето? — обажда се едно дребно момиченце.

— Амииии…

Бръквам в чантата си, обаче вътре няма никакво бонбонче, освен билковите таблетки за пришиване, които си купих, за да се справя по-лесно с дългия полет. С портокалов вкус.

Дали пък…

Не. Глупости.

— По-късно ще го получиш! — отсичам делово аз. — Всички трябва да бъдат мирни и кротки и едва тогава ще си получите бонбончетата!

— Този клоун е фалшив! — отсича момченце в костюмче на „Ралф Лорен“.

— Аз не съм фалшива! — извисявам глас, пълен с негодувание. — Вижте! Хммм…

Бързо закривам лицето си с ръце, свалям ги бързо и изревавам:

— Бау!

— Ние не сме бебета! — изрича презрително момченцето. — Искаме истински фокуси!

— А защо да не взема да ви изпея една хубавичка песничка? — изричам успокоително. — Зайченцето бяло…

— Направи ни фокус! — изпищява едно момиченце.

— Искаме фокуси! — приглася момченцето.

— ИСКАМЕ — ФОКУСИ! ИСКАМЕ — ФОКУСИ!

Боже господи! Ама те вече го напяват! А момченцата удрят по пода с юмручета! Всеки момент пак ще станат и ще започнат да се налагат като подивели, фокус… фокус… Мисълта ми се стрелка хаотично… Знам ли някакъв фокус?

— Добре де! — извиквам отчаяно. — Ще ви направя един фокус! Гледайте!

Разтварям рязко ръце, извивам ги назад и се извъртам колкото ми е възможно повече.

После разкопчавам сутиена си, като се опитвам да си спомня какъв цвят беше.

Ах, да! Днес съм с яркорозовия с панделчиците. Чудничко!

В стаята се е възцарила напрегната тишина.

— Ама ти какво правиш? — пита момиченце с огромни очи.

— Почакай и ще видиш!

Като се старая да поддържам назрялата тайнственост, аз измъквам дискретно едната презрамка на сутиена си през едната ръка, а после другата — през другата. Децата не отлепят погледи от мен.

Сега, когато успях да си възвърна самоувереността, смятам, че май се справям доста добре със задачата. Направо съм родена за фокусник!

— Наблюдавайте внимателно! — изричам с тържествен глас, както правят големите илюзионисти. — Защото всеки момент ще накарам едно нещо да се… ПОЯВИ!

Две дечица вече ахват.

Ей, нямаше да е зле да имаше барабанен фон в този момент.

— Едно… две… три… — и рязко измъквам розовия сутиен от ръкава си, като го вдигам високо. — Та-даааа!

Възторжени аплодисменти избухват в стаята.

— Тя направи фокус! — разкрещява се едно червенокосо момченце.

— Отново! — пищи момиченце. — Направи го пак!

— Искате да го направя пак, така ли? — изписквам, вече напълно въдворена на служба.

— Дааааа! — пищят всички.

— Мисля, че няма да стане! — достига до нас ведър, но безкрайно строг глас. Обръщам се.

На прага стои Лулу и ме наблюдава с неприкрито отвращение.

О, не!

Господи! Ама сутиенът ми продължава да се върти в ръката ми!

— Искаха да им направя някакъв фокус — обяснявам аз, като се опитвам да свия нехайно рамене.

— Не смятам, че точно този род фокуси са подходящи за малки деца! — изрича студено тя, като присвива чело. После се обръща към аудиторията с широка, майчинска усмивка и изчуруликва: — Кой иска сега да види господин Щастливко?

— Искаме Беки Белята! — изревава момченцето. — Тя си измъква сутиена!

Мамка му!

— Беки Белята вече ще… хммм… тръгва! — изричам ведро аз. — Но пак ще се видим, деца!

Не смея да погледна Лулу в очите. Свивам сутиена си на топка, натъпквам го в чантата и излизам от стаята. Насочвам се към шведската маса, където зървам Люк да си похапва сьомга.

— Добре ли си? — поглежда ме изумено той. — Почервеняла си като домат.

— Ами… добре съм. — Сграбчвам чашата му и отпивам голяма глътка шампанско. — Всичко е наред.

Обаче не е.

Продължавам да се надявам Лулу да си тръгне, та да мога да си поговоря хубавичко със Сузи. Ала от тръгването й няма и помен. Мотае се наоколо, помага за чая на децата, после почиства. Всеки път, когато се опитам да помогна с нещо, тя вече ме е изпреварила било с влажен парцал, било с бисквитка, било с майчински съвет. Двете със Сузи водят един безкраен разговор за деца и аз установявам, че ми е напълно невъзможно да вметна и думичка.

Едва в десет часа вечерта тя благоволява да си тръгне и аз накрая се озовавам насаме в кухнята със Сузи. Тя седи на дивана, кърми единия от близнаците и през три минути се прозява.

— Значи изкарахте хубав меден месец, а? — изрича замечтано.

— Беше фантастично! Направо идеално. Ходихме в едно удивително местенце в Австралия, където можеш да се гмуркаш и…

Не довършвам, защото Сузи отново се прозява. Защо не взема да й разкажа утре?

— А ти как си? Как се чувстваш с тези три деца?

— Ами… нали знаеш — махва с ръка тя и се усмихва уморено. — Хубаво е. Много изтощително, разбира се. Просто всичко е различно.

— И ти… прекарваш доста време с Лулу, доколкото разбирам — отбелязвам с престорено нехайство.

— Да, не е ли страхотно?! — вдига глава Сузи, внезапно ободрена.

— Е, ами… страхотно — отбелязвам колебливо. — Макар че тя ми се струва малко командаджийка…

— Командаджийка ли?! — изумява се Сузи. — Беки, как можа да кажеш подобно нещо?! Ако не беше тя да ми помага, не знам какво щях да правя! Буквално ми спаси живота!

— Добре де — побързвам да дам на заден. — Нямах предвид, че…

— Тя прекрасно разбира какво преживявам в момента — въздъхва приятелката ми. — Така де, след като ги има четири! Наистина ме разбира!

— Ясно.

А аз не разбирам. Точно това има предвид.

Вторачвам се в чашата си с вино и усещам как главата ми внезапно натежава. Нито една от срещите ми досега не минава по план.

Изправям се и започвам да се разхождам небрежно. По облепената с корк стена се виждат множество семейни снимки. На една двете със Сузи сме облечени за някакво парти с кожени змии около шиите и блестящи сенки. А на друга сме тя и аз в болницата, заедно с Ърни.

И тогава, с огромна болка зървам съвсем нова снимка на Сузи и Лулу, яхнали конете си, в идентични костюми за езда и еднаква сбруя. И двете се усмихват широко към фотоапарата и приличат на еднояйчни близначки.

Гледам тази снимка и усещам, че в гърдите ми назрява решителност. Нямам намерение да изгубя най-добрата си приятелка заради някаква си властна кралица на ездата с конска физиономия. Каквото може да прави Лулу, и аз ще го правя!

— Защо не взема да дойда утре с вас, за да пояздим? — изричам небрежно. — Ако имаш свободен кон, разбира се.

Ще си сложа дори и шлем, ако се налага!

— Искаш да дойдеш на езда?! — вдига изумено глава Сузи. — Ама… Беки, ти не можеш да яздиш!

— Напротив, мога! — отсичам безгрижно. — Двамата с Люк доста пояздихме по време на медения си месец, ако искаш да знаеш!

Което отчасти си е точно така. Е, почти де. Мислехме да ходим на камилско сафари в Дубай, обаче после си променихме решението и отидохме да се гмуркаме в Австралия.

Както и да е. Това няма никакво значение. Всичко ще бъде наред. Така де! Язденето не може да е чак толкова трудна задача! Просто си сядаш на коня и го подкарваш. Фасулска работа.

Шест

Към десет часа на следващата сутрин вече съм готова. Не искам да се хваля, но като се оглеждам в огледалото, установявам, че изглеждам направо фантастично! Рано сутринта Люк ме откара в магазина за дрехи за езда и аз се стъкмих както се полага. Облечена съм в снежнобели тесни панталони, черно дълго сако за езда, блестящи ботуши и красива, чисто новичка шапчица за езда от кадифе.

Пресягам се гордо към венеца на моя екип — голяма червена розетка с блестящи панделчици. Имаше ги в изобилие в магазина, така че си взех по една от всеки цвят! Забождам розетката внимателно на яката, приглаждам сакото си и се поглеждам отново в огледалото, за да проверя резултата.

Господи, ама аз изглеждам много готино! Все едно всеки момент ще спечеля конкурса!

Така де, нямах предвид конкурса, ами надбягванията.

Защо пък да не взема да яздя всеки ден в Хайд Парк? Нищо чудно да стана особено добра в тази работа. Пък и така ще мога да идвам в Хампшир всеки уикенд, за да яздим заедно със Сузи. Даже като нищо можем да станем отбор! И тя ще забрави напълно за онази тъпа Лулу!

— Охоооо! — чува се зад мен гласът на Люк, който тъкмо излиза от банята. — Днес си направо неотразима!

— Добре изглеждам, нали? — усмихвам му се аз.

— Много си секси! — отбелязва той. — Ботушите ти са направо страхотни. И докога, смяташ, че ще свършите?

— Няма да се забавим дълго — отговарям компетентно аз. — Ще направим само едно кръгче в гората.

— Беки — пронизва ме с поглед Люк, — качвала ли си се някога на кон?

Да, веднъж. Когато бях на десет. И паднах. Но сигурно тогава просто не съм се концентрирала или нещо подобно.

— Просто бъди внимателна, чуваш ли ме? Все още не съм подготвен да ставам вдовец.

Честна дума! За какво толкова се притеснява този човек?

— Най-добре е вече да тръгвам — отсичам и си поглеждам специалния нов „конен“ часовник с вграден компас. — Иначе ще закъснея.

Конете живеят доста далече от къщата, в конюшните, и когато приближавам, чувам цвилене и чаткане на копита по двора.

— Здрасти! — казва Лулу, която тъкмо се появява иззад ъгъла, облечена в някакви древни панталони и сако. — Всичко е… — Не довършва и изсумтява презрително: — Господи! Сузи, ела да видиш твоята Беки!

— Какво има? — появява се на бегом Сузи и се заковава на място. — Божичко, Беки! Ти… ти си много елегантна!

Оглеждам допотопните й панталони за езда, калните й ботуши и раздърпаната шапка.

— Постарах се — отбелязвам, като се старая да звуча весело и непринудено.

— А това какво е? — пита невярващо Лулу, вторачена в розетката ми.

— Просто розетка. Продават ги в магазина за езда — изтъквам очевидното.

— Но са за конете — изрича меко Сузи. — Беки, тези розетки се слагат на конете!

— О!

За части от секундата се усещам крайно неудобно. Обаче, от друга страна… защо да не могат и хората да ги носят?! Абе, хората с конските физиономии наистина били много тесногръди!

— Ето ни и нас! — прекъсва ни Албърт, главният коняр в дома на родителите на Сузи. Води за юздите огромен кафяв кон. — Днес ще ви сложим на Джинджър. Той е много благ, нали така, момчето ми?

Замръзвам ужасена. Това чудо?! Да не би да очакват от мен да се кача на това чудовище?!

Албърт ми подава юздите и аз автоматично ги поемам, като се опитвам да не се паникьосвам. Конят прави крачка напред с тежките си копита и аз отскачам уплашено назад. Ами ако ми стъпи на крака?

— Няма ли да се качваш? — пита Лулу, като се мята на седлото на кон, който, ако не друго, най-малкото е още по-голям дори и от моя.

— Разбира се! — отвръщам с безгрижен смях.

Обаче как? Как се очаква от мен да се изкача чак там?

— Искаш ли да ти помогна? — пита Таркуин, който разговаря с главния коняр на няколко метра зад нас. И се приближава зад мен, и преди да се усетя, той ме е вдигнал право до седлото!

О, господи!

Тук е толкова високо! Когато сведа поглед, усещам, че ми се завива свят. Внезапно Джинджър прави крачка напред и аз се опитвам да не пищя уплашено.

— Ще тръгваме ли вече? — пита Сузи, която е на стария си черен кон Пепър. И ето че конят й потегля и тя вече е преминала портата и е вече в полето. Лулу цъква с език, обръща коня си и тръгва след нея.

Ясно. Значи е мой ред. Хайде!

Тръгвай де, кон такъв! Раздвижи се!

Нямам никаква представа какво следва сега. Да го сритам ли? Експериментално решавам да дръпна една от юздите, обаче нищо не се случва.

— Дий! — промърморвам под носа си. — Дий, Джинджър!

И не щеш ли, като че ли вече бе забелязал, че приятелите му са тръгнали напред, моят кон също тръгва. И става… абе, не е крайно зле. Даже е доста добре. Само дето е малко… по-тръскащо, отколкото си го представях. Поглеждам напред към Лулу и забелязвам, че тя се чувства напълно в свои води. Всъщност, събрала е юздите на своя кон само в едната си ръка, което, според мен, си е жива проба фукане.

— Затвори портата! — подвиква ми тя.

Да затворя портата ли? Паникьосвам се. И как точно се очаква от мен да затворя портата?

— Аз ще я затворя — вика зад гърба ми Таркуин. — Приятно прекарване на всички ви!

— Окей! — отвръщам му весело.

Така. Ако се носим все така спокойно, всичко ще бъде наред. Всъщност, като нищо може да се окаже и приятно. Слънцето грее, лекият ветрец гали тревата, конете ни са прекрасни и целите блестят и всички приличаме като извадени от пощенска картичка.

Не че се опитвам да изпъкна, обаче смятам, че изглеждам най-добре от всички. Дрехите ми със сигурност са най-добрите. По пътеката в другия край на полето минават някакви хора и когато минаваме край тях, аз ги поглеждам така, сякаш им казвам: „Нали изглеждам страхотно на моя кон?“ и завъртам камшика си. И те наистина са впечатлени. Сигурно мислят, че съм професионалистка или нещо подобно.

Може пък най-сетне да съм открила поредния си вроден талант. Възможно е двамата с Люк да си купим няколко коня и известно количество земя. Защо не?! Така ще имаме допълнителни интересни преживявания и ще можем да общуваме с хора като Сузи например.

Мамка му! Ама какво става тук? Незнайно защо Джинджър започна да подскача нагоре-надолу.

Той да не би да се носи в тръс?

Поглеждам към Сузи и Лулу и забелязвам, че и двете ту се извисяват, ту се снишават успоредно с конете си.

Ама как го правят това тези хора?!

Опитвам се да имитирам движенията им, обаче единственото, което става, е, че се стоварвам върху седлото, при това доста болезнено. Ох! Боже, ама тези седла били много твърди! Защо не ги правят подплатени, а?! Ако бях дизайнер на конски седла, със сигурност щях да ги изработя меки и удобни, с пухкави възглавнички и може би поставки за чаши…

— Какво ще кажете да минем в лек галоп? — подвиква през рамо Сузи. И преди да успея да й отговоря каквото и да било, тя вече е сритала коня си и се носи като професионален жокей, следвана плътно от Лулу.

— Не се налага и ние да хукваме, Джинджър — подвиквам бързо на коня си. — Можем просто…

О, божееее! Ама той хукна след другите!

Мамка му! И пак мамка му! Ама аз ще падна! Знам, че ще падна! Цялото ми тяло се е стегнало. Вкопчила съм се в седлото толкова силно, че ръцете ми започват да ме болят.

— Добре ли си, Беки? — вика Сузи.

— Няма проблеми — успявам да изцедя аз.

Искам това нещо да спре! Вятърът се носи покрай лицето ми. Ужасът ми е толкова голям, че ще повърна.

Господи, наистина ще умра! Животът ми свърши! Единственият плюс, за който в момента се сещам, е, че ще изглеждам особено добре, когато ми снимат трупа за вестниците.

„Запалената ездачка Ребека Брандън (по баща Блумууд) почина, докато се носеше в галоп с приятелките си.“

Господи! Май че конят ми забавя ход. Най-после! Носим се в тръс… после като че ли постепенно забавяме… и ето че най-сетне се заковаваме на място.

Интересно как, но все пак успявам да разгъна пръстите си и да се пусна от седлото.

— Не е ли прекрасно! — възкликва Сузи и се обръща на своя Пепър. Русата й коса се развява изпод шапката, а бузите й са порозовели. — Какво ще кажете за един истински галоп?

Галоп ли?

Сигурно се шегува. Ако Джинджър направи още една крачка, определено ще повърна!

— Научила ли си се да скачаш вече, Беки? — пита тя. — Защото точно пред нас има две малки препятствия. Надявам се все пак, че ще успееш да се справиш с тях — допълва окуражително приятелката ми. — Наистина си много добра!

Не съм в състояние да й отговоря каквото и да било.

— Ами… аз трябва просто… да си оправя стремената — измислям накрая какво да кажа. — Вие двете вървете напред.

Изчаквам ги да се загубят от погледа ми и едва тогава се спускам на земята. Краката ми треперят и ми се гади. Много ми се гади. Никога повече няма да напусна твърда земя. Никога! Как е възможно въобще хората да се наслаждават на подобно преживяване?!

Сърцето ми тупти така, че ще се пръсне. Отпускам се немощно на тревата. Смъквам новата си шапка за езда, която, ако трябва да бъдем честни, наранява ушите ми още от мига, в който я сложих — и я хвърлям мрачно настрани.

Сузи и Лулу сигурно са вече на километри оттук. Галопират си и си говорят за пелени.

Оставам така в продължение на няколко минути, за да си възвърна силите и спокойствието, и наблюдавам Джинджър, който си хрупа трева. Накрая ставам и оглеждам пустото поле. Така. И сега какво?

— Хайде, ела! — подканям Джинджър. — Хайде да се връщаме. — Хващам юздите и внимателно ги подръпвам. И за мое огромно изумление конят послушно изпълнява моята заповед.

Така е по-добре. Точно така трябва да се правят нещата.

Докато вървя по тревата, усещам, че започвам да се отпускам и успокоявам. Давам си сметка, че един кон е страхотно готин аксесоар. Кой е казал, че човек трябва да се качва на него?! Нищо не ми пречи и така да си ходя из Хайд Парк. Мога да си купя някой особено хубав кон и да си го водя след мен като кученце. И ако някой ме попита: „Защо не го яздиш?“, аз ще се усмихна многозначително и ще отвърна: „Днес двамата почиваме.“

Мотаме се двамата известно време в този дух и накрая се озоваваме на някакъв път. Спирам за миг и се оглеждам първо наляво, а после надясно. В едната посока пътят се губи към хълмовете. В другата съзирам нещо, което ми се струва доста прилично малко селце. Къщички с гредоред, селска морава и…

Ами да! Точно това имах предвид! Магазини!

Окей. Денят отива на оправяне.

Само след половин час вече се чувствам значително по-добре.

Купих едно жестоко сирене с орехи, сладко от боровинки и едни такива огромни репички… Люк определено ще ги хареса! А най-хубавото от всичко е онова сладко магазинче, което открих, където продават шапки. Представяте ли си?! Точно тук, в това селце! Очевидно шапкарката е местна жителка, но със сигурност може да конкурира Филип Трейси. Искам да кажа… не че нося шапки чак толкова често, но нали все някога ще ме поканят било на сватба, било в Аскът, било някъде другаде. А и цените са си направо фантастични! Затова си купих една бяла шапка, украсена с щраусови пера, както и черна кадифена шапчица, покрита цялата със скъпоценни камъни. Малко са ми неудобни за носене в тези големи кутии, обаче си струват!

Джинджър изцвилва, когато се приближавам към стълба на лампата, където съм го вързала, и удря с копито по земята.

— Не се притеснявай! — успокоявам го аз. — Не съм те изоставила.

Купих му торбичка кифлички с локум, както и някакъв шампоан за допълнителен блясък — за гривата. Бъркам в чантата и му вадя една от кифличките, като се опитвам да не потрепервам, когато той облизва ръката ми.

Единственият дребен проблем вече е… къде ще си сложа всичките тези покупки? Няма да ми е много лесно едновременно да нося толкова много чанти и да водя Джинджър за юздите. Оглеждам го критично. Дали пък да не пробвам да се кача върху него, като държа чантите? Какво са правили хората в стари времена в такива случаи?

И точно тогава забелязвам нещо, подобно на кукичка, върху страничните ремъци на коня. Нищо не ми пречи там да закача поне една чанта. Вземам една от хартиените торби и я закачам на кукичката. Пасва перфектно. Сега, като се оглеждам, по цялата сбруя на Джинджър забелязвам все такива дребни кукички. Гениални хора! Добре че са се сетили за покупките!

Доволна и щастлива, аз започвам да кича торби по всяка налична кукичка, разположена по всички части от сбруята на Джинджър. Това е страхотно! Никога не съм осъзнавала, че един кон може да издържи толкова много багаж! И накрая завързвам на седлото големите кутии с шапките. Те са забележителни — целите с розови и бели панделки, които се развяват на вятъра!

Добре. Готови сме.

Развързвам коня и го повеждам напред, за да излезем от селото, като се опитвам да държа кутиите с шапките, за да не подскачат непрекъснато. Минувачите ме зяпат ококорени, обаче на мен не ми пука. Сигурно по тези места не са свикнали да виждат непознати.

Тъкмо приближаваме първия завой, когато до ушите ми достига звук от копита. Към нас се приближават Сузи и Лулу.

— Ето я! — провиква се Лулу, като си прави козирка над очите.

— Беки! — вика Сузи. — Притеснихме се за теб! Добре ли си?

— Прекрасно! — викам в отговор аз. — Двамата с Джинджър си прекарваме много добре!

Когато се приближават, ги виждам как си разменят шокирани погледи.

— Беки… какво си сторила с Джинджър? — извиква Сузи, когато погледът й се плъзга невярващо по всичките чанти и кутии.

— Нищо — кимвам аз. — Той си е много добре. Просто го заведох малко на пазар. Да знаеш само какви страхотни шапки си намерих!

Изчаквам я да каже: „Дай да ги видим!“, обаче тя ме гледа като попарена.

— Завела е кон… на пазар — изрича съвсем бавно Лулу. Поглежда ме, после се привежда към Сузи и й прошепва нещо в ухото.

Внезапно Сузи се изкисква безпомощно и закрива учтиво уста с ръка.

Чувствам как лицето ми пламва.

Тя ми се смее!

Не зная защо обаче, никога не ми е хрумвало, че Сузи е в състояние да ми се смее.

— Просто не съм особено добра ездачка — казвам аз, като се опитвам да не позволя на гласа ми да се разтрепери. — Затова ви оставих вас двете да галопирате на воля. Както и да е. Хайде. Време е да се прибираме.

Другите две обръщат конете си и трите се отправяме бавно към къщата на Сузи, потънали в пълно мълчание.

Веднага щом се връщаме в къщата, Лулу се отправя към своя дом, а Сузи се втурва да кърми близнаците. Оставена съм в конюшнята с Албърт, който е голям сладур и ми помага да откача багажа си от кукичките по Джинджър.

Излизам от обора, цялата натоварена с чанти и кутии. Точно в този момент към мен се приближава Люк, все още с високите си ботуши.

— Е, как беше? — подвиква ми жизнерадостно той.

— Беше… много добре — отговарям аз, втренчена в земята. Очаквам го всеки момент да ме попита какво не е наред, ала съпругът ми очевидно мисли за други неща.

— Беки, току-що говорих с Гари от офиса — казва той. — Трябва веднага да се заемаме с офертата на „Аркодас Груп“. Много съжалявам, но наистина се налага да се връщам в града. Но ето какво ти предлагам — защо не вземеш да останеш тук още няколко дена? Знам с какво нетърпение очакваше да се видиш със Сузи!

Внезапно усещам, че ме заливат горещи вълни. Той е прав. С огромно нетърпение очаквах да видя Сузи. И каквото ще да става, но ще я видя! На кого му пука за онази тъпанарка Лулу?! Ще си побъбря с моята най-добра приятелка, при това още сега!

Втурвам се бързо към къщата и я заварвам да кърми и двете близначета едновременно, а Ърни да се бори за място в скута й.

— Сузи, слушай! — заявявам веднага. — Рожденият ти ден наближава. Искам да ти подаря нещо наистина специално. Хайде да отскочим до Милано! Само двете!

— Милано ли?! — вдига към мен изтощен поглед тя. — Ърни, престани, миличък! Беки, ама как мога да тръгна сега за Милано?! Какво ще стане с бебетата?

— Те могат да дойдат с нас!

— Невъзможно! — отсича Сузи, почти рязко. — Беки, очевидно нищо не разбираш!

Сякаш ми удря шамар. Ама защо всички непрекъснато ми повтарят, че нищо не разбирам?! Те откъде знаят какво и колко разбирам?!

— Добре тогава — кимвам, като се опитвам да звуча весело. — Какво ще кажеш тогава да ти организирам един приказен рожден ден тук? Ще донеса храната, ще донеса всичко — няма да се налага да правиш каквото и да било!

— Не мога — отговаря Сузи, като избягва погледа ми. — Всъщност аз вече… вече имам планове за рождения си ден. Двете с Лулу ще ходим на почивка за един ден. Специален ден на майката и детето. Тя черпи.

Опулвам се невярващо, неспособна да скрия шока си. Ама нали двете със Сузи винаги сме си празнували рождения си ден заедно!

— Разбирам. — Преглъщам няколко пъти и добавям: — Ами… Приятно прекарване!

В кухнята се възцарява тежко мълчание. Направо не знам какво да кажа.

Никога досега не ми се е случвало да се чудя какво да кажа на Сузи.

— Беки… тебе те нямаше — изрича неочаквано приятелката ми и аз автоматично разпознавам притеснението в гласа й. — Тебе просто те нямаше. Какво трябваше да направя? Да нямам приятелки ли?

— Разбира се, че не! — побързвам да отвърна аз. — Не се дръж като глупачка!

— Просто нямаше да оцелея без Лулу. Тя ми е голяма опора и подкрепа.

— Естествено. — Сълзите напират в очите ми и аз се обръщам, за да ги скрия и изтрия незабелязано. — Ами… очевидно ви е приятно заедно. И на почивката също ще ви хареса. Извинявай, че се върнах и ти се изпречих на пътя.

— Беки, не се дръж по този начин! Виж какво… Ще говоря с Лулу за почивката. Убедена съм, че ще можем да намерим и трето място.

Унижението ме жилва като отровна оса. Значи тя вече дори ме съжалява! Не мога да го понеса! Не!

— Няма нужда! — извиквам, полагайки максимални усилия да се изсмея. — Няма значение. Наистина. Пък и без това сигурно няма да имам време. Всъщност… дойдох да ти кажа, че трябва да се връщаме в Лондон. Люк си има делови ангажименти.

— Сега ли? — поглежда ме стреснато Сузи. — Ама аз си мислех, че ще останете поне за няколко дена!

— Имаме куп неща за свършване! — отсичам и вдигам гордо брадичка. — Както знаеш, и при мен нещата вече са коренно различни. Трябва да оправя апартамента, да се грижа за Люк, да организирам официални вечери…

— Ясно — кимва Сузи, поколебава се и накрая изрича: — Е, много ми беше приятно отново да се видим.

— На мен също! Беше много весело! Трябва… някой път да го направим пак.

Звучим ужасно фалшиво. И двете.

Пак тишина. Гърлото ми се е стегнало на топка. Всеки момент ще се разрева като магаре.

Нищо подобно! За нищо на света!

— Ами… отивам да приготвя багажа — изричам накрая. — Благодаря ти за гостоприемството!

Излизам от стаята, вземам си покупките и се отдалечавам. И ведрата ми усмивка успява да се задържи на устните ми чак до подножието на стълбите.

АТЛЕТИЧЕСКИ СЪСТЕЗАНИЯ „НЕДЪР ПЛИЙТЪН“

Менър Стейбълс

Плийтън

Хампшир

Г-жа Ребека Брандън

Мейда Вейл Меншънс № 37

Мейда Вейл

Лондон

30 април 2003 г.

Уважаема госпожо Брандън,

Благодаря Ви за писмото във връзка с атлетическите състезания „Недър Плийтън“ през следващия месец. Потвърждавам, че изтеглихме името Ви от следните дисциплини:

Обяздване

Скокове

Обща езда

Вероятно ще бъдете така любезна да ме информирате дали все още желаете да се състезавате в дисциплината „Най-добре поддържано пони“.

С най-добри пожелания:

Марджъри Дейвис,

организатор

Седем

Както ще да е. Няма значение. Не се нуждая от Сузи.

Хората се женят, преместват се и сменят приятелите си. Това е животът. Напълно нормална ситуация. Тя си има свой живот, а аз си имам… моя. Всичко е наред. От кръщенето измина цяла седмица и аз почти не съм се сещала за нея.

Отпивам от портокаловия сок, вземам вестник „файненшъл таймс“, който Люк е оставил на кухненския плот, и започвам да прелиствам страниците.

Сега, когато съм омъжена, сигурно и аз ще се сдобия с много нови приятели. Не че съм зависима от Сузи — нищо подобно. Ще започна някакъв вечерен курс или ще вляза в някаква група, или каквото и да било там. И моите нови приятели ще бъдат наистина приятни хора, които не яздят и нямат деца с глупави имена като Космо.

Прелиствам страниците толкова бясно, че почти стигам до края на вестника. Поглеждам го леко изненадана. Боже! Бързичко се справих този път! Може пък да съм се превърнала в скоростен четец, без дори да си давам сметка за това!

Отпивам от кафето си и слагам още малко течен шоколад върху препечената си филийка. Седя си в кухнята в апартамента на Люк в Мейда Вейл на късна закуска.

Така де — нашият апартамент в Мейда Вейл. Непрекъснато забравям, че това жилище вече е наполовина и мое! Люк живя тук цяла вечност преди сватбата ни, но когато заминахме да живеем в Ню Йорк, го преобзаведе и го даде под наем. Това е най-стилното местенце в целия свят. Изключително минималистичен вътрешен дизайн, с удивителна кухня от неръждаема стомана и стъкло, бледобежови килими и по някое произведение на изкуството тук-там.

Много ми харесва. Разбира се, че ми харесва.

Въпреки че, ако трябва да бъда напълно честна, малко е пустичко за моя вкус. Люк има напълно различен стил от моя, когато става въпрос за вътрешно обзавеждане. Неговият подход се състои преди всичко в мотото: „Никъде нищо“, докато моят е по-простичък: „Навсякъде всичко.“

Обаче това няма никакво значение, защото в едно списание за вътрешно обзавеждане четох една статия, където се казваше, че преливането на два коренно различни стила въобще не е проблем. Очевидно единственото, което трябва да направим, е да прелеем индивидуалните си схващания и да направим нещо наистина заедно, така че накрая да получим нещо действително уникално.

А днес е идеалният ден да започнем. Защото всеки момент параходната компания ще ни достави всички покупки от нашия меден месец. Люк остана специално, за да помага.

Много се вълнувам заради това събитие. Ще видя отново безценните си сувенири! И ще започна да аранжирам наоколо нашите малки спомени от медения месец! Това място страхотно ще се промени, щом поставя по някой и друг особен предмет тук и там.

— Има писмо за теб — казва Люк, който тъкмо влиза в кухнята. Вдига въпросително вежди и допълва: — Струва ми се доста важно.

— Хубаво — кимвам и поемам леко притеснено плика.

Откакто се върнахме в Лондон, обикалям всички големи универсални магазини, за да си търся работа. От „Барнис“ ми дадоха страхотни препоръки и всички бяха изключително любезни към мен — но засега отвсякъде ми отговарят, че точно в момента нямат свободни места.

Което, ако трябва да бъдем честни, си е удар за мен. Мислех си, че ще се чудя кое предложение да приема. Дори си бях позволила да си фантазирам как всички главни продавачи от „Хародс“ и „Харви Никълс“, и „Селфриджис“ се надпреварват да ме канят на обяд и да ми подаряват безплатни дрехи, за да ме убедят да постъпя точно при тях.

С разтуптяно сърце аз разкъсвам плика и изваждам писмото. Това е от един нов магазин, който се казва „Лук“ и който все още дори не е отворен. Ходих на интервю при тях преди два дена и си мислех, че всичко е минало добре, обаче…

— О, боже! — вдигам невярващо очи. — Получих работата! Те ме искат!

— Фантастично! — ухилва се съпругът ми. — Поздравления тогава! — Прегръща ме и ме дарява с целувка.

— Само че… Няма да им трябвам още три месеца — отбелязвам, докато чета по-нататък. — Тогава откриват магазина. — Оставям писмото и вдигам поглед към Люк. — Ужас! Цели три месеца! Това си е доста време да стоиш без работа!

„Или без лични пари“ — довършвам наум.

— Сигурен съм, че и междувременно ще намериш какво да правиш — повдига ми духа Люк. — Имаш си достатъчно неща, които да изискват вниманието ти.

Звънецът внезапно иззвънява и ние се споглеждаме.

— Това трябва да са доставчиците! — скачам аз и усещам как настроението ми автоматично скача. — Хайде да слизаме!

Апартаментът на Люк, който се намира на последния етаж на кооперацията, си има самостоятелен асансьор до входа, което си е направо супер! Когато се преместих да живея тук, прекарах целия първи ден във возене нагоре-надолу. Докато накрая съседите не се оплакаха.

— И така, къде да им кажем да складират нещата? — пита ме Люк, когато натиска бутона за входа.

— Мислех си, че бихме могли да струпаме нещата в един от ъглите на дневната — предлагам аз. — Зад вратата например. А после аз ще подредя всичко, докато ти си на работа.

— Добра идея — кимва Люк.

Млъквам за няколко секунди. Точно в този момент си спомням за двадесетте халата от китайска коприна. Може пък да успея да ги вмъкна някак си, без Люк да ги забележи.

— А ако нещо започне да прелива — Добавям нехайно, — винаги можем да използваме и втората спалня.

— Да прелива ли? — смръщва се съпругът ми. — Беки, колко неща очакваш, между другото?

— Не чак толкова много — побързвам да го успокоя. — Почти нищо всъщност. Просто исках да кажа, в случай че са пакетирали нещата в някакви много големи кашони или нещо подобно. Това е.

Люк ми отправя силно подозрителен поглед, а аз извръщам глава, като се преструвам, се оправям каишката на ръчния си часовник. Сега, когато моментът вече наистина наближи, усещам някакъв странен спазъм. Защо ли?

Ще ми се да му бях казала за дървените жирафи. Дали пък да не му призная в този момент?

Не. Няма значение. Всичко ще бъде наред. Апартаментът на Люк е достатъчно голям. Даже, ако трябва да бъдем по-точни, направо обширен! Надали ще забележи няколко дреболии!

Отваряме едновременно двойните врати на жилищната сграда и излизаме. На улицата до малко бусче ни очаква някакъв мъж с дънки.

— Господин Брандън? — вдига глава той.

Залива ме тайна вълна на облекчение. Знаех си, че не сме купили чак толкова много неща. Така де, погледнете го само това микробусче! Толкова е миниатюрно!

— Да, аз съм — подава ръка с Люк с любезна усмивка.

— Бихте ли ни казали къде бихме могли да паркираме камионите? — пита мъжът, като се почесва по главата. — Защото в момента сме паркирали в забранена зона зад ъгъла.

— Камиони ли? — отеква гласът на Люк. — Какво искате да кажете с това „камиони“?

Усмивката върху лицето му вече е добила доста замръзнал вид.

— Трябва да разтоварим два камиона. Възможно ли е да ги вкараме в зоната за паркиране на блока ви? — И мъжът посочва към предния двор на сградата.

— Разбира се! — побързвам да се намеся, защото Люк очевидно е неспособен да отвори уста. — Влизайте!

Човекът изчезва от полезрението ни и между нас се възцарява тишина.

— Страхотно! — отбелязвам ведро аз. — Ще бъде голям купон!

— Два камиона?! — продължава да повтаря като хипнотизиран Люк.

— Сигурно карат и нечия друга доставка — казвам бързо. — Така де, не е възможно да сме купили стоки, които да запълнят два камиона, нали така?!

Което си е истина.

Искам да кажа, абсурдно е за десет месеца да сме…

Сигурна съм, че не бихме могли да…

О, господи!

Иззад ъгъла се дочува бучене и ето че скоро се появява огромен бял камион, следван плътно от втори. Двата камиона влизат на заден на паркинга пред кооперацията ни и следва нов хъркащ и стържещ звук при отварянето на капаците. Двамата с Люк се втурваме и се вторачваме в дълбините на возилата.

Олеле! Гледката е буквално удивителна. Целият камион е претъпкан с разни предмети и мебели. Някои са опаковани в найлони, други в хартия, а трети дори не са опаковани. Докато очите ми се наслаждават на празника, който представлява тази гледка, усещам, че ме завладяват купища емоции. Все едно гледам домашно видео на целия ни меден месец. Килимите от Истанбул. Кратуните от Перу. А пък за онова индианче там напълно бях забравила.

Мъже в работни гащеризони започват да вадят нещата от камионите и да ги изнасят навън. Ние се отдръпваме, за да минат, обаче аз продължавам да се взирам във вътрешността на единия от камионите, потънала в сладки спомени. Внезапно зървам миниатюрна бронзова статуетка и се обръщам усмихната.

— Буда! Помниш ли кога го взехме, Люк? Люк?!

Люк въобще не ме чува. Проследявам погледа му и в гърдите ми започва да се надига тревога. Той се е втренчил като хипнотизиран в единия от носачите, който точно в този момент вади от съседния камион огромен пакет, опакован в хартия. От единия край на хартията се подава един жирафски крак.

Мамка му!

А ето че виждаме и друг носач с другарчето на многострадалния жираф.

— Беки… какво правят тези жирафи тук? — пита Люк с равен глас. — Мислех, че стигнахме до съгласие да не ги купуваме.

— Да, знам — побързвам да го успокоя. — Знам, че е така. Но ако не ги бяхме купили, сигурно щяхме да съжаляваме. Затова аз се нагърбих с отговорността да взема началническо решение. Кажи честно, Люк, нали изглеждат прекрасно?! Те ще се превърнат във фокус на целия апартамент!

— А онези неща там откъде се взеха? — пита той, втренчен в две големи порцеланови урни, които купих в Хонконг.

— Ах, да! Мислех да ти кажа за тях. Знаеш ли, че са копия на истински урни от династията Мин? Човекът каза…

— Но какво, за бога, правят тук?

— Ами аз… ги купих. Ще паснат перфектно на коридора. Ще се превърнат в негов фокус! Всички ще им се възхищават!

— А онзи килим там? — посочва той към огромен, многоцветен салам.

— Всъщност, нарича се „дхури“ — започвам, но решавам да се задоволя с това обяснение, когато зървам физиономията му. Само допълвам плахо: — Взех го в Индия.

— Без да се допиташ до мен?

— Ами…

Не съм особено убедена, че изражението на съпруга ми точно в този момент ми харесва.

— О, виж! — възкликвам, като полагам максимални усилия да го развеселя. — Това е комплектът за подправки, който ти купи на онзи пазар в Кения!

Ала Люк въобще не ми обръща внимание. Ококорил се е срещу огромна, неповратлива чудовищност, която тъкмо свалят от първия камион. Прилича на нещо средно между ксилофон и комплект медни тигани, обаче всичките съединени в един.

— Какво, за бога, е това?! Да не би да е някакъв музикален инструмент?

Гонговете зазвучават едновременно, точно в мига, когато мъжете започват да свалят уреда, и двама минувачи наблизо се сръгват и започват да се кискат.

Точно за това нещо дори и аз започвам да се чудя защо съм го взела.

— Хммм… да — прочиствам си гърлото аз. — Всъщност, това е индонезийски гамелан.

— Индонезийски гамелан — повтаря като ехо Люк с равен глас.

— Това си е културна придобивка! — изтъквам в своя защита аз. — Мислех, че няма да е зле да се научим да свирим на него. И ще се превърне във фокус…

— Ако ми позволиш да попитам, колко точно фокуса си планирала за нашия апартамент? — пита Люк, очевидно набирайки скорост. — Да не би да искаш да ми кажеш, че всичките тези чудесии са наши?

— Пазете се! Вадим голямата маса! — провиква се един от типовете в гащеризони.

Слава богу! Добре де, време е да обърна ситуацията в моя полза.

— Виж какво, скъпи — изричам бързо. — Това е нашата маса за хранене от Шри Ланка! Спомняш ли си? Нашата персонализирана маса! Нашият символ на любовта и брака ни! — Усмихвам му се мило, обаче той продължава да клати глава като обезумял.

— Беки…

— Не разваляй момента, моля те! — примолвам се аз и го прегръщам. — Това е нашата специална маса от медения ни месец! Това е нашето наследство, което ще оставим на потомците! Трябва да наблюдаваме как ни я доставят!

— Окей — изрича накрая Люк. — Както кажеш.

Мъжете пренасят внимателно масата през рампата и трябва да кажа, че съм впечатлена. Като се има предвид колко тежка е тази маса, те я носят така, сякаш е лека като перце.

— Не е ли страхотно! — сграбчвам ръката на Люк. — Представи си само! Седяхме си ние в Шри Ланка…

Не довършвам, защото усещам, че нещо започва да ме притеснява.

В крайна сметка това не е дървената маса. Това е прозрачна стъклена маса, с фигурални стоманени крака. А друг тип отзад носи двойка шикозни столове, тапицирани в червен филц.

Ококорвам се ужасено. По гърба ми започват да пълзят студени тръпки.

Мамка му! По дяволите!

Масата, която купих от Панаира за вътрешно обзавеждане в Копенхаген. Напълно бях изключила за нея!

Ама как е възможно да забравя, че съм купила цяла маса за хранене?! Как?

— Почакайте малко! — спира ги с жест Люк. — Момчета, това не е нашата маса. Нашата е дървена. Голяма резбована дървена маса от Шри Ланка.

— Това е просто една от всички маси — отговаря доставчикът. — А тази, за която говорите, е в другия камион.

— Ама ние не сме купували такава маса! — провиква се Люк.

Отправя ми въпросителен поглед и аз скоростно пренареждам изражението на лицето си, с което искам да кажа: „И аз съм точно толкова озадачена, колкото и ти!“

Мозъкът ми щрака на бързи обороти. Ще отричам докрай, че имам нещо общо с нея, накрая ще я изпратят обратно и всичко ще бъде наред.

— Натоварена от госпожа Ребека Брандън — чете мъжът от етикета на масата. — Маса и десет стола. От Дания. Ето и подписът.

Мамка му!

Много, ама адски много бавно Люк се обръща към мен.

— Беки, купувала ли си маса и десет стола в Дания? — пита той с почти любезен тон.

— Хммм… — Облизвам нервно устни. — Ами… може и да съм…

— Ясно. — Люк затваря за миг очи, сякаш се опитва да реши наум някаква сложна математическа задача. — А след това купи друга маса и десет стола от… Шри Ланка.

— Просто забравих за първата! — простенвам отчаяно. — Напълно забравих за нея! Виж какво, меденият ни месец продължи доста дълго, така че позагубих следите на едно-две неща…

С периферното си зрение виждам как един от носачите вдига пакета с двадесетте халата от китайска коприна. По дяволите!

Мисля, че трябва да махна Люк от тези камиони колкото е възможно по-скоро!

— Всичко ще подредя, не се тревожи! — изричам бързо. — Обещавам ти! А сега защо не се качиш горе и не си приготвиш едно питие? Отпусни се! А аз ще остана тук и ще надзиравам разтоварването.

След час всичко свършва. Мъжете затварят камионите и аз им подавам солиден бакшиш. Докато камионите се изнасят с рев от паркинга, аз вдигам глава и зървам Люк, който тъкмо излиза от централния вход на кооперацията.

— Здрасти! — изричам безгрижно. — Не беше чак толкова зле, нали?

— Имаш ли нещо против да се качиш горе за минутка? — пита ме съпругът ми със странен глас.

Стомахът ми се преобръща. Той да не би да ми е сърдит? Нищо чудно да е открил халатите от китайска коприна.

Докато асансьорът ни носи нагоре, аз се усмихвам веднъж-дваж на Люк, обаче неговата физиономия си остава все така непроницаема.

— Сложи ли всичко в дневната? — питам, докато вървим към вратата на апартамента. — Или във…

Гласът ми затихва в мига на отварянето на вратата.

Господи!

Апартаментът на Люк е неразпознаваем.

Бежовият килим е напълно скрит под море от пакети, кашони и всевъзможни мебели. Коридорът е претъпкан с кутии, които веднага ми напомнят за онзи преход в Юта, плюс батиковите рисунки от Бали и двете китайски урни. Промъквам се покрай тях, за да се озова в дневната. Оглеждам се и преглъщам тежко-тежко. Навсякъде пакети. Навсякъде кашони. Навити на рула килими и дхури заемат единия от ъглите в изправено положение. В другия ъгъл индонезийският гамелан се бори за място с масивна каменна масичка за кафе, обърната настрани, и индиански прът за тотеми.

Нещо ми подсказва, че е мой ред да отворя уста.

— Божичко! — изкисквам се нервно. — Ама тук има доста… килими, нали?

— Седемнадесет — отговаря Люк все със същия странен глас. — Преброих ги. — Прескача една бамбукова масичка за кафе, която купих в Тайланд, и оглежда етикета на огромен дървен сандък. — А точно този сандък очевидно съхранява четиридесет големи чаши. — Вдига глава и допълва: — Четиридесет?!

— Е, да! Знам, че звучат доста — запелтечвам аз. — Обаче бяха само по 50 пенса парчето! Страхотна сделка, не мислиш ли? Така никога повече няма да ни се наложи да купуваме големи чаши за кафе или мляко!

Люк се вторачва за миг в мен, след което изрича бавно:

— Беки, никога през живота си не искам да купувам нищо повече.

— Виж сега… — Правя стъпка към него, обаче си фрасвам коляното в една изрисувана дървена статуя на Ганеш — богът на мъдростта и успеха. — Нещата не са… не са чак толкова зле! Убедена съм, че ти изглеждат много. Обаче това е като… като оптическа илюзия. Щом веднъж извадя нещата от пакетите и ги поставя по местата им, ще изглеждат съвсем на място!

— Разполагаме с пет масички за кафе! — отбелязва Люк, без да ми обръща внимание. — Имаше ли представа за този факт?

— Ами… — Прочиствам гърлото и казвам: — Може би не съвсем. Затова вероятно ще се наложи да… да рационализираме нещата.

— Да ги рационализираме ли?! — оглежда невярващо стаята Люк. — Да рационализираме този склад тук?! Ама това е същински хаос!

— Е, да. В момента вероятно наистина прилича на хаос — отговарям бързо аз. — Но аз мога да ги организирам. Мога да ги накарам да заработят в наша полза! Ще превърна този апартамент в нещо неповторимо, уникално, характерно само за нас! Просто ще трябва да си пренастроим настроенията…

— Беки — прекъсва ме съпругът ми, — искаш ли да знаеш в какво настроение съм точно сега?

— Хммм…

Наблюдавам с все по-нарастващо напрежение как Люк премества два пакета от Гватемала, за да си намери място на дивана, след което се отпуска на него.

— Единственото, което искам да знам, е как си успяла да платиш за всичко това! — пита той, като сбърчва чело. — Прегледах набързо сметките ни и забелязах, че китайските урни например не са регистрирани никъде. Нито пък жирафите. Нито масата от Копенхаген. — Пронизва ме с поглед и извисява глас: — Какво става тук, Беки?

Приклещена съм. И в пряк, и в преносен смисъл. Дори и да се опитам да избягам, сигурно ще се нанижа на бивните на Ганеш.

— Ами… — започвам, като не смея да го погледна в очите, — аз имам… имам една кредитна карта.

— Онази, която криеш в чантата си ли? — пита делово Люк. — И нея проверих. Няма нищо.

О, господи!

Вече няма измъкване.

— Всъщност… нямах предвид нея — казвам, преглъщам и добавям: — Става въпрос за друга кредитна карта.

— За друга кредитна карта?! — ОКОКОРВА СЕ ЛЮК. — Значи си имаш ВТОРА тайна кредитна карта?!

— Само за спешни случаи! На всеки му се случва по някой и друг спешен случай…

— Значи маси за хранене за спешни случаи, така ли? И индонезийски гамелани също за спешни случаи?!

Пълна тишина. Не съм в състояние да отговоря каквото и да било. Лицето ми гори, а пръстите на ръцете ми са в агония зад гърба ми.

— Така значи. Плащаш си я тайно — отбелязва Люк, но когато зърва агонията в очите ми, добавя стреснато: — Или не си я плащаш?!

— Въпросът е — кърша ръце зад гърба си аз, — че ми дадоха доста голям лимит.

— За бога, Беки!

— Няма нищо! Аз ще си я изплатя! Няма нужда да се притесняваш за нищо! Аз ще се погрижа за всичко!

— И с какво, ако смея да попитам? — срязва ме съпругът ми.

Пак тишина. Вторачвам се в него, ужилена до дън душа.

— Когато тръгна на работа — отговарям накрай, като забелязвам, че гласът ми вече трепери, — и аз ще имам доходи някой ден, Люк. Аз не съм някаква си използвачка, която чака друг да й плаща сметките!

Люк ме поглежда за миг, след което въздъхва.

— Да, знам — изрича вече по-меко. — Извинявай! — протяга ръце и прошепва: — Ела тук!

И ето че само след миг аз започвам да си проправям път към дивана. Трудничка работа. Откривам едно местенце, където да се настаня, и Люк ме прегръща. Известно време двамата наблюдаваме в пълно мълчание океанът от натурия наоколо. Чувстваме се като единствените оцелели на самотен остров.

— Беки, не можем да продължаваме по този начин — изрича накрая Люк. — Имаш ли представа колко ни струваше меденият месец?

— Ами… не.

И точно в този момент си давам сметка, че наистина нямам представа колко е струвало всичко през тези десет месеца. Вярно, че аз купих билетите за околосветското пътешествие. Но освен този случай всички останали плащания бяха извършвани от Люк.

Да не би меденият ни месец да ни е разорил?

Хвърлям скришно поглед към съпруга си — и за първи път осъзнавам колко стресиран е той.

О, боже! Изневиделица ме залива необясним страх. Значи ние сме загубили всичките си пари и Люк се опитва да скрие този факт от мен. Веднага разбирам, че е така! Женска интуиция.

Внезапно се чувствам като съпругата в „Животът е прекрасен“, когато Джеймс Стюарт се връща вкъщи и зашлевява децата. Но дори и да сме на ръба на финансов крах, моята роля е да бъда смела и спокойна.

— Люк, много ли сме бедни вече? — питам аз колкото ми е възможно по-спокойно.

Съпругът ми обръща глава, оглежда ме и накрая отвръща търпеливо:

— Не, Беки. Не сме много бедни. Но със сигурност ще стигнем и дотам, ако продължаваш да трупаш тези планини с боклуци!

Планини с боклуци ли?! Тъкмо се каня да изразя възмущението си, когато забелязвам неговото изражение. Затварям уста и кимам покорно.

— Затова смятам — започва Люк, — смятам, че трябва да ти определя месечен лимит.

Осем

Месечен лимит.

В това няма нищо лошо. Добре де, мога да се справя и с месечен лимит! Даже много лесно. В интерес на истината, аз нямам търпение да ми бъде определен такъв. Ще бъде доста освобождаващо — да си наясно точно каква сума трябва да похарчиш за месеца.

Освен това и децата знаят, че целта на бюджета е да го накараш да заработи за теб!_ Именно_.

— Е, колко ми е лимитът за днес? — питам аз, докато се мотая пред вратата на кабинета. Това става около час по-късно от предишните събития и Люк търси нещо в бюрото си. Изглежда малко неспокоен.

— Какво каза? — вдига глава той, но не ме поглежда.

— Просто се питах какъв ще ми бъде бюджетът за днес. Около двадесет лири може би?

— Сигурно — отвръща разсеяно съпругът ми.

— Добре де, ами… мога ли да ги получа?

— Какво?!

— Може ли да получа двадесетте си лири?

Люк се вторачва в мен за миг, сякаш съм напълно откачила, после изважда портфейла от джоба си, дръпва оттам банкнота от двадесет лири и ми я подава.

— Окей?

— Да. Благодаря.

Поемам банкнотата. Двадесет паунда. Това си е истинско предизвикателство. Чувствам се като военновременна съпруга, която трябва да се оправя с купони.

Странно чувство — да нямаш лични доходи. Или пък работа. И то още три месеца. И как ще оцелея през тези три месеца? Дали пък да не взема да си потърся някаква временна работа, докато измине този период? Може пък животът да е решил да ми предостави нови възможности. Нищо не ми пречи да опитам нещо съвсем различно и ново!

Внезапно в съзнанието ми изниква картина как работя като оформител на градини. Бих могла да си купя чифт готини високи ботуши и да се специализирам в оформление на храсти.

Или пък… Да! Бих могла да основа някаква компания, която да предлага уникален вид услуги — нещо, за което не се е сетил никой друг, и да натрупам милиони! Всички ще казват после: „Беки е истински гений! Как не можахме ние да се сетим за това?!“ И този уникален вид услуга ще бъде…

Услугата би могла да се състои във…

Добре де, ще се върна после на тази тема.

После, докато наблюдавам Люк как слага някакви документи в папка с логото на „Брандън Къмюникейшънс“, ми хрумва още по-брилянтна идея! Ама, разбира се! Мога да му помагам в неговата работа!

Нали това е смисълът на брака, в края на краищата! Всички знаят, че най-добрите бракове са тези, където съпругът и съпругата се подкрепят във всичко.

Освен това снощи гледах един филм, където семейството се раздели, и то само защото съпругата не проявяваше никакъв интерес към работата на мъжа си — нещо, което се компенсираше от секретарката. Затова съпругът напусна съпругата си, а после тя го уби, после побягна и накрая се самоуби. Което само идва, за да покаже какво може да се случи, ако човек не внимава!

Изпълнена съм с ново вдъхновение. Това е моят нов проект! Проект „Отзивчива съпруга“. Така ще го нарека. Като нищо мога да затъна до гуша в управлението на компанията му, както направи Хилари Клинтън — защото всички са наясно чии са всъщност добрите идеи там. Представям си как стоя до Люк в костюм в пастелен цвят, усмихната лъчезарно, докато камерите жужат и ни снимат.

— Люк, слушай ме сега! — обаждам се накрая. — Искам да ти помогна!

— Да ми помогнеш ли? — смръщва се разсеяно той.

— Да, искам да ти помагам в бизнеса! В нашия бизнес! — добавям с известна доза самоувереност.

Така де, тази компания вече е и моя! Нарича се „Брандън Къмюникейшънс“, нали така? А аз вече се казвам Ребека Брандън, нали така?! Именно!

— Беки, не съм много сигурен…

— Наистина държа да ти помагам, а освен това през следващите три месеца съм напълно свободна! Идеална възможност! Бих могла да дойда при теб и да поработя като консултант! Даже няма да ти се налага да ми плащаш голяма заплата.

Люк стои като попарен.

— И в каква област смяташ, че можеш да бъдеш консултант?

— Ами… засега не съм съвсем наясно по въпроса — признавам си аз. — Но ще си помисля добре.

Люк въздъхва.

— Скъпа, наистина сме много заети с тази оферта към „Аркодас Труп“ и нямам никакво време да те въведа в работата. Може би, след като преговорите приключат…

— Ама аз не възнамерявам да ти отнемам време, а да ти пестя време! — Възкликвам. — Смятам да ти помагам! Веднъж ми предложи работа при теб, спомняш ли си?

— Да, спомням си, разбира се. Но да се хванеш на истинска работа, на пълен работен ден, е доста по-различно от това да запълниш някакви си три месеца. Виж, ако искаш да си смениш професията, това е вече нещо различно!

След тези думи той продължава да си сортира бумагите, а аз го наблюдавам смръщено. Прави голяма грешка! Всички знаят, че компаниите непрекъснато се кръстосват с другите индустрии. Така че моят опит като личен продавач-консултант със сигурност ще му бъде полезен. Да не говорим пък за опита ми като финансов журналист. Нищо чудно да успея да революционизирам цялата му компания само за една седмица! И да започна да му изкарвам милиони!

Докато го наблюдавам, Люк се опитва да сложи една папка настрани и си удря глезена в дървена кутия, пълна със сарита.

— Господи! — извиква раздразнено той. — Беки, ако наистина искаш да ми помогнеш с нещо…

— Да? — вдигам обнадеждено глава.

— Можеш да подредиш и почистиш този апартамент!

Браво бе! Чудничко!

Значи ето ме мен, готова да се посветя на компанията на Люк. Ето ме сега, готова да се превърна в най-отзивчивата съпруга в целия свят. А той какво?! Той си въобразява, че аз трябва да му чистя и подреждам апартамента! А, не!

Повдигам с усилие един дървен сандък върху мраморната масичка за кафе, разрязвам капака с нож и отвътре избликват бели парченца пяна като снежинки. Бръквам в пяната и измъквам пакет, опакован в найлон с въздушни балончета. Взирам се в него известно време и накрая си спомням. Това са ръчно изрисуваните яйца от Япония. Всяко едно от тях изобразява сцена от живота на Краля Дракон. Мисля, че купих пет от тях.

Оглеждам претрупаната стая. И къде сега да сложа този комплект от така крехки ръчно изрисувани яйца? Не виждам нито едно празно място наоколо. Дори и полицата на камината е отрупана с разни пакети.

В гърдите ми назрява безпомощно отчаяние. Няма място за каквото и да било. Вече напълних всички шкафове, гардероба си, както и празното пространство под спалнята.

И защо въобще съм ги купила тези тъпи ръчно изрисувани яйца?! Какво съм си въобразявала тогава? За няколко секунди обмислям дали да не изпусна кутията на пода — без да искам нарочно. Ама нещо не ми позволява да го направя. Ще трябва да преминат в купчината с работно заглавие „За после“.

Връщам яйцата обратно в кутията им, изкатервам се по купа с килими и я набутвам зад вратата, върху шестте топа тайванска коприна. После се строполявам на пода, напълно изтощена. Господи, трудна работа! И на всичко отгоре сега ще трябва да разчиствам всичките тези тъпи топчета стиропор.

Избърсвам чело и си поглеждам часовника. Занимавам се с това подреждане вече цял час, и, ако трябва да бъда честна, стаята не изглежда с нищо по-добре, отколкото бе преди. Всъщност… изглежда дори по-зле. И докато обгръщам с поглед натурията, усещам, че ме залива тотален мрак.

Това, от което се нуждая сега, е една хубава чаша кафе. Точно така.

Насочвам се към кухнята, вече с доста приповдигнато настроение, и слагам чайника да заври. Може да си хапна и една-две бисквитки. Отварям един от шкафовете от неръждаема стомана, намирам една кутия, избирам си бисквитка и връщам обратно кутията. Всяко мое движение предизвиква звънтене, което отеква из потъналия в тишина апартамент.

Господи, тук е доста тихичко, нали? Значи трябва да си купим едно радио.

Плъзвам пръсти по гранитната повърхност на плота и осъзнавам, че от гърдите ми се отронва дълбока въздишка.

Може пък ще е добре да звънна на мама и да си поговоря с нея. Само дето тя все още продължава да се държи твърде странно. Онзи ден се опитах да звънна вкъщи, а тя звучеше отвратително и каза, че трябва да тръгва, защо бил дошъл коминочистачът. Като че ли цял живот в къщата ни са идвали коминочистачи. Сигурно в момента са били дошли хора да оглеждат къщата. Кой да ти каже.

Бих могла да звънна и на Сузи.

Не. Болката ме пронизва. Не и на Сузи!

Или пък на Дани? Дани беше най-добрият ми приятел, когато живеехме в Ню Йорк. На времето беше начеващ моден дизайнер — но изведнъж взе, че се прочу. Вече виждам няколко пъти името му дори във „Вог“. Но откакто сме се върнали, изобщо не съм говорила с него.

Май точно сега не е най-подходящият момент да се обаждам до Ню Йорк, ама голяма работа! Дани така или иначе има странен режим на живот. Набирам номера му и зачаквам нетърпеливо.

— Здравейте!

— Здрасти! — казвам аз. — Дани, обажда се…

— „Добре дошли в непрекъснато разрастващата се империя на Дани Ковиц!“

Ясно. Телефонен секретар.

— „За модни идеи до Дани натиснете едно. За да получите каталог — натиснете две. Ако искате да изпратите на Дани подарък или да го поканите на купон, натиснете три…“

Изчаквам края на списъка и ето че накрая се включва записвачката.

— Здрасти! — казвам отново. — Дани, обажда се Беки! Върнахме се! Така че… можеш да ми се обадиш някой път, ако искаш! — оставям му телефонния си номер, а после затварям телефона.

Чайникът завира със свистене и аз бързо започвам да слагам лъжички нес кафе в каната за кафе, като си мисля на кого другиго бих могла да се обадя. Обаче… не се сещам за никого. Истината е, че не съм живяла в Лондон вече цели две години. И като че ли загубих връзката с почти всичките си приятели тук.

„Аз съм самотна“ — изниква без предупреждение в главата ми досадна мисъл.

Не, не съм. Всичко си ми е наред.

„Ще ми се изобщо да не се бяхме прибирали вкъщи!“

Не бъди глупачка! Всичко си е наред! Всичко е фантастично! Аз съм вече омъжена жена, със собствен дом и… достатъчно работа, която да ми отвлича вниманието.

Внезапно звънецът на входната врата иззвънява и аз вдигам стреснато глава. Не очаквам никого.

Сигурно е поредната пратка. Или може би Люк е решил да се прибере по-рано? Насочвам се към коридора и натискам домофона.

— Да?

— Беки, скъпа — достига до мен познат глас. — Аз съм, мама!

Зяпвам в слушалката. Мама? Долу?

— Двамата с татко дойдохме да те видим! — продължава тя. — Имаш ли нещо против да се отбием?

— Що за глупости?! Качвайте се! — възкликвам зарадвана и натискам бутона за отваряне на вратата.

Но какво, за бога, правят тук мама и татко по никое време?

— Здрасти! — казвам, когато вратата се отваря. — Заповядайте! Тъкмо ви приготвих кафе!

Докато прегръщам родителите си, забелязвам, че двамата се споглеждат тревожно.

Ама какво става тук?!

— Надяваме се, че не сме те притеснили, мила! — отбелязва мама, като ме следва навътре.

— Разбира се, че не! Така де… Очевидно и за си имам работа и неща, с които да се занимавам…

— О, да! — кимва с разбиране мама. — Е, няма да ти отнемаме много време. Какво ще кажеш да поседнем някъде!

— Ами… — Надзървам през вратата на дневната. Диванът е обсаден от кутии, разливащи съдържанието си навсякъде, а върху него се мъдрят килими и топчета стиропор. — Засега все още не сме подредили дневната, така че заповядайте в кухнята!

Така. Очевидно този, който е измислил модела на високите столчета в кухнята, никога не е посрещал на гости възрастните си родители. На мама и татко им трябват цели пет минути, докато се изкатерят върху тях, а аз ги наблюдавам ужасена, че всеки момент ще паднат.

— Ама че непослушни крака! — пъшка татко, докато опитва за пети път. Междувременно мама се приплъзва сантиметър по сантиметър на мястото си, сграбчила гранитния барплот на живот и смърт.

Накрая, не знам как, но и двамата са закотвени върху стоманените седалки и придобиват самодоволен вид, сякаш са поканени в някое телевизионно шоу.

— Добре ли сте? — питам ги притеснено. — Защото, ако искате, мога да отида да донеса други столове.

— Глупости! — махва с ръка татко. — Тук си ни е много удобно!

Лъже. Виждам го как се е хванал здраво за ръбовете на хлъзгавите седалки и поглежда надолу към плочките на пода, като че ли балансира на перваза на четиридесет и четвъртия етаж.

— Тези седалки са малко твърдички, не мислиш ли, скъпа? — осмелява се да отбележи мама. — Ще трябва да си вземеш някакви меки възглавнички от „Джон Луис“.

— Е… може би.

Подавам чашите с кафе на мама и татко, измъквам си стол и за себе си и се мятам с лекота върху него.

Мамка му! Заболя ме!

Божичко, ама тези столове наистина са малко сложни за качване! Тъпи блестящи столове! А и нещо в баланса им не е наред. Не мога да разбера какво.

Хубаво де! Но нали се качих! Страхотна съм!

— Е… добре ли сте? — питам, като се присягам за моето кафе.

Кратка тишина.

— Беки, посещението ни днес изобщо не е случайно — казва татко. — Трябва да ти кажа нещо важно.

Изглежда толкова сериозен, че в гърдите ми се надига паника. Може пък въобще да не става въпрос за къщата. Може да е нещо още по-лошо.

— И това има нещо общо с мен — продължава той.

— Болен си от нещо! — изричам, преди да успея да се спра. — О, боже! О, господи! Знаех си, че нещо не е наред!

— Въобще не съм болен! И изобщо не става въпрос за това! Става въпрос за нещо друго. — Замлъква, започва да масажира слепоочията си и накрая вдига очи. — Беки, преди много години…

— Съобщи й го по-внимателно, Греъм! — намесва се мама.

— Точно това и правя! — срязва я татко, обръща се, а столчето му заплашително проскърцва. — Точно това правя — съобщавам й го внимателно!

— Не, не го правиш! — изтъква мама. — Избързваш!

Вече напълно се обърквам.

— Какво да ми съобщите по-внимателно? — питам, като погледът ми се мести ту към единия, ту към другия. — Какво става тук?

— Беки, преди да срещна майка ти… — продължава татко, като се стреми да не ме поглежда в очите, — имаше друга… жена в моя живот.

— Ясно — кимвам, а в гърлото ми веднага се образува познатата буца.

Значи мама и татко ще се развеждат и точно затова продават къщата. Значи аз ще се окажа дете на разведени родители.

— После загубихме връзка — каканиже татко. — Но наскоро… се случиха някои събития…

— Объркваш я, Греъм! — възкликва мама.

— Не я обърквам! Беки, ти объркана ли си?

— Ами… мъничко — признавам си аз.

Мама се присяга и поема ръката ми.

— Беки, скъпа, казано накратко… ти имаш сестра!

Сестра ли?!

Вторачвам се неразбиращо в мама. Какви ги говори тази жена?

— По-скоро, полусестра — добавя татко, като кима енергично. — Две години по-голяма от теб.

Мозъкът ми нещо дава на късо. В това няма никакъв смисъл. Как е възможно да имам сестра и да не знам нищо за нея?

— Татко ти си има дъщеря, скъпа — изрича нежно мама. — Дъщеря, за която не знаеше абсолютно нищичко съвсем доскоро. Тя се свърза с нас, докато вие бяхте на медения си месец. Вече се виждахме с нея няколко пъти, нали, Греъм? — Поглежда към татко, който веднага кимва. — Тя е… много приятна.

В кухнята се възцарява гробна тишина. Преглъщам няколко пъти — за проба. Не знам защо, обаче мозъкът ми нещо не го побира.

И изведнъж всичко ми се изяснява. Вдигам глава.

— Онова момиче! В деня, когато се върнахме! — Сърцето ми тупти така, че ще се пръсне. — Онази, с която вървяхте. Това беше…

Мама поглежда към татко, който кимва.

— Да, това беше тя. Твоята полусестра. Тя ни беше на гости.

— Когато те зърнахме, скъпа… направо се видяхме в чудо какво да правим! — споделя мама и се изкисква притеснено. — Не искахме да те шокираме още с пристигането ти.

— Решихме, че ще ти съобщим, когато се установите и животът ти се върне към нормалния ритъм — приглася татко. — Когато се подредиш.

Вече съм окончателно замаяна. Значи това е била тя! Значи съм зърнала моята полусестра!

— Как… как се казва? — успявам да смотолевя накрая.

— Казва се Джесика — отговаря татко след кратка пауза. — Джесика Бъртрам.

Джесика. Сестра ми Джесика!

„Здрасти! Познаваш ли сестра ми Джесика?“

Поглеждам първо притесненото лице на татко, след това премествам поглед върху ясните, изпълнени с надежда очи на мама — и неочаквано усещам, че с мен се случва нещо странно. Сякаш вътре в мен започва да нараства някакъв мехур. Сякаш цял поток от емоции е решил внезапно да се излее от мен. Аз не съм единствено дете. Имам си истинска сестра. Имам си сестра! Имам си СЕСТРА!

Девет

От една седмица насам не съм в състояние да спя. Или да се концентрирам върху каквото и да било. Всъщност, всичко ми е като в мъгла. Не съм в състояние да мисля за нищо друго, освен за факта, че аз, Ребека Брандън, по баща Блумууд, имам сестра. И през целия си живот съм имала тази сестра!

А днес най-сетне ще се запозная с нея!

Само мисълта за това е напълно достатъчна, за да ме зареди едновременно с възбуда и притеснение. По какво ще си приличаме? По какво ще се различаваме? Какъв ли ще е гласът й? Какви ли ще й бъдат дрехите?

— Добре ли изглеждам? — питам Люк за милионен път и се оглеждам критично в огледалото. Стоя в старата си стая в къщата на родителите си и поставям довършителните нюанси на екипа си за „посрещане на дълго изгубената ми сестра“.

Няколко дена ми бяха необходими, за да взема решение, но накрая се спрях на тоалет, който е едновременно ежедневен и специален. Облечена съм с най-добре стоящите ми дънки марка „Севън“, ботуши с високи токове, една тениска, която ми изработи Дани преди цяла вечност, и разкошно бледорозово сако на Марк Джейкъбс.

— Изглеждаш страхотно — изрича търпеливо Люк за сетен път, като вдига глава от мобилния си телефон.

— Това е нещо като… баланс между официалното и неофициалното — обяснявам аз. — Сакото казва: „Това е специален случай.“ Докато дънките шептят: „Ние сме сестри. Можем да се отпуснем, когато сме заедно!“ А тениската изрича…

Млъквам. Май не съм особено уверена какво точно казва тениската, освен: „Аз съм приятелка на Дани Ковиц.“

— Беки — обажда се Люк, — ако питаш мен, няма никакво значение как точно си облечена!

— Какво?! — извъртам се невярващо. — Разбира се, че има значение! Това е един от най-важните моменти в моя живот!

Цял живот ще помня с какво съм била облечена, когато съм се запознавала със сестра си. Така де… Ти си спомняш как си бил облечен, когато ме срещна за първи път, нали?

Мълчание. Лицето на Люк не изразява нищо.

Той не си спомня, така ли? И как е възможно да не си спомня?!

— Добре де, обаче аз си спомням! — сопвам му се аз. — Беше със сив костюм, бяла риза и тъмнозелена вратовръзка на „Хермес“. А аз бях с моята къса черна пола, велурените ботуши и онази ужасна бяла блуза, която правеше ръцете ми да изглеждат дебели!

— Щом казваш — повдига вежди Люк.

— Всеки нормален човек знае, че първото впечатление е от огромно значение — отбелязвам компетентно и приглаждам тениската си надолу. — Просто искам да изглеждам правилно. Като за сестра.

— И как точно изглеждат сестрите? — вдига усмихнато очи съпругът ми.

— Изглеждат… весело! — Замислям се, после продължавам: — И приятелски настроени. И отзивчиви. И още, като хора, които ще ти направят знак, когато забележат, че презрамката на сутиена ти се вижда.

— Значи ти изглеждаш като истинска сестра! — целува ме Люк. — Отпусни се, Беки! Всичко ще мине чудесно!

— Добре. Ще се отпусна.

Давам си сметка, че съм малко изнервена. Обаче не мога да бъда иначе! Просто още не мога да свикна с мисълта, че съм нечия сестра, след като през целия си живот съм смятала, че съм единствено дете.

Така де, не че съм имала нещо против да бъда сама. Нищо подобно! Тримата с мама и татко винаги сме си прекарвали страхотно. Но нали знаете… Понякога съм чувала другите хора да говорят за братята и сестрите си и съм се питала какво ли е усещането. Никога не съм си представяла, че ще имам възможността да се уверя от първа ръка.

Най-странното от всичко е, че през цялата изминала седмица, накъдето и да се обърна, все сестри виждам. Те са навсякъде! Например онзи ден по телевизията даваха „Малки жени“, а веднага след това имаше предаване за сестрите Бевърли. И всеки път, когато зървах на улицата две жени, вместо просто да обърна внимание на тоалетите им, аз си мислех: „Дали пък не са сестри?“

Все едно целият свят навън се състои само от сестри. И ето, че накрая и аз ставам част от него.

Очите ми се навлажняват и аз започвам да примигвам. Смешна работа, но откакто научих за Джесика, съм почти непрекъснато в това състояние. Снощи прочетох една брилянтна книга: „Загубените сестри — любовта, която никога не са успели да познаят“ и веднага след това сълзите ми рукнаха от само себе си. Историите бяха направо зашеметяващи! Една от тях беше за някакви сестри от Русия, които били в един и същи концентрационен лагер през войната, но така и не разбрали.

После и другата история за някаква жена, на която й съобщили, че сестра й е убита, обаче тя отказала да повярва, но после се разболяла от рак и нямало никой, който да поеме грижата за децата й, обаче те успели да открият сестра й, жива, точно навреме, за да се сбогува със сестра си…

О, господи! Май ще се разплача само от мисълта за тези истории.

Поемам си дълбоко въздух и се насочвам към масичката, където съм оставила подаръка си за Джесика. Избрала съм голяма кошница с продукти за баня, плюс няколко шоколада, плюс един фотоалбум с мои снимки от детството.

Освен това съм й купила сребърна огърлица от „Тифани“, която е напълно идентична на моята, обаче Люк отбеляза, че огърлицата вероятно ще дойде в повече, като се има предвид, че това е първата ни среща. Което не ми е напълно ясно. Така де, когато човек обича някого, обикновено му подарява огърлица от „Тифани“! Няма да прекаля, ако това си мисли Люк.

Но тъй като той бе особено настоятелен по този въпрос, обещах, че ще я запазя за по-късно.

Плъзгам по кошницата поглед, изпълнен с леко недоволство. Не трябва ли да…

— Подаръкът си е много добре — изрича Люк, преди да съм успяла да отворя уста. — Няма нужда да добавяш нищо повече.

Ама той откъде знае какво се канех да кажа?!

— Добре де — изричам неохотно. Поглеждам си часовника и усещам как в гърдите ми се надига познатото вълнение. — Почти наближава! Скоро ще бъде тук!

По предварителен план Джесика трябва да се обади по телефона, когато влакът й пристигне в Оксшот, след което татко ще отиде да я вземе. Какво съвпадение, че точно тази седмица е в Лондон! Иначе живее в областта Къмбрия, която е на стотици километри оттук. Но доколкото схванах, идва на юг за някаква академична конференция. Обаче сега пристига с ден по-рано само за да се запознае с мен!

— Ще слизаме ли вече? — питам и за пореден път си поглеждам часовника. — Може да пристигне и по-рано.

— Чакай малко! — извиква ми Люк и си изключва телефона. — Беки, преди началото на новото вълнение… искам да си поговорим набързо. По темата за нашите покупки от медения месец.

— Добре.

Изпълвам се с недоволство. Точно сега ли трябва да повдига този въпрос?! Та това е един много специален ден! Поне днес би трябвало да има споразумение за прекратяване на военните действия — както по време на войната, когато на Коледа армиите спрели, за да играят футбол.

Не че ние с него сме във война. Нищо подобно. Обаче вчера се поскарахме, когато Люк откри двадесетте халата от китайска коприна под спалнята. И непрекъснато ме пита кога възнамерявам да подредя апартамента. А аз непрекъснато му казвам, че работя по въпроса.

Което си е чистата истина. Работя по въпроса. Долу-горе.

Обаче работата е толкова изтощителна. И няма място за нищо. Освен това точно в разгара на мисленето ми пристигна и новината за отдавна загубената ми сестра. Нищо чудно, че съм малко разсеяна оттогава.

— Просто искам да те уведомя, че говорих с търговците на мебели — казва Люк. — Още в понеделник ще дойдат, за да вземат масата от Дания.

— Ами, хубаво — кимвам сконфузено. — Благодаря. Значи ще ни я изплатят напълно?

— Почти.

— Браво! Значи в крайна сметка не сме се справили чак толкова зле.

— Така е — съгласява се Люк. — Освен ако не броим таксата за престой по складовете, таксата по доставката, цената на повторното опаковане и…

— Ясно — бързам да го прекъсна. — Разбира се. Е, ами… всичко е добре, което свършва добре!

Опитвам се да си лепна на лицето помирителна усмивка, обаче Люк въобще не ме гледа. Отваря куфарчето си и измъква оттам… Ужас!

Сметки от кредитни карти! Сметките от моята най-тайна от тайните карти за спешни случаи. Онзи ден съпругът ми ме помоли да му ги дам, така че нямах никакъв друг избор, освен да ги измъкна от скривалището и да му ги връча.

Не знам защо, обаче тайничко се надявах да не се зачете в тях.

— Ясно! — казвам и усещам, че гласът ми е две октави по-висок. — Значи… видял си ги, а?

— Изплатих ги всичките — отсича кратко Люк. — Скъса ли картата?

— Ами… да.

Люк се обръща и ме поглежда изпитателно.

— Наистина ли го направи?

— Да! — възкликвам, цялата изтръпнала. — Изхвърлих парченцата в кошчето!

— Окей — кимва Люк и насочва вниманието си обратно към сметките. — И не очакваме нищо повече, така ли? Нещо, което си купила наскоро?

Стомахът ми се свива, когато отговарям:

— Ами… не. Това е всичко.

Не мога да му кажа за чантата „Ейнджъл“. Просто не мога. Той все още си мисли, че единственото, което съм купила в Милано, е подарък за него. Засега това е единственият фактор в мой плюс.

Пък и в крайна сметка мога да си я платя и сама. Няма проблеми. Искам да кажа, нали след три месеца ще си имам работа и свой собствен доход. И тогава ще бъде лесно!

За мое облекчение точно в този момент започва да звъни мобилният ми телефон. Изравям го от чантата си и го включвам — на дисплея просветва номерът на Сузи.

Сузи.

Веднага се разтрепервам. Вторачвам се в името й и в душата ми се надига добре познатата от известно време болка.

Не съм говорила със Сузи откакто си тръгнахме след кръщенето. Тя не се обади… аз също. Щом е толкова заета и се чувства толкова щастлива с прекрасния си нов живот, то значи и аз съм така. А тя дори не знае, че си имам сестра.

Засега.

Натискам зеления бутон и си поемам дълбоко дъх.

— Здрасти, Сузи! — възкликвам с приповдигнат тон. — Как си? Как е семейството?

— Добре съм — отвръща Сузи. — Всички сме добре. Нали знаеш — все същата стара…

— А как е Лулу! — насилвам се да попитам. — Предполагам, че двете сте много заети да правите толкова неща заедно.

— Тя е… добре — отговаря Сузи, но този път звучи сконфузено. — Слушай, Беки! Точно за това исках да…

— Всъщност, аз имам една интересна новина за теб — прекъсвам я безцеремонно аз. — Познай какво стана! Оказа се, че съм имала отдавна загубена сестра!

Тишина, подсказваща шок.

— Какво?! — изрича накрая Сузи.

— Да, вярно е! Имам си полусестра, която никога не съм виждала. Точно днес ще се запозная с нея. Нарича се Джесика.

— Аз… направо не мога да повярвам! — Сузи определено звучи шашната. — Ти имаш сестра!

— Не е ли страхотно?! Винаги съм си мечтала да имам сестра!

— Колко… на колко е години?

— Само с две години по-голяма от мен. Почти сме на едни години. Надявам се, че двете с нея ще станем много добри приятелки! — добавям небрежно. — Всъщност, ще бъдем по-близки дори и от приятелки. Нали все пак имаме една и съща кръв. Връзката ни ще продължи цял живот!

— Да — изрича Сузи след кратка пауза. — Може би си права.

— Както и да е. Трябва да тръгвам. Тя ще пристигне всеки момент! Направо нямам търпение!

— Ами… късмет тогава! Приятно прекарване!

— Със сигурност ще бъде приятно! — изричам ведро. — О, да! Предай най-сърдечните ми поздрави на Лулу! Приятно прекарване и на двете ви на рождения ти ден!

— Благодаря — изрича Сузи съкрушено. — Чао, Беки! И… поздравления!

Когато изключвам телефона, усещам, че лицето ми е почервеняло. Двете със Сузи никога не сме се държали по такъв начин една с друга — до този момент.

Обаче вината не е моя.

Тя беше тази, която си намери нова най-добра приятелка.

Не аз.

Пъхвам мобилния си телефон обратно в чантата и виждам, че Люк ме наблюдава с интерес и недоумение.

— Сузи добре ли е?

— Много добре — отговарям с леко отбранителен тон. — Хайде да слизаме вече!

Докато слизам по стълбите, по гръбнака ми пролазват тръпки на вълнение. Чувствам се много по-щастлива дори и от деня на сватбата си! Та това е един от най-великите мигове в моя живот!

— Всичко готово ли е? — пита мама, когато влизаме в кухнята. Облечена е в елегантна синя рокля и си е поставила грима за специални случаи — големи количества блестящи сенки точно под веждите „за отваряне на очите“. Зърнах идеята в книгата за гримиране, която Джанис й подари за Коледа.

— Грешно ли съм чула, или вие действително продавате някакви мебели? — добавя тя, като включва чайника с водата.

— По-скоро връщаме една маса — заявява безгрижно Люк. — Очевидно, без да подозираме, сме поръчали две. Но вече всичко е уредено.

— Просто исках да ви подскажа, че можете да продавате и по и-бей! — възкликва мама. — Там предлагат много добри цени!

И-бей.

Това си струва да се обмисли.

— Значи… човек може да продава всичко, което си поиска по интернет, така ли? — питам с престорено нехайство.

— О, да! — кимва мама със светнали очи. — Абсолютно всичко!

Като например ръчно изрисувани яйца, изобразяващи легендата за Краля Дракон. Ясно. Вероятно отговорът на моята дилема се крие точно там.

— Нека пийнем по едно хубаво кафе — отсича мама, като се присяга за няколко чаши. — Докато чакаме.

Всички едновременно поглеждаме часовника. Влакът на Джесика би трябвало да пристигне в Оксшот след пет минути. Пет минути!

— Ехооо! — На задната врата се чука и всички се обръщаме, за да видим Джанис, която наднича през стъклото.

О, боже! Откъде е докопала тези блестящи сини сенки?

Усещам се, че се моля: „Дано не даде и от тях на мама!“

— Влизай, Джанис! — кани я мама, като й отваря вратата. — И Том! Каква приятна изненада!

По дяволите, Том наистина е подивял. Косата му е разрешена и немита, ръцете му са целите в пришки и порезни рани, а на челото му се е образувала едно огромна бръчка.

— Просто наминахме, за да ви пожелаем късмет! — заявява Джанис. — Не че имате нужда от него, де! — Поглежда ме и изрича: — Е, Беки, имаш сестра значи!

— Поздравления! — обажда се и Том. — Или каквото там се казва в такива случаи.

— Да, благодаря! Удивителна работа, нали?

Джанис клати глава и отправя към мама поглед, пълен с известна доза упрек.

— Джейн, направо не мога да повярвам, че си държала всичко това в тайна от нас толкова дълго!

— Просто искахме Беки първа да узнае — изрича мама, като ме потупва по рамото. — Лешникова наслада, Джанис?

— Прекрасно! — изписква Джанис и си взема една лешникова бисквитка от чинията на масата, след което сяда. Гризе я замислено известно време, след това вдига очи и казва: — Единственото, което не разбирам, е защо това момиче се е свързало с вас след толкова много време?

Ха! Откога чакам някой да зададе точно този въпрос!

— Причината е напълно основателна — изричам тържествено аз. — Защото ние имаме някакво наследствено заболяване.

Съседката изпищява — точно както се полага в такива случаи.

— Заболяване ли?! Джейн! Как можа да не ми кажеш?!

— Това не е заболяване — отвръща мама. — Беки, много добре знаеш, че не става въпрос за заболяване, а за „фактор“!

— Фактор ли? — повтаря като папагал Джанис и се ужасява още повече и от преди. — И какъв точно фактор? — Забелязвам я как започва да оглежда подозрително лешниковата бисквитка, като че ли тя може да я зарази с нещо.

— Не е опасно за живота! — смее се мама. — Просто кара кръвта ти да се съсирва. Или нещо подобно.

— Млъкни! — изписква съседката. — Направо не мога да понасям да се говори за кръв!

— Та лекарите казали на Джес, че трябва да предупреди и другите членове на семейството си, за да си направят изследвания на кръвта. И точно това се оказала причината да ни потърси. Винаги е знаела, че някъде има и баща, но така и не знаела името му.

— И попитала майка си кой е нейният баща — приглася Джанис с ококорени очи, сякаш следи някой от минисериалите по телевизията.

— Майка й е починала — обяснява мама.

— Починала ли?! — ахва Джанис.

— Обаче леля й имала името на бащата на Джесика, което било записано в някакъв стар дневник — продължава мама. — Та тя го намерила и го дала на Джесика.

— И какво е било това име? — ахва Джанис.

Гробна тишина.

— Мамо, било е „Греъм“ — подбелва очи Том. — Повече от очевидно е, че е било „Греъм Блумууд“!

— Ах, да бе! — свива се засрамено Джанис. — Разбира се, че е било това. И какво? После ви се обади?

— Не, написа ни писмо — отговаря мама. — Когато ни е издирила, разбира се. Направо не можехме да повярваме! Дни наред бяхме като дрогирани! Нали се сещаш? Точно затова не дойдохме на хавайската вечер с въпросите, дето я организираха в църквата — добавя тя. — Не че Греъм го гонеше мигрената…

— Знаех си! — възкликва триумфално Джанис. — Още тогава казах на Мартин: „При семейство Блумууд нещо не е наред!“ Обаче въобще нямах представа, че става въпрос за отдавна загубен член на семейството!

— Е — свива рамене мама, — откъде да имаш?!

Джанис замлъква. Опитва се да осмисли чутото. После внезапно се сковава и поставя ръка върху ръката на мама.

— Джейн, само внимавай! Да не би това момиче да претендира за наследството на Греъм? Да не би той да си е променил завещанието в нейна полза?

Работата е ясна. Джанис е попрекалила с криминалните сериали по телевизията.

— Джанис! — възкликва през смях мама. — Няма нищо подобно! Истината е, че семейството на Джес е… — тук тя снишава глас и добавя: — доста заможно!

— Аууу! — ахва съседката.

Мама снишава глас още повече и изрича:

— Натрупали са големи пари от замразени храни!

— О, разбирам! — кимва Джанис. — Значи в такъв случай тя не е съвсем сама на този свят!

— О, не! — отсича мама, вече с нормален тон. — Има си втори баща и двама братя. Или май бяха трима?

— Но нито една сестра! — намесвам се аз. — Значи и двете сме имали някаква празнина в живота си. Някакъв… неизказан копнеж.

Всички се обръщат едновременно и се вторачват в мен.

— Ти имала ли си някакъв неизказан копнеж, Беки? — обажда се накрая Джанис.

— Ами да! Определено! — Отпивам замислено от кафето си и продължавам: — Сега, като се върна назад, имам чувството, че като че ли винаги съм знаела, че имам сестра.

— Наистина ли, скъпа? — стряска се мама. — Никога не си ми споменавала нищо по този въпрос!

— Вярно е, че никога не съм го изричала на глас — отбелязвам и дарявам Джанис с храбра усмивка. — Но дълбоко в себе си винаги съм знаела — по някакъв необясним начин.

— Божичко! — слага ръка на уста съседката. — И как по-точно си знаела?

— Чувствах го ето тук! — изричам и слагам ръка на сърцето си. — Все едно… част от мен непрекъснато ми е липсвала!

Размахвам ръце и допускам грешката да хвана погледа на Люк.

— И коя част по-точно ти е липсвала? — пита съпругът ми с недвусмислен интерес. — Надявам се, че не е бил някой жизненоважен орган.

Господи, ама този човек определено няма сърце! Никакво! Снощи, докато четеше части от книгата за сестрите, непрекъснато вдигаше глава и правеше коментари от рода на: „Не говориш сериозно, нали?!“

— Онази част, която е духовната ти половинка, ако искаш да знаеш! — тросвам му се аз.

— Благодаря — повдига вежди той.

— Не този вид духовна половинка — замазвам положението аз. — Имам предвид сестринската половинка!

— Ами Сузи? — поглежда ме изненадано мама. — Тя със сигурност ти беше като сестра! Такова мило момиче!

— Приятелите идват и си отиват — казвам, като извръщам поглед. — Тя не е част от семейството. Не ме разбира така, както би ме разбрала една истинска сестра.

— Това сигурно е било огромен шок за вас — отбелязва Джанис и поглежда съчувствено мама. — Особено за теб, Джейн!

— Да, така беше — въздъхва мама, като присяда на масата. — Не мога да се преструвам, че не беше шок. Макар че тази връзка е била много преди Греъм да срещне мен.

— Разбира се! — побързва да се съгласи Джанис. — Точно така! Въобще не искам да кажа, че… че той… ти…

Млъква, напълно притеснена, и отпива от кафето си.

— А в някои отношения… — отбелязва мама, като си разбърква кафето с тъжна усмивка, — а в някои отношения подобна развръзка е напълно естествена. Греъм е бил истински донжуан на младини. Та нищо чудно, че жените са му се хвърляли на врата.

— Щом казваш — кимва Джанис, обаче не изглежда напълно убедена.

Всички поглеждаме през прозореца, откъдето виждаме татко как върви по моравата точно към задната врата. Прошарената му коса е разбъркана, лицето му е зачервено и макар че хиляда пъти съм му казвала, че чорапи и сандали не си вървят, той пак се е наконтил така.

— Жените просто не можеха да устоят на Греъм — продължава мама. — Факт. — Тук очите й светват и тя добавя: — Обаче ние ходим на терапия, за да преминем по-леко кризата.

— Терапия ли?! — извръщам се удивена към нея. — Ти сериозно ли говориш?

— Напълно! — чува се гласът на татко, който тъкмо влиза през задната врата. — Вече бяхме на три сеанса.

— Психотерапевтката ни е много приятно момиче — обяснява мама. — Въпреки че е малко нервничка. То днес всичките млади хора са нервни.

Олеле! Това вече е новина! Нямах никаква представа, че мама и татко ходят на семейни консултации. Но, от друга страна, постъпката им е напълно логична. Така де, по дяволите! Как бих се чувствала аз, ако Люк внезапно ми съобщи, че си има отдавна загубена дъщеря?!

— Терапия! — продължава да повтаря като папагал Джанис. — Направо не мога да повярвам!

— Налага се да бъдем реалисти, Джанис — отсича мама. — Невъзможно е да се очаква подобни разкрития да нямат своите последствия!

— Подобно разкритие като нищо би могло да разсипе всяко семейство — съгласява се татко, докато си пъхва лешникова бисквитка в устата. — При подобни обстоятелства се разтрисат самите основи на брака!

— Господи! — слага ръка на уста Джанис. После поглежда от мама към татко и после обратно. — Вие какви… какви точно последствия очаквате?

— На първо място гняв — отбелязва мама. — Обвинения. Кафе, Греъм?

— Да, благодаря, скъпа! — усмихва й се той.

— Терапията си е чиста глупост! — обажда се ненадейно Том. — Нали я пробвахме с Луси!

Всички се обръщаме към него. Той държи чашата си с две ръце и буквално я унищожава с поглед.

— Психотерапевтката беше жена — добавя Том, като че ли това обяснява всичко.

— Мисля, че повечето от тях са жени, миличък — изрича предпазливо мама.

— И взе страната на Луси. Каза, че можела да разбере разочарованията й. — Ръцете на Том се стягат още по-силно около чашата. — Ами моите разочарования?! Луси уж трябваше да ми бъде съпруга! Обаче не прояви интерес към нито едно мое предложение! Нито за зимната градина, нито за допълнителната баня…

Честно да ви кажа, имам чувството, че този разговор може да продължи до безкрай.

— Много ми харесва лятната ти къщичка, Том! — побързвам да се намеся аз. — Изглежда толкова… голяма!

Което си е живата истина.

Ако трябва да бъдем честни, въпросната къщичка е чудовищна. Едва не издъхнах, когато я зърнах тази с утрин през прозореца. Извисява се на три етажа, с фронтони и веранда.

— Само малко се притесняваме за разрешенията за строителство, нали така? — отбелязва Джанис, като хвърля крадешком нервен поглед към сина си. — Тревожим се, че може да я класифицират като нормална къща.

— Е, ама е истинско архитектурно постижение! — казвам окуражително. — Да издигнеш нещо подобно…

— Доставя ми радост да работя с дърво — изгрухтява Том. — Дървото никога няма да те изостави. — Пресушава си чашата, след което отсича: — Е, аз май най-добре да тръгвам. Надявам се, че всичко при вас ще мине добре.

— Благодаря ти, Том! — изчуруликвам аз. — До скоро!

Когато задната врата се затваря зад гърба му, в стаята настъпва неловка тишина.

— Той е добро момче — обажда се накрая мама. — Ще си намери пътя, сигурна съм!

— Сега иска да прави лодка — прошепва Джанис безсилно. — Лодка — на моравата!

— Джанис, защо не си пийнеш още едно кафе? — предлага успокоително мама. — Ако искаш, мога да ти капна и мъничко шери!

В продължение на няколко секунди Джанис се разкъсва от невъзможността да вземе решение.

— Май по-добре не — отсича накрая. — Не и преди дванадесет.

Започва да рови в чантата си и измъква оттам някакво малко хапче, което пъхва в уста. После затваря ципа и се усмихва лъчезарно.

— Е? Как изглежда тази Джесика? Имате ли нейни снимки?

— Направихме няколко, обаче още не сме ги проявявали — отговаря със съжаление в гласа мама. — Но тя е… приятно момиче, нали, Греъм?

— Много приятно — съгласява се татко. — Висока… елегантна…

— Тъмна коса — добавя мама. — Доста резервирано момиче, ако ме разбираш какво имам предвид.

Попивам жадно описанията, които чувам. Въпреки че я зърнах на улицата през онзи ден, слънцето светеше толкова ярко в очите ми, а и аз бях толкова стресната от странното поведение на мама и татко, че не можах да я разгледам добре. Та от седмица насам се опитвам да си представя как изглежда.

Мама и татко толкова често повтарят колко висока и елегантна била, че аз си я представих като Кортни Кокс. Тънка като фиданка, фина, вероятно с бял копринен костюм с панталон…

Непрекъснато си представям разни варианти за първата ни среща. Ще поставим ръце на раменете си, а после ще се прегърнем колкото сили имаме. После тя ще ми се усмихне, ще попие сълзите си и аз ще й се усмихна в отговор… и веднага ще се харесаме. Все едно открай време сме се познавали и се разбираме много по-добре, отколкото всички други хора по света.

Така де, кой знае?! Може пък да се окаже, че двете имаме някаква сестринска връзка на психично ниво! Или пък сме като онези близнаци, за които четох в книгата за сестрите, които били разделени още при раждането им, обаче после се насочили към една и съща кариера и се омъжили за мъже с едни и същи имена.

Тази мисъл направо не ми дава мира! Нищо чудно да се окаже, че Джесика също е личен продавач-консултант и е омъжена за мъж на име Люк! И ще се появи в абсолютно същото сако на Марк Джейкъбс като мен, и двете можем да се явим по сутрешния блок на телевизията, и всички ще казват…

Само дето не е продавач-консултант. Сега си го спомних. В момента се учи за доктор. Доктор по география.

Не бе. Май беше геология.

От друга страна… нали и на мен веднъж ми мина мисълта да се обучавам за доктор?! Така де, не може да е случайно съвпадение!

— И къде живее тя? — пита Джанис.

— На север — отговаря мама. — В село на име Скъли, графство Къмбрия.

— На север?! — възкликва Джанис и потреперва, сякаш мама й беше казала не северната част на страната, а Северния полюс. — Ама това е голямо разстояние оттук! Кога точно пристига?

— Всъщност — отбелязва мама, поглежда часовника и се смръщва, — точно в това е въпросът. Досега трябваше да е пристигнала. Греъм, скъпи, кога точно пристига влакът на Джес?

— Мислех, че е сега — присвива чело татко. — Може би трябва да позвъня на гарата. Да проверя, да не би да има някакъв проблем.

— Аз ще го направя, ако искаш — обажда се Люк и вдига очи от вестника, който чете.

— Макар че тя каза, че ще телефонира… — казва мама, докато татко отива до телефона в антрето.

Точно в този момент се звъни на вратата.

Всички се втренчваме един в друг и замръзваме на място. След няколко секунди от антрето се чува гласът на татко:

— Мисля, че е тя!

О, господи!

Сърцето ми се разтуптява като бутален механизъм.

Тя е тук! Моята сестра! Моята духовна половинка!

— Аз ще се измъкна отзад — казва Джанис. — Ще ви оставя да се насладите на така важните си семейни мигове! — Стиска ми ръката, след което изчезва отзад.

— Чакай поне да се среша! — вика мама и хуква към огледалото в коридора.

— Бързо! — прошепвам аз. — Къде е подаръкът?

Не мога да чакам повече! Налага се да я видя! Веднага!

— Ето го — казва Люк и ми подава опакованата в целофан подаръчна кошница. — И Беки… — Поставя ръка на рамото ми.

— Какво? — изсъсквам нетърпеливо. — Какво има пък сега?

— Знам, че нямаш търпение да се запознаеш с Джесика. Аз също се чувствам така. Но не забравяй, че вие сте напълно непознати. Просто… карай по-кротко!

— Ние не сме непознати! — изричам с възмущение. — Тя ми е сестра! Следователно във вените ни тече една и съща кръв!

Честна дума, как е възможно Люк да не разбира нищичко?!

Втурвам се към коридора, сграбчила здраво кошницата. През матираните стъкла на вратата съзирам само някаква размазана фигура. Това е тя!

— Между другото — казва мама, когато всички приближаваме към вратата, — тя обича да й викат Джес.

— Готови ли сме? — пита татко и ни намига.

Това е мигът! Това е то! Набързо оправям сакото си, приглаждам си косата и си слагам най-топлата, най-сърдечна усмивка.

Татко протяга ръка към бравата на вратата и я отваря рязко.

И там, застанала на прага, е моята сестра.

Десет

Първата ми мисъл е, че тя не е точно като Кортни Кокс. Нито пък е облечена в бял копринен костюм с панталон.

Тъмната й коса е подстригана доста късо, а облеклото й се състои от обикновена, работническа риза, падаща над дънките й. Сигурно това е някаква… удобна мода.

И е хубава! Е, хубавичка. Макар че веднага мога да кажа, че гримът й е малко… абе, прекалено естествен.

— Здрасти! — поздравява тя с равен, безразличен глас.

— Здрасти! — потреперва моят глас. — Аз съм Беки. Твоята отдавна загубена сестра!

Тъкмо се каня да се втурна към нея и да я прегърна, когато си давам сметка, че държа кошницата. Затова вместо прегръдка й връчвам подаръка и казвам:

— Това е от мен!

— Това е подарък за теб, миличка! — обажда се услужливо мама.

— Благодаря — казва Джес и го разглежда. — Страхотно!

Настъпва кратка тишина. Чакам Джес да разкъса нетърпеливо подаръка или да попита: „Може ли да го отворя още сега?“, или дори просто да възкликне: „Божичко, натурални продукти! Любимите ми!“ Обаче… тя не прави нито едно от така изброените неща.

От друга страна, вероятно просто се държи учтиво. Така де, нали никога досега не ме е виждала. Може да си мисли, че аз държа на формалностите и че тя също трябва да бъде такава. Затова най-добре е да я накарам да се отпусне.

— Направо не мога да повярвам, че най-сетне те виждам! — възкликвам възторжено. — Сестрата, която никога не съм знаела, че имам! — Поставям ръка на рамото й и я поглеждам право в очите, които са лешникови с миниатюрни точили.

О, господи! Ние се харесваме! Това е точно като една от сцените в моята книга за отдавна загубените сестри!

— Ти си знаела, нали! — казвам, като се усмихвам, за да прикрия надигащите се умен емоции. — Нали по някакъв начин през цялото време си знаела, че имаш сестра?

— Не — отсича безизразно и кратко Джес. — Нямах никаква представа.

— Аха, ясно — кимвам леко сконфузено.

Ама тя не трябваше да казва подобно нещо! Трябваше да каже: „Винаги съм чувствала със сърцето си, че някъде съществуваш!“, след което да избухне в ридания.

Като че ли не съм особено убедена какво да кажа оттук нататък.

— Няма значение — оправя положението мама. — Хайде, заповядай, Джес! Предполагам, че няма да откажеш едно кафе след това дълго пътуване.

Докато мама повежда Джес навътре, аз забелязвам — не без огромна изненада — кафявата раница, която тя носи на гърба си. Въобще не е голяма тази раница! А казва, че ще стои цяла седмица на конференцията!

— Това целият ти багаж ли е? — питам аз.

— Това е всичко, от което имам нужда — свива рамене тя. — Обичам да пътувам с малко багаж.

С малко багаж ли? Ха! Знаех си аз!

— Сигурно останалото си изпратила по куриерската служба, нали? — прошепвам аз и я дарявам с приятелски поглед в смисъл: „Разбирам те.“

— Нищо подобно — поглежда тя към мама. — Това е наистина целият ми багаж!

— Добре де! — усмихвам се заговорнически. — Няма да кажа на никого.

Знаех си, че сме сродни души. Знаех си!

— Това Джес ли е? — достига до нас боботенето на баща ми. — Добре дошла, мило момиче!

И докато той прегръща Джес, аз се чувствам малко странно. Сякаш си давам сметка за този факт за първи път. Татко има още една дъщеря. Не съм само аз. Семейството ни е пораснало значително.

Но, от друга страна… нали затова са семействата?! Да се разрастват. Да прибавят нови членове.

— Това е Люк, съпругът ми — представям го бързо аз.

— Много ми е приятно! — изрича любезно той и се приближава. Докато й стиска ръката, усещам, че и от двамата струи някаква гордост. Поглеждам към мама, а тя ми се усмихва окуражително.

— Хайде вече да влизаме — подканя ни тя.

И ни повежда към дневната, където на масата са поставени цветя и чинии с луксозни бисквити. Всички сядаме тържествено и в продължение на няколко секунди се възцарява напрегната тишина.

Всичко е нереално.

Аз седя срещу моята полусестра. Докато мама налива кафето, аз я наблюдавам тайничко, като се опитвам да съпоставя лицето й с моето, стараейки се да зърна сходствата помежду ни. А такива има много! Или поне… няколко.

Вярно е, че не сме еднояйчни близначки, обаче, ако се вгледаш, със сигурност ще забележиш известна прилика. Например, нейните очи са почти същите като моите, само дето са с различен цвят и различна форма. Освен това, носът й би бил точно като моя, ако нямаше този заострен край. И косата й би била точно като моята. Само да я беше оставила да поизрасте мъничко, да я беше боядисала и може би — ако си беше сложила балсам.

Внезапно си давам сметка, че тя сигурно в момента ме оглежда по същия начин, по който я оглеждам аз.

— Почти не успях да мигна! — казвам и я поглеждам срамежливо. — Толкова се вълнувам, че най-сетне се срещнахме!

Джес кимва, ала не казва нищичко. Господи, ама тя наистина е доста резервирана! Ще трябва да я поочупя мъничко.

— Приличам ли на онова, което си си представяла за мен? — питам, като се изсмивам самоуверено и си приглаждам косата.

Джес ме оглежда, като движи поглед около лицето ми.

— Всъщност, въобще не съм мислела как ще изглеждаш — казва накрая тя.

— О, ясно.

— По принцип, аз избягвам да си представям нещата — допълва тя. — Приемам ги такива, каквито и когато ги виждам.

— Вземи си бисквитка, Джес! — обажда се любезно мама. — Тези са с орехи и кленов сироп.

— Благодаря — кимва Джес. — Много обичам орехи.

— Аз също! — вдигам изумено глава. — Аз също много ги обичам!

Господи, теорията се доказва! Гените определят всичко! Двете с нея сме били отгледани на стотици километри една от друга, при това от съвсем различни семейства, но въпреки това имаме еднакви вкусове!

— Джес, защо не ни се обади от гарата? — пита татко, като поема чашата кафе от ръцете на мама. — Щях да те взема. Нямаше нужда да хващаш такси.

— Не съм хващала такси — отговаря Джес. — Вървях пеша.

— Вървяла си пеша ли?! — стряска се татко. — От гарата на Оксшот?!

— От Кингстън. Хванах автобуса. — Изгълтва си набързо кафето и допълва: — Така е много по-евтино. Спестих двадесет и пет паунда.

— И си изминала пеша целия път от Кингстън дотук?! — ужасява се мама.

— Нищо работа — отбелязва Джес.

— Джес е много запалена по ходенето, Беки — обяснява мама. После се усмихва на Джес и добавя: — Това ти е любимото хоби, нали така, миличка?

Това вече е прекалено! Сигурно участваме в някакъв документален филм!

— Моето също! — възкликвам аз. — И на мен ходенето ми е любимото хоби. Не е ли забележително?

Настъпва тишина. Оглеждам обърканите физиономии на моето семейство. Абе, какво им става на тези хора?

— Наистина ли ходенето пеша е любимото ти хоби, скъпа? — пита колебливо мама.

— Разбира се, че е! Непрекъснато се разхождам из Лондон! Нали така, Люк?

Люк ми отправя подигравателен поглед.

— Да, в Лондон наистина има определен брой улици, които са били удостоени с честта да бъдат тъпкани от твоите крака — съгласява се накрая той.

— Да не би да тренираш спортно ходене? — обажда се Джес, този път с неподправен интерес.

— Ами… — замислям се за момент. — По-скоро… комбинирам го с други дейности. За разнообразие.

— Като например щафетно бягане?

— Е… нещо подобно — кимвам и отхапвам от бисквитката си.

Отново се възцарява тишина. Все едно всеки очаква останалите да кажат нещо. Господи, защо се чувстваме толкова неловко? Би трябвало да се държи естествено! Нали в крайна сметка всички сме семейство?!

— Обичаш ли филмите? — питам я аз накрая.

— Някои от тях — смръщва се замислено тя. — Обичам филми, които ти казват нещо важно, които носят някакво послание.

— Аз също — съгласявам се пламенно аз. — Всеки добър филм със сигурност трябва да има някакво послание!

Което си е вярно. Така де, да вземем например „Грес“. В този филм имаше много и разнообразни послания. Като например: „Не се тревожи, ако не си най-готината в училище, защото винаги можеш да си изрусиш косата!“

— Някой да иска още кафе? — оглежда се мама. — В кухнята ни чака още един чайник.

— Аз ще отида да го взема — обаждам се от дивана. — Люк, защо не дойдеш с мен да… да ми помогнеш? В случай, че… не го намеря.

Наясно съм, че не звуча особено убедително, обаче изобщо не ми пука. Просто нямам търпение да поговоря за нещо с Люк.

Веднага щом се озоваваме в кухнята, аз затварям вратата и го поглеждам нетърпеливо.

— Е? Какво мислиш за моята сестра?

— Изглежда ми много свястно момиче.

— Нали?! И между двете ни има толкова много сходства! Не смяташ ли?

— Моля?! — ококорва се Люк.

— Джес и аз. Толкова си приличаме, нали?

— Приличате ли си?! — Люк вече е тотално ошашавен.

— Ами да! — натъртвам с леко раздразнение. — Ти не ни ли слушаше? Тя обича орехи, аз също обичам орехи. Тя обича да ходи пеша, аз също обичам да ходя пеша. И двете обичаме филмите… — Махвам с ръка и допълвам: — Мисля, че между двете пи вече цари идеално разбирателство.

— Щом казваш. — Люк вдига вежди и аз усещам, че нещо ме бодва под лъжичката.

— Да не би да не я харесваш?

— Нищо подобно! Даже много я харесвам! Но засега сме си разменили не повече от две думи. Същото важи и за теб.

— Да, знам — съгласявам се аз. — Но това е, защото атмосферата там е толкова напрегната. Не можем да си поговорим както трябва. Затова мисля да й предложа двете да отидем някъде. Така ще можем по-добре да се опознаем.

— Къде например да отидете?

— Не знам. Може би на разходка. Или… на малко пътешествие по магазините.

— Аха — кимва съпругът ми. — Малко пътешествие по магазините. Добра идея. Предполагам, че ще бъде в рамките на ежедневния ти бюджет от двадесет лири.

Какво?!

Направо не мога да повярвам, че той повдига темата за моя бюджет в момент като този! Така де, колко пъти човек излиза да пазарува с отдавна загубената си сестра за първи път?!

— Това е единично, изключително събитие! — обяснявам търпеливо. — Повече от очевидно е, че се нуждая от допълнителни бюджетни средства!

— Мисля, че постигнахме съгласие подобни единични събития да няма! — изтъква Люк. — Никакви „изключителни възможности“! Да не би вече да си забравила?

Залива ме вълна на ярост.

— Хубаво! — изсъсквам и скръствам ръце. — Значи няма да осъществя контакт с моята сестра!

В кухнята настъпва тишина. Въздъхвам дълбоко и поглеждам крадешком към Люк, обаче той очевидно изобщо не е впечатлен.

— Беки! — прекъсва ни гласът на мама. — Къде е това кафе? Всички те чакаме! — Влиза в кухнята и поглежда разтревожено ту мен, ту зет си. — Да не би да има някакъв проблем? Нали не се карате?

Обръщам се към мама.

— Искам да изведа Джес на пазар, обаче Люк настоява да се придържам към ежедневния си бюджет!

— Люк! — възкликва мама с глас, пълен с укор. — Мисля, че идеята е превъзходна! Вие двете да си прекарате малко време насаме, по женски. Защо не се отбиете в Кингстън? Бихте могли и да обядвате там.

— Именно! — Хвърлям на Люк поглед, пълен с презрение. — Обаче аз нямам никакви други пари, освен някакви си мизерни двадесет лири!

— Както вече изтъкнах, налага се да се придържаме към определен бюджет — изрича непреклонно Люк. — Убеден съм, Джейн, че ти по-добре от всички знаеш, че успешното направляване на финансите е първото условие за щастлив брак, нали така?!

— Да, разбира се — кимва разсеяно мама. Внезапно очите й светват и тя възкликва: — Семейство Грийнлоу!

Какво?!

— Братовчедите ти от Австралия! Изпратиха ти сватбен подарък под формата на чек! От доста време все си напомням да ти го дам — и все забравям! Вярно, че е в австралийски долари, но дори и така погледнато, сумата пак е значителна! — Започва да рови в едно чекмедже и накрая изважда чека. — Заповядай! Петстотин австралийски долара!

— Аууу! — поемам чека от нея с треперещи ръце. — Фантастично!

— Така че сега двете с Джес можете да излезете и да се поглезите малко! — изтъква мама и стиска усмихнато ръката ми.

— Видя ли?! — отправям победоносен поглед към съпруга си, а той само подбелва очи.

— Окей. Ти печелиш. Този път.

Заредена с нов ентусиазъм, аз се втурвам в дневната.

— Хей, Джес! — казвам. — Искаш ли да излезем някъде? Например по магазините?

— О! — стряска се тя. — Ами…

— Хайде, скъпа! — подкрепя ме мама, която върви след мен. — Поотпуснете се малко!

— Можем да излезем и да хапнем някъде. Тъкмо да се поопознаем. Какво ще кажеш?

— Ами… добре — изрича накрая тя.

— Отлично!

Усещам, че по гърба ми вече пролазват тръпки на нетърпение. Първото ми пътешествие по магазините с моята собствена сестра! Толкова е вълнуващо!

— Само ще се кача да се приготвя — добавям.

— Чакай! — подвиква след мен Джес. — Преди да се качиш горе… И аз съм ти донесла нещо. Не е кой знае какво, но…

Отива до раницата си, отваря я и вади оттам пакет, опакован в хартия, по която се кипрят весели надписи: „Честита Нова година 1999!“

Ей, много шик!

— Обожавам старата опаковъчна хартия! — отбелязвам, като й се възхищавам. — Откъде я откри?

— Безплатен бонус от банката — отговаря Джес.

— О! — подскачам изненадана аз. — Ами… много добре!

Разкъсвам опаковката и вътре откривам пластмасова кутия с три отделения.

— Аууу! — възкликвам учтиво. — Ама това е фантастично! Благодаря ти! Точно от това имах нужда! — Прегръщам Джес и я целувам по бузата.

— Какво е това, скъпа? — наднича любопитно мама.

Ако трябва да бъдем честни, и аз не съм съвсем наясно какво е точно.

— Това е кутия за съхранение на храна — спасява ме Джес. — Можеш да си слагаш вътре остатъците от яденето, при това всеки вид ще бъде отделно от другия. Ориз, яхния, каквото там имаш. Направо не мога да си представя как бих могла да живея без моята!

— Ама това е брилянтна идея! Ще ми бъде изключително полезна! — Оглеждам замислено трите отделения и накрая казвам: — Смятам, че спокойно мога да държа вътре червилата и гланцовете си за устни.

— Червилата ли?! — дръпва се шашната Джес.

— Непрекъснато ги губя. А ти? — Поставям капака на кутията и се отдръпвам, за да я огледам радостно. После вземам опаковъчната хартия и я смачквам на топка.

Джес примигва, като че ли току-що някой й е стъпил на крака.

— Можеше да я сгънеш — обажда се накрая и аз я поглеждам изумено.

От къде на къде ще сгъвам използвана опаковъчна хартия?!

От друга страна, може би тя така си е свикнала, така че няма да е зле и аз да свикна. Всеки човек си има своите малки странности.

— Няма проблеми! — кимвам усмихнато. — Разбира се! Колко глупаво от моя страна!

Вадя топката от кошчето, разгъвам я, изглаждам я, след което я сгъвам внимателно на четири.

— Ето, готово! — усмихвам й се лъчезарно и пускам повторно опаковъчната хартия в кошчето. — Хайде да тръгваме!

Единадесет

До Кингстън, който е най-близкият търговски център до мама и татко, с кола са само петнадесет минути. Откривам една свободна колонка за паркиране и след двадесетина опита най-сетне успявам да наместя колата в относително успоредна на тротоара линия.

Господи, паркирането е ужасен кошмар! Около теб непрекъснато бучат клаксони, а да не говорим колко е трудно да се вместиш в някакво си дребно място, когато всички те наблюдават и те притесняват! Хората би трябвало да си дават сметка за усилията, които шофьорът полага, вместо да сръгват приятелите си и да го сочат най-безсрамно!

Както и да е. Прав им път! Важното е, че ние вече сме тук! Денят е фантастичен — слънчево, но не непоносимо горещо, с мънички облачета, носещи се по ясното синьо небе. Излизам от колата и оглеждам обляната в слънчева светлина улица, а отвътре сърцето ми претупва развълнувано. Първото ми пътешествие по магазините с моята сестра! Какво да направим първо?

Докато пъхвам една след друга монетите в колонката за паркиране, мисълта ми скача от възможност на възможност. Със сигурност трябва да се отбием за безплатен макиаж. Ах, да — и да се отбием в онзи нов магазин за бельо, за който мама толкова ми говореше.

— Колко точно смяташ да останем тук? — пита Джес, докато пъхвам шестата си монета от един паунд.

— Ами… — присвивам очи към колонката аз. — Като виждам, това ще ни устрои до шест часа вечерта, а след това паркирането е безплатно!

— До шест часа ли?! — стряска се Джес.

— Не се притеснявай! — успокоявам я аз. — Магазините не затварят в шест. Те ще бъдат отворени най-малко до осем!

Да не забравяме, че на всяка цена трябва да отидем в някой магазин за дрехи и да пробваме вечерни рокли! Едно от най-забележителните ми преживявания по магазините бе, когато веднъж двете със Сузи ходихме до „Хародс“ и пробвахме какви ли не шикозни вечерни рокли. Всяка от нас обличаше и събличаше една след друга все по-скъпи и по-скъпи тоалети за по милион и повече, след което правехме по няколко обиколки на магазина, обаче онези досадни продавачи по едно време не издържаха и започнаха да ни питат непрекъснато дали вече не сме си избрали нещо.

Накрая Сузи ги успокои, като отбеляза, че може би си е избрала — обаче искала да се види с роклята и с диамантена тиара на „Картие“, просто за да се увери дали точно това е роклята, която търси. После попита дали от отдела за бижута няма да могат да изпратят временно една.

Мисля, че точно в този момент ни помолиха да напуснем магазина.

При този спомен ме напушва смях, но заедно с него и някаква особена болка. Божичко, двете със Сузи наистина си прекарвахме чудесно! Тя е ненадмината като човек, който може да ти каже: „Хайде! Купувай го!“ Дори когато бях напълно разорена, тя казваше: „Хайде, какво чакаш?! Купувай го! Аз плащам! Ще ми ги върнеш, когато можеш!“ А после тя също си купуваше от същото нещо, след което двете отивахме някъде да пийнем по едно капучино.

Няма значение. Какъв е смисълът да се отдавам на ненавременна носталгия?!

— Така — обръщам се аз към Джес. — С какво ти се иска да започнем? Тук има какви ли не магазини. Два универсални…

— Мразя универсалните магазини — отсича Джес. — В тях ми прилошава.

— Добре де — поколебавам се аз.

Няма проблеми. И други хора мразят универсалните магазини.

— Ами, бутиците също са много — изричам с окуражителна усмивка. — Всъщност, току-що се сетих за едно идеално местенце!

Повеждам я по една калдъръмена уличка и докато минаваме покрай множеството витрини, аз тайничко се възхищавам на отражението си в тях. Тази ангелска чанта си заслужава всяко пени! Приличам на истинска филмова звезда!

Малко съм изненадана обаче, че Джес не спомена нищо по този въпрос. Ако моята отдавна загубена сестра имаше чанта „Ейнджъл“, аз щях да съм първата, която да й се възхити. От друга страна обаче, може би се опитва да изглежда недостъпна и сдържана. Разбирам я.

— Кажи сега — откъде пазаруваш обикновено? — питам, колкото да не мълчим.

— Където е най-евтино — отговаря Джес.

— Аз също! — кимвам ентусиазирано аз. — Когато бяхме в Юта, си купих най-вълшебната тениска на „Ралф Лорен“ с деветдесет процента отстъпка!

— Лично аз предпочитам да купувам на едро — отбелязва Джес с леко смръщена физиономия. — Ако купуваш достатъчно големи количества, можеш да спестиш значителни суми!

О, господи! Значи разсъждаваме по абсолютно идентичен начин! Знаех си, че ще бъде така!

— Напълно си права! — възкликвам щастливо. — Точно това се опитвам да обясня на Люк от известно време насам. Обаче той просто не може да схване логиката на този начин на пазаруване!

— Да не би да членуваш в някой потребителски клуб? — поглежда ме с интерес Джес. — Или може би сдружение за контрол над храните?

Отправям към нея празен поглед, след което се сещам за нещо:

— Всъщност, не членувам. Обаче, докато бяхме на медения си месец, направих няколко изключително изгодни покупки на едро! Например, купих четиридесет чаши за кафе и мляко и двадесет халата от китайска коприна!

— Двадесет халата от китайска коприна?! — замръзва на място Джес.

— Страхотна инвестиция, не мислиш ли?! Колко ли не обяснявах на Люк, че във финансово отношение сделката е изключително изгодна, обаче той така и не се съгласи с мен! Окей. Ето че стигнахме!

Намираме се пред красивите витрини на „При Джорджина“. Това е огромен бутик за продажба на дрехи, бижута и най-разкошните чанти на света. Идвам тук от дванадесетгодишна и това е един от най-любимите ми магазини в целия свят!

— Сигурна съм, че този магазин много ще ти хареса! — обръщам се щастливо към Джес и бутвам вратата.

Сандра — една от продавачките, тъкмо подрежда колекция от чанти с мъниста и пайети, но когато чува звъна на вратата, вдига глава. И лицето й автоматично светва.

— Беки! Не съм те виждала цяла вечност! Къде беше?

— Бях на меден месец!

— Да бе, вярно! Е, как е семейният живот? — Ухилва се и добавя: — Успя ли вече да си направиш първата корекция на бюста?

— Ха, ха! — отвръщам на закачката й аз. И тъкмо се каня да й представя Джес, когато Сандра внезапно изпищява.

— О, божичко! Това да не би да е чанта „Ейнджъл“?! Истинска ангелска чанта?!

— Точно такава е! — усмихвам се, преизпълнена с блаженство. — Харесва ли ти?

— Направо не мога да повярвам! Тя си има ангелска чанта! — вика Сандра на другите подавачки и зад гърба си чувам няколко ахвания. — Откъде я взе? Може ли да я пипна?

— От Милано.

— Само Беки Блумууд! — нарежда Сандра и клати глава. — Само Беки Блумууд е в състояние да влезе в нашия магазин с чанта „Ейнджъл“! Е, колко ти струваше това удоволствие?

— Ами… достатъчно.

— Олеле! — изпищява тя, като гали нежно чантата. — Ама тя е направо удивителна!

— Че какво й е толкова специалното? — обажда се зад нас Джес. — Просто една чанта!

В магазина се възцарява гробна тишина, а след това стените му звънват от задружен смях. Бива си я тази моя сестра! Остроумна е, няма що!

— Сандра, искам да те представя на един човек — казвам и дръпвам Джес напред. — Това е моята сестра!

— Твоята сестра ли?! — изумява се продавачката — Нямах представа, че имаш сестра!

— Аз също. Ние сме отдавна загубени сестри, нали така, Джес? — обръщам се към нея аз и я прегръщам.

— Полусестри — поправя ме Джес сковано.

— Джорджина! — развиква се Сандра към задната част на магазина. — Джорджина, трябва да дойдеш и да видиш това! Направо няма да повярваш! Беки Блумууд е тук и си има сестра! Те са две!

След кратка пауза завесата в задната част се дръпва и оттам се показва Джорджина — собственичката на магазина. Тя е към петдесетте, с прошарена коса и най-удивителните тюркоазени очи, които можете да си представите. Облечена е с кадифено дълго сако, държи в ръка писалка, а в момента, в който зърва мен и Джес, очите й блясват.

— Две сестри Блумууд! — изрича меко собственичката. — Това е направо прекрасно!

Виждам я как си разменя многозначителни погледи с продавачките.

— Ще им запазим две пробни — отсича категорично Сандра.

— Няма проблеми! Ако не стигнат, винаги можем да използваме и една, нали така, Джес? — изписквам аз.

— Моля?! — стряска се сестра ми.

— Нали сме сестри! — стискам я лекичко за рамото аз. — Не би трябвало да се срамуваме една от друга!

— Няма проблеми — намесва се веднага Сандра, зърнала ужасената физиономия на Джес. — Имаме достатъчно пробни. Разгледайте на воля и… приятно прекарване!

— Казах ти, че тук е страхотно местенце! — прошепвам съзаклятнически на Джес. — Е, хайде да започваме!

Насочвам се към дълга редица, на която са закачени сладички блузки и започвам да ги разглеждам една след друга.

— Не е ли страхотна тази?! — възкликвам и измъквам тениска с миниатюрна пеперудка. — А тази с маргаритката много ще ти отива!

— Искате ли да ги пробвате? — пита ме учтиво Сандра. — Дайте, ще ги оставя в пробните!

— Да, ако обичаш! — подавам й ги аз и се ухилвам доволно на Джес.

Обаче тя не ми връща усмивката. Всъщност, не е направила и крачка дори от мястото, където я оставих. Стои си там с ръце в джобовете и сумти.

Сигурно наистина е малко странно да пазаруваш за първи път с човек, когото не познаваш. Други път нещата се нареждат от първия път — както стана със Сузи, когато двете се мотахме заедно и се пресегнахме към един козметичен комплект на Лулу Гинес едновременно.

В някои случаи обаче има и доста неловки моменти. Нямаш представа какви са вкусовете на другия и непрекъснато вадиш разни неща и питаш: „Това харесва ли ти? А това тук?“

Вероятно Джес просто се нуждае от малко подкрепа.

— Тези поли тук са приказни! — отбелязвам, като се насочвам към друга закачалка с вечерно облекло. — Тази черната с мрежичките ще ти стои превъзходно! — Изваждам я и я показвам на Джес. Тя се присяга към етикета с цената, поглежда го и пребледнява.

— Направо не мога да повярвам какви цени слагат в днешно време! — промърморва недоволно.

— Напълно разумни, не мислиш ли? — промърморвам в отговор аз.

— И полата ли? — обажда се зад нас Сандра.

— Да, благодаря! Ще я пробвам също така и в сиво и… ах, да, и в розово! — добавям, защото точно в този момент забелязвам розовото в края на закачалката.

След около двадесет минути вече сме успели да обиколим целия магазин и в пробните ни очакват две купчини дрехи. Джес надали може да се определи като особено словоохотлива. Даже, ако трябва да бъдем по-точни, беше доста мълчалива. Обаче аз говоря и заради нея, а освен това избирам всички неща, които, според мен, ще й стоят прекрасно, като ги добавям към купчината.

— Окей! — възкликвам накрая въодушевено. — Хайде да ходим вече да ги пробваме! На бас, че ще изглеждаш фантастично в тази пола! Можеш да я носиш с блузката с падналия ръкав и може би…

— Не възнамерявам да пробвам каквото и да било — изрича Джес. Изважда си ръцете от джобовете и се подпира на стената.

Поглеждам я развеселено.

— Какво каза?

— Казах, че няма да пробвам абсолютно нищичко — повтаря тя, после кимва към пробните и добавя: — Обаче ти върви и пробвай. Аз ще те чакам тук.

В магазина се възцарява тишина. Всички зяпват.

— Ама… защо няма да пробваш нищо? — изричам накрая.

— Нямам нужда от нови дрехи — отговаря Джес.

Вторачвам се в нея напълно объркана. С периферното си зрение улавям как продавачките си разменят притеснени погледи.

— Все трябва да имаш нужда от нещо! — натъртвам аз. — Може би от тениска… от нови панталони…

— Не, благодаря. Имам си.

— Не искаш ли поне да пробваш една от тези разкошни блузки? — питам и вдигам една под носа й. — Просто да се видиш как изглеждаш в нея?

— И без това не възнамерявам да я купувам, така че, какъв е смисълът да я пробвам?

— Всичко е за моя сметка! — просветва ми внезапно истината. — Нали знаеш, че днес черпя аз?

— Не искам да ти пилея парите напразно. Но и не желая да ти преча. Хайде, върви да ги пробваш.

Направо не знам как да постъпя в този момент. Никога не съм и допускала, че Джес ще откаже поне да пробва нещо!

— Всичко е вътре и те чака, Беки! — обажда се услужливо Сандра.

— Хайде, върви! — кимва ми Джес.

— Ами… добре тогава — съгласявам се накрая. — Няма да се бавя много.

Насочвам се към пробната и обличам повечето от оставените вътре дрехи. Обаче въодушевлението ми отдавна се е изпарило. Не е същото, когато съм сама. Исках да ги пробваме заедно! Исках преживяването ни да бъде забавно. Представях си как двете се редуваме да излизаме и влизаме в пробните, да се въртим с новите тоалети, да си разменяме някои неща…

Направо не ми го побира умът! Как е възможно тя да не иска да пробва поне едно нещо?!

С внезапен пристъп на отчаяние си давам сметка, че тя сигурно презира вкуса ми за облекло. И не казва нищо, защото държи да бъде учтива.

— Хареса ли си нещо? — пита Джорджина, когато се появявам за последен път.

— Всъщност… да! — отговарям, като се старая отчаянието да не ми проличи. — Ще взема две от блузките и розовата пола. Стои наистина прекрасно!

Поглеждам към Джес, обаче тя се взира някъде в празното пространство пред себе си. Внезапно обаче идва на себе си, сякаш току-що ме е забелязала.

— Готова ли си? — пита.

— Да. Само ще отида да ги платя.

Насочваме се към касата, където Сандра започва да сканира бар кодовете на покупките ми. Междувременно Джорджина разглежда Джес с нескрито любопитство.

— Ако не сте в настроение за дрехи — обажда се неочаквано тя, — какво ще кажете за бижута? — И веднага изважда един поднос изпод касата. — Имаме прекрасни гривни. Само по десет лири. Тази може би ще ви хареса. — И собственичката вдига една красива гривна, представляваща преплетени овали от чисто сребро, и аз ахвам.

— Много е хубава — кимва Джес и аз усещам, че ме залива облекчение.

— За сестрата на Беки — започва Джорджина и виждам как пресмята нещо под присвитите си очи, — три лири!

— Аууу! — възкликвам аз. — Това е фантастично! Много ти благодаря, Джорджина!

— Не, благодаря! — отсича Джес. — Нямам нужда от гривни.

Какво?!

Извръщам рязко глава шокирана. Ама тя очевидно нищо не разбира!

— Ама… гривната е на много изгодна цена! Никъде няма да намериш подобна отстъпка!

— Просто нямам нужда от нея — свива безразлично рамене Джес.

Направо нямам думи. Как е възможно да откажеш да купиш гривна за три лири?! Как?!

Така де, това си е направо противно на всички физични закони — или на каквито и да са там!

— Заповядай, Беки! — изчуруликва Сандра, като ми подава въжените дръжки на чантата. Всъщност, чантите са две — в бледорозово, блестящи, изискани, — обаче, когато пръстите ми се сплитат над дръжките, аз въобще не чувствам обичайното си за подобни случаи задоволство. Всъщност, не чувствам почти нищичко. Прекалено съм объркана, за да чувствам каквото и да било.

— Ами… в такъв случай, чао! — казвам. — И много ви благодаря на всички!

— Чао, Беки! — отвръща ми Джорджина. — И Джес! — Последното със значително по-малка доза топлота. — Надявам се, че някой ден пак ще се видим!

— Беки — обажда се Сандра, — преди да си тръгнеш, нека ти дам брошурата за нашата разпродажба!

Хуква към мен, подава ми една лъскава брошура и се привежда към ухото ми, като ми прошепва:

— Не искам да бъда неучтива, но… сигурна ли си, че тя е твоя сестра?!

Когато излизаме на улицата, аз съм малко замаяна. Тази част от опознаването не мина точно така, както си я представях.

— Така! — обръщам се към Джес неуверено. — Това беше много приятно.

Обръщам се колебливо към нея, обаче тя си е лепнала едно такова студено, безразлично изражение, че не мога да я разбера какво си мисли. Ще ми се да се беше усмихнала поне веднъж! Или да подхвърли нещо от рода на: „Добре си изкарахме, нали?“

— Срамота, че не можа да си откриеш каквото искаш при Джорджина — пробвам аз. — Ти… хареса ли изобщо дрехите?

Джес свива рамене, обаче не изрича и думица и мен ме залива отчаяние. Знаех си! Тя презира вкуса ми! И през цялото време се преструваше, че не се нуждае от никакви нови дрехи — само от учтивост.

Така де! Кой е този човек, който не се нуждае от нова тениска? Именно! Никой.

Както и да е. Очевидно ще трябва да потърсим друг магазин. Магазин по вкуса на Джес. Запътваме се ние по обляната в слънце улица, а мозъкът ми щрака на бързи обороти. Никакви поли… никакви гривни… Дънки! Всички обичат дънките! Перфектно!

— Всъщност, аз имам нужда от нови дънки — изричам небрежно.

— Че защо? — смръщва се Джес. — Какво им е лошото на дънките, с които си в момента?

— Ами… нищо конкретно. Обаче въпреки всичко имам нужда от още! — Последното казвам през смях. — Искам дънки малко по-дълги от тези, с които съм в момента, не чак толкова отпуснати и може би в тъмно, индиговосиньо.

Поглеждам с надежда към Джес, изчаквайки я да сподели с мен какви дънки иска тя. Обаче тя си мълчи.

— Ами… ти нямаш ли нужда от нови дънки! — изричам с чувството, че бутам огромен камък по нанагорнище.

— Не, нямам — отсича тя. — Обаче ти си купи.

Разочарованието ми се засилва.

— Е, може би някой друг път — насилвам се да се усмихна аз. — Няма значение.

Вече сме стигнали до ъгъла — и, да! В „Л. К. Бенет“ имат разпродажба!

— Погледни тези неща! — възкликвам и хуквам към витрината, препълнена с разноцветни елегантни сандали. — Не са ли разкошни?! Ти какви видове обувки обичаш?

Джес плъзва поглед към изложеното на витрината, след което отговаря:

— Всъщност, не си правя труда да избирам кой знае какви обувки. Нали знаеш, обикновено хората не забелязват обувките.

Боже! Краката ми буквално омекват от шок!

Хората не забелязват обувките?!

Но… разбира се! Тя очевидно се шегува! Ще се наложи да свикна с това нейно суховато чувство за хумор.

— Ама и ти! — сбутвам я приятелски. — Е, добре. Аз обаче бих надникнала вътре, за да пробвам някой и друг чифт, ако нямаш нищо против!

Стигам до извода, че ако пробвам достатъчно чифтове обувки, Джес като нищо накрая ще се присъедини към мен.

Да, ама не! Нито в този, нито в следващия магазин. Даже отказва да пробва тестерите с парфюми или гримовете в „Спейс НК“. Ръцете ми вече са се удължили от чанти, обаче Джес няма нито една. Очевидно не й е приятно. Вероятно вече си мисли, че съм отвратителна сестра.

— Имаш ли нужда от някакви… кухненски прибори? — изтърсвам в отчаянието си аз.

Бихме могли да си купим някакви готини престилки, някакви шикозни хромирани съдове… обаче Джес отново клати глава.

— Аз си купувам моите от складовете, където правят отстъпки. Много по-евтино излиза, отколкото по главните улици.

— Ами какво ще кажеш за куфари и чанти? — възкликвам, внезапно озарена от велико прозрение. — Куфарите са една от областите, от които човек винаги може да се възползва.

— Нямам нужда от такива неща. Имам си раница и тя ми стига.

— Ясно.

Вече ми се изчерпаха идеите. Какво друго бих могла да предложа? Може би някакви лампи? Или… килимчета?

Внезапно очите на Джес светват.

— Почакай малко! — възкликва тя и за първи път, откакто сме се запознали, я виждам да живва. — Имаш ли нещо против да влезем тук?

Заковавам се на място. Намираме се пред някакъв миниатюрен, доста невзрачен магазин за канцеларски принадлежности, в който никога досега не съм влизала.

— Ама, разбира се! — въздъхвам облекчено. — Хайде да влезем! Фантастично!

Канцеларски материали! Значи това обичала моята сестра! Разбира се! Как не се сетих за това по-рано?! Тя е студентка… непрекъснато пише нещо… съвсем естествено е да я интересуват такива неща.

Магазинчето е толкова тясно, че не съм особено убедена, че ще мога да се намърдам вътре с всичките тези торби. Затова оставам навън, изгаряща от нетърпение. Какво ли си купува Джес? Може би някакви разкошни тетрадки? Или ръчно изработени картички? Или вероятно някоя красива писалка?

Искам да кажа — браво на нея! Никога досега не бях забелязвала това магазинче!

— Е, какво си купи? — питам нетърпеливо, когато тя излиза, помъкнала две доста издути чанти. — Покажи ми! Веднага!

Джес ме поглежда безизразно.

— Нищо не съм си купила — казва накрая.

— Ама… нали носиш чанти! Какво има в тях?

— Ти не видя ли табелата тук? — И ми посочва написано на ръка съобщение на витрината. — Раздават използвани подплатени пликове!

Отваря чантите и пред очите ми лъсва цяла купчина намачкани дребни хартиени чантички и друга купчина не по-малко омачкани подплатени пликове. Съзерцавам ги втренчено и си давам сметка, че въодушевлението ми постепенно се изпарява.

— Така сигурно спестих минимум десет паунда — добавя тя с видимо задоволство. — А и човек винаги има нужда от подобни неща.

Направо не знам какво да кажа.

Как изобщо да се възхитя на тези купчини древни канцеларски материали?

— Ами… фантастично — смотолевям накрая. — Наистина са страхотни. Много ми харесват… мммм… етикетите. Е, значи и двете си взехме това, от което имаме нужда. Хайде сега да отидем да пийнем по едно капучино!

Зад ъгъла има едно хубаво кафене и с всяка крачка към него настроението ми се повишава отново. Е, може би пазаруването ни не мина така, както бях очаквала. Но това няма никакво значение. Важното е, че ето ни сега, двете сестри, отиваме да пийнем капучино и да си побъбрим. Ще седнем на някоя кокетна мраморна масичка и ще отпиваме от кафето си, и ще си разказваме за живота си…

— Аз си нося термос — достига до мен гласът на Джес, която върви малко назад.

Обръщам се развеселена и я зървам да вади бял пластмасов термос от раницата си.

— Какво?! — прошепвам с изтънял гласец.

— Не ни трябва това кафе на безбожни цени! — посочва тя с пръст към кафенето. — Надценката на подобни места е направо престъпна!

— Ама…

— Можем да седнем на тази пейка тук. Ей сега ще я забърша.

Наблюдавам я с все по-нарастващ ужас. Не е възможно да изпия първото си кафе с моята отдавна загубена сестра на някаква стара, изпочупена пейка, отпивайки от термос!

— Но аз държа да отидем в приятно кафене! — Думите се втурват от устата ми, преди да съм успяла да ги спра. — И да седнем на мраморна масичка, и да пийнем истинско капучино!

Тишина.

— Моля те! — изричам жалостиво.

— Ами, добре — кимна накрая Джес. Затваря термоса си. — Обаче трябва да свикнеш сама да си го приготвяш. Не можеш да си представиш колко пари се пестят годишно по този начин — стотици лири! Просто си купи един термос втора употреба. Освен това можеш да използваш утайката от кафето минимум два пъти. Вкусът си е съвсем нормален.

— Аз… ще го имам предвид — кимвам, като се стремя да се изключа от нея. — Хайде!

В кафенето е топло и приятно. Навсякъде се носи фантастично ухание на кафе. По мраморните масички играят отраженията на лампите, а във въздуха се разнася приятна, тиха музика.

— Виждаш ли? — усмихвам се на Джес. — Не е ли приятно? — Маса за мен и сестра ми, моля! — добавям, когато на вратата се появява сервитьор.

Направо си умирам да го изричам — моята сестра!

Сядаме и аз поставям всичките си чанти на пода. В този момент усещам, че започвам да се отпускам. Така вече е по-добре. Можем да си проведем един приятен, интимен разговор и наистина да се опознаем и харесаме! Сега, като се замисля, май трябваше да започнем точно с това.

Към нас се приближава сервитьорка, която изглежда на двадесетина години и носи табелка, на която пише: „Днес ми е първият работен ден!“

— Здравейте! — усмихвам й се лъчезарно аз. — Аз бих искала капучино, но не съм много сигурна какво ще пожелае сестра ми.

Сестра ми! При всяко изричане на тези думи душата ми се стопля!

— Всъщност, май би трябвало да пием шампанско — не успявам да се сдържа аз. — Ние сме отдавна загубени сестри!

— Аууу! — възкликва сервитьорката. — Маса гот!

— За мен само обикновена чешмяна вода, ако обичате — отсича Джес, като затваря менюто.

— Не искаш ли едно хубаво кафе с много пяна? — възкликвам изумено аз.

— Не желая да плащам престъпно надути цени на някаква глобална корпорация, трупаща нечестни пари! — изсъсква тя и отправя мръснишки поглед на сервитьорката. — Смятате ли, че 400 процента печалба е етичен подход?

— Хмм… — поглежда я шашната сервитьорката. — А ще желаете ли лед във водата? — пита накрая.

— Хайде, поръчай си и ти едно кафе! — побързвам да се намеся аз. — Хайде! И за нея капучино, моля!

Когато сервитьорката се отдалечава притеснена, Джес поклаща неодобрително глава.

— Знаеш ли каква е истинската стойност на едно капучино? Няколко пенса! А тук ни искат почти две лири!

— Ама нали получаваш безплатно шоколадче в чинийката! — обяснявам компетентно.

Господи! Джес очевидно си има някакъв проблем с кафето. Няма значение. Трябва да сменя темата.

— Е — облягам се на стола и разпервам ръце, — разкажи ми сега за себе си!

— Какво искаш да знаеш? — пита Джес.

— Всичко! — възкликвам вдъхновено. — Като например, какви са ти хобитата, като изключим ходенето пеша?

Джес потъва за известно време в размисъл, след което отвръща:

— Обичам пещернячеството.

Точно в този момент пристига сервитьорката и ни сервира капучиното.

— Пещернячеството ли? — повтарям като ехо аз. — Това какво означава — ходене по пещери ли?

Джес ме поглежда над ръба на чашата си и отсича:

— В общи линии е точно това.

— Олеле! Ама това е много…

Чудя се какви думи да използвам. Какво бих могла да кажа аз за пещерите?! Като изключим факта, че всичките са тъмни, студени и хлъзгави.

— Много интересно — изричам накрая. — Много ми се иска и аз да разгледам някоя пещера!

— Както и камъни, разбира се — добавя Джес. — Всъщност точно те са основното ми хоби.

— На мен също! Особено ако са гигантски, големи и блестящи като тези в „Тифани“! — Засмивам се, за да покажа, че се шегувам, ала Джес не реагира.

Не съм особено убедена, че схвана шегата.

— Моята докторска дисертация е върху петрогенезата и геохимията на флуоритно-хематитните депозити — изрича тя и в тези думи забелязвам далеч повече оживление, отколкото във всичко друго, което бе изрекла през този ден.

Обаче аз като че ли не схванах нито една думичка от казаното.

— Ами… страхотно! — смотолевям накрая. — Та… как стана така, че реши да изучаваш камъните?

— Баща ми ме запали по тях — отговаря Джес и лицето й най-сетне се отпуска в нещо като усмивка. — Те са и неговата основна страст.

— Татко ли? — изумявам се аз. — Нямах представа, че той си пада по камъни!

— Не твоят баща! — изпепелява ме с поглед тя. — Моят баща! Моят втори баща. Човекът, който ме е отгледал.

Ясно.

П.

Естествено, че няма предвид татко. Ама че глупава мисъл от моя страна!

Настъпва неловка тишина, нарушавана единствено от потракването на чаши. Намирам се в безизходица — не знам какво да кажа по-нататък. Което си е направо смехотворно! Нали това е сестра ми! Хайде де!

— А ще ходиш ли някъде на почивка тази година? — сещам се накрая. Божичко, очевидно вече съм доста отчаяна — звуча като фризьор.

— Засега още не съм решила нищо. Зависи.

Внезапно ме осенява най-жестоката идея в целия свят.

— Бихме могли да отидем заедно на почивка! — възкликвам превъзбудено. — Няма ли да бъде страхотно?! Можем да си наемем вила в Италия или нещо подобно… Така ще можем наистина да се опознаем.

— Ребека, чуй ме сега — прекъсва ме с равен тон Джес, — аз не си търся ново семейство!

На масата се възцарява такава непоносима тишина, че с нож да я режеш. Лицето ми пламва.

— Аз… знам това — смотолевям едва-едва. — Нямах предвид…

— И не се нуждая от друго семейство — продължава безмилостно тя. — Казах го на Греъм и Джейн още първия път, когато се видяхме, при това изрично го подчертах. И не затова ви издирих. Просто носех отговорността да се свържа с вас, за да ви предупредя за медицинската ситуация. Това е всичко!

— Какво искаш да кажеш с това „Това е всичко“? — прошепвам колебливо.

— Искам да кажа, че, да, радвам се, че се запознах с вас. Майка ти и баща ти са страхотни хора. Но вие си имате вашия живот… А аз си имам… — пауза, — моя.

Да не би да иска да каже, че не желае да ме познава?

Собствената си сестра?

— Но нали току-що се намерихме! — запелтечвам аз. — След всичките тези години! Не го ли намираш за удивително? — Привеждам се напред, поставям си ръката до нейната и допълвам: — Виж, с теб имаме една и съща кръв!

— И какво от това? — махва безразлично Джес. — Това е само един биологичен факт.

— Ама… не си ли искала винаги да имаш сестра? Не си ли се чудила какво е да имаш сестра?

— Не особено — отвръща тя, но като вижда лицето ми, допълва: — Не ме разбирай накриво. Беше ми много интересно да се запознаем.

Интересно ли? Било й е интересно?!

Свеждам поглед към капучиното и започвам да разбутвам пяната с лъжичката си.

Очевидно тя няма никакво желание да ме опознае. Собствената ми сестра няма желание да ме опознае. Какво не ми е наред?

Нищо не става така, както съм го намислила. Мислех си, че днес ще бъде един от най-страхотните дни в моя живот. Смятах, че пазаруването със сестра ми ще бъде забавно. Въобразявах си, че до този момент вече щяхме да сме се харесали! Представях си как ще си пием кафето, обкръжени от всички фантастични покупки, които сме направили, ще се кискаме, ще се бъзикаме сестрински… ще планираме къде ще отидем после…

— Какво ще кажеш, да се връщаме при майка ти? — пита Джес, като пресушава чашата си на един дъх.

— Кога, веднага ли? — вдигам изумено глава. — Ама нали имаме още много часове! Ти дори не си си купила още нищо!

Джес ме поглежда и от гърдите й се отронва нетърпелива въздишка.

— Виж какво, Беки. Просто исках да се държа любезно с теб, затова и днес дойдох тук. Обаче истината е, че не мога да понасям да ходя по магазините!

Сърцето ми се свива. Бях убедена, че на нея не й харесва. Налага се да преглътна този факт.

— Знам, че все още не сме попаднали на подходящите магазини — отбелязвам, като се привеждам с жар напред. — Обаче тези не са единствените — има и още! Можем да отидем в други…

— Не! — прекъсва ме Джес. — Ти явно не ме разбра. Не обичам пазаруването и точка!

— Каталози? — хрумва ми поредната идея. — Можем да се върнем вкъщи, да си вземем каталози и… ще бъде страхотно!

— Абе главата ти няма ли най-сетне да уври?! — повишава глас Джес, вече очевидно вбесена. — Внимавай, ще го произнеса бавно и отчетливо: МРАЗЯ ПАЗАРУВАНЕТО!

Въртя волана към къщи, обаче състоянието ми е критично. Намирам се в шок. Мозъкът ми се чувства така, сякаш нещо вътре е дало накъсо. Всеки път, когато се замисля по този въпрос, всичко около мен избухва в искри. Не мога да повярвам!

Когато пристигаме вкъщи, заварваме Люк в предната градина да разговаря с татко. Щом ни зърва да се връщаме, се извърта изумено.

— Вие двете какво правите тук толкова скоро? — спуска се той към колата. — Да не би нещо да не е наред?

— Всичко си е наред — отговарям зашеметено. — Ние просто… свършихме по-бързо, отколкото си мислехме.

— Благодаря за возенето — казва Джес, като се измъква от мястото си.

— За мен беше удоволствие.

Когато Джес се насочва към татко, Люк присяда на седалката до мен. Затваря вратата и ме поглежда проницателно.

— Беки, добре ли си?

— Аз съм… добре. Поне така мисля.

Не съм в състояние да обхвана събитията от този ден. Мисълта ми продължава да преповтаря лентата, която си мислех, че ще запише. Двете се мотаме по магазините, размахвайки чанти, смеейки се щастливо… пробвайки разни неща… купувайки си гривни в знак на приятелство… наричайки се една друга с умилителни прякори…

— Е, как беше?

— Беше… фантастично! — насилвам се да се усмихна аз. — Много приятно наистина. И двете си прекарахме великолепно.

— Ти какво си купи?

— Две блузки… една много хубавичка пола… обувки…

— Аха — кимва Люк. — А Джес какво си купи?

В продължение на няколко секунди не съм в състояние да му отговоря. Накрая успявам да прошепна едва-едва:

— Нищо.

— О, Беки! — прегръща ме Люк. — Значи въобще не сте си прекарали добре, нали?

— Не — смънквам безсилно. — Въобще.

— Честно да ти кажа, и аз имах известни съмнения по въпроса — казва той и ме погалва по бузата. — Слушай сега, Беки. Знам, че много искаше да си намериш духовна половинка. Знам, че много ти се искаше Джес да се превърне в най-добрата ти приятелка. Но може би просто трябва да приемеш факта, че вие сте просто… твърде различни.

— Не сме твърде различни — заинатявам се аз. — Ние сме сестри.

— Скъпа, всичко е наред — казва Люк. — Пред мен можеш да си признаеш, ако не се разбирате. Никой няма да си помисли, че си се провалила.

Провалила ли?

Думата пада като сол върху отворената ми рана.

— Но ние се разбираме! Да, така е! Просто се налага да открием… малко повече общи неща. Добре де, тя не обича да пазарува. — Тук преглъщам няколко пъти. — Обаче това няма значение! Аз обичам и други неща, освен да ходя по магазините!

Съпругът ми клати глава.

— Просто приеми нещата такива, каквито са. Вие сте напълно различни личности и няма никаква причина, поради която да настоявате да се разбирате.

— Но нали имаме една и съща кръв! Не може да сме чак толкова различни! Не е възможно!

— Беки…

— Не възнамерявам да се предавам просто ей така! Тук става въпрос за моята отдавна загубена сестра, Люк! Това може да се окаже единствената ми възможност да я опозная!

— Скъпа…

— Знам, че можем да бъдем приятелки — прекъсвам го аз. — Убедена съм, че можем.

С внезапно назряла решителност аз отварям вратата на колата и излизам.

— Хей, Джес! — провиквам се, като хуквам през моравата. — След като ти свърши конференцията, искаш ли да ни дойдеш на гости за уикенда? Обещавам ти, че ще си прекараме добре!

— Това е прекрасна идея, скъпа! — казва татко и очите му светват.

— Не съм много сигурна — отговаря Джес. — Всъщност, трябва да се прибирам вкъщи…

— Моля ти се! Само един уикенд! Няма да ходим по магазините! — Думите се леят от устата ми и се преплитат. — Няма да бъде като днес! Ще правим онова, което на теб ти харесва. Просто ще се отпуснем и ще си почиваме. Какво ще кажеш?

Настъпва тишина. Пръстите ми се сплитат с надежда. Джес вдига поглед към изпълненото с надежда лице на татко и изрича:

— Окей. Би било чудесно. Благодаря!

ФЪРСТ БАНК ВИЗА

Кемъл Скуеър №7

Ливърпул

Г-жа Ребека Брандън

Мейда Вейл Меншънс № 37

Мейда Вейл

Лондон

12 май 2003 г.

Уважаема госпожо Брандън,

Благодарим Ви за изпратената от Вас молба за отпускането на златната ни кредитна карта „Висок статус“. Радваме се да Ви информираме, че сте одобрена за нея.

В отговор на Вашия въпрос сме длъжни да Ви информираме, че картата ще Ви бъде доставена на домашния адрес и ще прилича на кредитна карта. Не бихме могли да я „вмъкнем като кейк“, както Вие предлагате.

Нито пък сме в състояние да организираме нещо, отвличащо вниманието навън, когато тя пристигне.

Ако имате някакви допълнителни въпроси, моля Ви, чувствайте се свободна да се свържете с мен по всяко време. Надяваме се, че ще се наслаждавате на предимствата, които Ви предоставя нашата кредитна карта.

Искрено Ваш:

Питър Джонсън

Отдел „Сметки на клиенти“,

директор

ФЪРСТ БАНК ВИЗА

Кемъл Скуеър №7

Ливърпул

Мис Джесика Бъртрам

Хил Райз № 12

Скъли

Къмбрия

12 май 2003 г.

Уважаема мис Бъртрам,

Благодаря Ви за писмото.

Приемете искрените ми извинения, че се обърнах към Вас с предложение за отпускане на златна кредитна карта „Висок статус“. В никакъв случай не съм имал намерение да Ви обиждам!

Когато ви писах, че сте била избрана измежду множество имена за получаването на кредитен лимит от двадесет хиляди британски лири, въобще не съм имал намерение да имплицирам, че Вие сте „обременена от дългове и финансово безотговорна“, нито пък да плюя по репутацията Ви.

Като жест на добра воля в това писмо прилагам подарък под формата на ваучер за 25 британски лири. Надявам се, че ще мога да Ви бъда от полза, ако внезапно промените мнението си по отношение на кредитните карти.

Искрено Ваш:

Питър Джонсън

Отдел „Сметки на клиенти“,

директор

Дванадесет

Няма да се предам! А, не!

Добре де, може би първата ми среща с Джес не мина точно така, както си я представях. Може би двете не си паснахме така, както предлагах, че би трябвало. Така де, сега, като се замисля от разстоянието на времето, първата среща рядко е суперуспешна. Обаче този път вече ще сме успели да превъзмогнем различията в характерите и ще се чувстваме далеч поотпуснати и спокойни една с друга. Именно!

Освен това сега съм далеч по-добре подготвена, отколкото първия път. След като Джес си тръгна миналата събота, мама и татко веднага забелязаха, че нямам настроение, затова приготвиха хубав чай и всички се събрахме на сладки приказки. И всички стигнахме до извода, че е напълно невъзможно човек да си допадне с друг още от първия път, особено ако не знае нищо за него. Затова мама и татко разровиха спомените си за подробности, които са чували за Джес, след което ги записаха на един лист. Оттогава насам цяла седмица ги разучавам.

Като например, че тя се е явявала вече на девет изпита и на всичките има шестици. Никога не яде авокадо. В допълнение към пещерите и ходенето, тя се занимава с нещо, наречено „понор“. Обича поезията. А любимото й куче е…

Мамка му!

Грабвам листа със списъка и поглеждам.

Да бе! Гранично коли.

Вече е събота сутрин и аз се намирам в спалнята за гости, изпилвайки последните детайли в чест на пристигането на Джес. Тази седмица си купих една книга, наречена „Изисканата домакиня“ където се казва, че стаята за гости трябва да бъде „добре обмислена, с малки нюанси, отговарящи на индивидуалността на госта, така че той да се почувства добре дошъл“.

Затова на тоалетката има ваза с цветя и книги с поезия, а край леглото съм сложила прецизно подбран набор списания: „Новини пешком“, „Пещерен ентусиаст“, и „Месечен понор“. Последното може да се поръча единствено по интернет. (Но за да получа само един брой, ми се наложи да направя двугодишен абонамент. Обаче няма значение. Нищо не ми пречи да препращам останалите двадесет и три броя на Джес.)

А на стената се мъдри моят шедьовър, с който толкова се гордея! Става въпрос за огромен плакат на пещера! Със съответните сталаг… каквото беше там.

Набухвам възглавниците, а по гърба ми пролазват тръпки на нетърпение. Тази вечер ще бъде коренно различна от предишния път. Като начало, няма да припарваме до никакъв магазин. Планирала съм просто една приятна, спокойна, приятелска вечер. Можем да гледаме някой филм и да си хапваме пуканки, да си правим маникюра една на друга, и наистина да се сработим. А после аз ще приседна на леглото й, и двете ще носим еднакви пижами, и ще си хапваме шоколадчета с ментов пълнеж, и ще си говорим до посред нощ.

— Изглежда много приятно! — възкликва Люк, който влиза след мен. — Свършила си страхотна работа!

— Благодаря! — усмихвам се аз и свивам срамежливо рамене.

— Ако трябва да бъдем честни, целият апартамент изглежда буквално удивително!

След тези думи той излиза от стаята, а аз тръгвам след него към коридора. Да, наистина не изглежда зле. Макар че тук-там все още се забелязва по някоя и друга кутия, всичко наоколо изглежда значително по-подредено и чисто.

— Имам още малко работа — казвам, като хвърлям поглед към нашата спалня, където под леглото се спотайва още доста багаж.

— Да, виждам. Но дори и така това си е забележително постижение! — отбелязва Люк и оглежда обстановката с нескрито възхищение.

— Всичко опира просто до малко творческо виждане — казвам със скромна усмивка. — И паралелно мислене.

Влизаме в дневната, която е напълно трансформирана. Всичките купища с килими, кашони, кутии и сандъци са изчезнали. Има само два дивана, две масички за кафе и индонезийският гамелан.

— Шапка ти свалям, Беки! — възторгва се за пореден път Люк. — Тук изглежда страхотно!

— Е, нищо особено.

— Не е така — смръщва се съпругът ми. — Смятам, че ти дължа извинение. Ти ми каза, че можеш да организираш всичко, а аз се усъмних в теб. Не знам как, но ето че си успяла. Никога не съм си представял, че такава невиждана натурия може да бъде организирана толкова успешно. — Оглежда с невярващ поглед стаята и допълва: — Тук имаше толкова много неща! Къде са изчезнали, между другото? — Засмива се, а след секунда аз се присъединявам към него.

— Аз просто… им намерих нов дом! — изтъквам щастливо.

— Каквото и да си направила, впечатлен съм! — изрича той и прокарва ръка по камината, която е напълно гола, с изключение на петте ръчно изрисувани яйца. — Би трябвало да станеш консултант по складиране на стоки.

— Може и да стана!

Добре де, обаче ми се струва, че е крайно време да сменим темата. Защото всеки момент Люк ще започне да оглежда нещата по-отблизо и ще изтърси нещо от рода на: „А къде са китайските урни?“ или „Къде са онези кошмарни дървени жирафи?“

— Хммм… компютърът включен ли е? — питам нехайно.

— Естествено — кимва Люк, взема едно от яйцата и започва да го разглежда.

— Страхотно! — усмихвам му се аз. — Тогава ще отида да си проверя имейлите, а ти… защо не вземеш да направиш по едно кафе?

Изчаквам Люк да се оттегли в безопасността на кухнята, после хуквам към компютъра и напечатвам адреса www.ebay.co.uk.

Този и-бей направо ми спаси живота. Ама напълно!

Даже като си помисля, как е възможно досега да съм живяла без него?! Та това е най-брилянтното, най-гениалното изобретение от… добре де, откакто някой там е измислил магазините.

В мига, в който се прибрахме от дома на мама и татко миналата събота, аз се включих в тази страница и пуснах за продажба китайските урни, дървените жирафи и три от килимите. И само за три дена бяха продадени! Просто ей така! Затова още на следващия ден пуснах за продажба още няколко от килимите и две от масичките за кафе. И оттогава не съм спирала.

Бързо щраквам на иконката „Предмети за продажба“, като от време на време не пропускам да хвърля едно око към вратата на стаята. Не трябва да се бавя, иначе Люк ще влезе и ще ме види какво правя. Обаче точно в момента нямам търпение да проверя дали някой е наддал за индианския прът за тотеми.

След секунди се появява и страницата и… да! Имам резултат! Някой е заложил петдесет паунда! Усещам как адреналинът ми се събужда и удрям с юмрук във въздуха в знак на победа (тихичко, така че Люк да не ме чуе). Не можете да си представите какво преживяване е да продаваш разни неща! Усещам, че вече започвам да се пристрастявам!

А най-хубавото от всичко е, че по този начин убивам с един куршум два заека. Първо, разрешавам проблема с натурията, и второ — правя пари! При това доста пари, ако питате мен. Не искам да се фукам, обаче през всеки божи ден тази седмица съм на печалба! Вече спокойно мога да конкурирам брокерите от Сити!

Например за мраморната масичка за кафе получих двеста лири, а ние платихме не повече от сто за нея. За китайските урни получих сто лири, по сто и петдесет лири за всеки от килимите, които иначе ни струваха само по четиридесет в Турция, ако не и по-малко. А най-хубавото от всичко е, че за десетте часовника от „Тифани“, които дори не си спомням кога съм купила, изкарах 2000 лири! Човекът дори плати в брой и дойде да ги вземе на ръка! Честно да ви призная, като се има предвид колко добре се справям, нищо чудно да превърна търговията по и-бей в мое ново професионално поприще!

Чувам как Люк изнася чашите от кухнята, затова веднага изключвам страницата за продажби.

А после много бързо се включвам на „Предмети за залагане“.

Повече от очевидно е, че влязох в интернет по-скоро като продавач, отколкото като участник в наддаванията. Но така се случи, че докато си се разхождах из мрежата, попаднах на едно вълшебно оранжево палто от петдесетте с огромни черни копчета. Тотална антика, ако питате мен, при това никой досега не е предложил никакъв залог за него! Затова реших да направя малко изключение — само за него.

Освен това и за чифт обувки на „Прада“, за които има само един залог — от петдесет паунда. Така де, обувки на „Прада“ за петдесет паунда! Направо смехория!

И за онази фантастична вечерна рокля на Ив Сен Лоран, която в крайна сметка се падна на някой друг. Много неприятна работа, честно казано! Никога повече няма да допусна подобна грешка!

Щраквам на старото палто и — направо не мога да повярвам! Вчера заложих 80 лири, което си е нормалната цена, а днес се оказва, че някой ме е надскочил на сто! Да де, обаче точно това не възнамерявам да загубя! Само през трупа ми! Набързо напечатвам цифрата 120 лири и затварям — точно в мига, в който Люк влиза в стаята с подноса с кафето.

— Някакви имейли? — пита той.

— Ами… няколко — отговарям весело и поемам едната чаша. — Благодаря!

Засега не съм казвала на Люк за аферата с и-бей, защото няма никакъв смисъл да го занимавам с досадните подробности на семейните финанси. Даже, ако питате, моята работа като съпруга е да скривам подобни факти от него.

— Намерих ги в кухнята! — кимва съпругът ми по посока на луксозните шоколадови бисквити на „Фортнъм и Мейсън“ на подноса. — Много са хубави.

— Просто малка почерпка — усмихвам му се аз. — Не се притеснявай! Всичко е в рамките на моя бюджет!

Което си е истина! Защото бюджетът ми вече е толкова голям, че мога да си позволя да се поотпусна!

Люк отпива глътка кафе. После погледът му пада върху една розова папка, сложена на бюрото.

— Какво е това?

Питах се кога ще я забележи. Това е другият проект, по който работя тази седмица. Проект „Отзивчива съпруга“.

— Това е за теб — отговарям небрежно. — Просто няколко неща, които организирах, за да ти помогна. Моите лични идеи за бъдещето на компанията!

Тази идея ме озари оня ден, докато се къпех. Ако Люк спечели онази голяма оферта, ще му се наложи да разшири компанията. А аз знам достатъчно за разширяванията.

Причината е, че когато бях личен продавач-консултант в „Барнис“, имах една клиентка на име Шери, която ръководеше собствен бизнес. И така имах възможността да изслушам от първа ръка цялата сага за това как решила да се разширява, обаче го направила прекалено бързо, както и за грешките, които допуснала, като например за огромното офис пространство, което наела в Трибека и което така и не използвала. Честно да ви кажа, на времето всичките тези приказки ме отегчаваха до смърт. Даже по едно време бях започнала да се ужасявам от срещите си с нея. Ала сега си давам сметка, че информацията, която получих чрез нея, е напълно адекватна и за ситуацията на Люк.

Затова реших да подредя всичко, което е правила тя, като например консолидация на ключовите пазари и сдобиване с конкуренция. И точно докато пишех този план, в главата ми се зароди още една брилянтна идея — че Люк трябва да си купи още една фирма за връзки с обществеността!

Даже се сещам коя би могъл да купи. Дейвид Невил, който някога работеше за „Фарнам“, преди три години основа своя собствена агенция за връзки с обществеността — някога, когато все още бях финансов журналист. А той е особено талантлив и всички непрекъснато повтарят колко добре се справял. Обаче аз имам вътрешна информация, че никак не му е лесно, защото миналата седмица се видях със съпругата му Джуди при фризьора и тя ми разказа всичко.

— Беки — смръщва се Люк, — знаеш, че нямам време за подобни работи.

— Но информацията ще ти бъде много полезна! — възкликвам аз. — Когато бях в „Барнис“, научих всичко за…

— В „Барнис“ ли?! Беки, притежавам компания за връзки с обществеността, а не моден магазин!

— Ама хрумнаха ми няколко идеи…

— Беки — прекъсва ме нетърпеливо Люк, — точно сега приоритетите ми се състоят да включа нов клиент в списъка си.

Нищо друго не ме интересува. И нямам никакво време за твоите идеи, ясен ли съм? — С тези думи той пъхва папката ми в куфарчето си, без да я отвори. — Ще я прочета, когато мога.

Присядам като покосена. Звънецът иззвънява и аз вдигам изненадана поглед.

— Може да е Джес! Просто да е подранила!

— Не е тя. По-скоро е Гари. Аз ще му отворя.

Гари е вторият след Люк в компанията. Той ръководеше лондонския офис, докато бяхме в Ню Йорк, както и по време на медения ни месец, и двамата с Люк се сработват изключително добре. Даже беше кум на Люк на нашата сватба.

Нещо такова.

А бе, по-добре да не се отплесвам за тази сватба. Дълга история.

— Какво прави Гари тук? — изумявам се аз.

— Поканих го да се срещнем тук — отговаря съпругът ми, като се насочва към домофона и натиска бутона. — Имаме малко работа по онази оферта. После заедно ще отидем на обяд.

— Аха, ясно — кимвам, като се опитвам да скрия разочарованието си.

Много се надявах днес да имам възможността да прекарам известно време с Люк — преди пристигането на Джес. В последно време той е много зает. През цялата седмица нито веднъж не се е прибрал преди осем вечер, а снощи се върна чак в единадесет.

Така де, наясно съм, че в момента има много работа. Знам, че офертата към „Аркодас Груп“ е особено важна за него. И все пак… Месеци наред бяхме заедно ден и нощ, а сега почти не мога да го видя.

— Може пък да мога да ви помогна с тази оферта — възкликвам, озарена от прозрение. — Бих могла да стана член на вашия екип!

— Надали — отвръща съпругът ми, без дори да ме погледне.

— Все трябва да има нещо, което и аз да мога да правя! — не се предавам аз. — Люк, наистина искам да помогна с нещо на компанията ти! Бих вършила всичко, което ми кажеш!

— Нещата са напълно под контрол. Но все пак благодаря!

В гърдите ми се надига негодувание. Защо не ми позволява да се включа в работата му? Всеки друг съпруг на негово място би бил по-скоро благодарен за подобно предложение!

— Искаш ли да излезеш на обяд с нас? — пита любезно той.

— Не, няма нужда — свивам рамене. — Вие двамата се забавлявайте. Здрасти, Гари! — поздравявам госта ни аз, когато се появява на вратата.

— Здрасти, Беки! — поздравява ме весело и той.

— Заповядай! — подканя го Люк и го повежда към кабинета. Вратата се затваря, но почти веднага се отваря отново и отвътре надниква Люк. — Беки, ако телефонът звъни, би ли го вдигнала вместо мен? Не искам никой да ме безпокои!

— Няма проблеми — кимвам аз.

— Благодаря — усмихва се той и докосва ръката ми. — Това наистина ще ми помогне много!

— О, няма нищо.

Вратата отново се затваря и аз едва сдържам желанието си да я сритам.

Не си представях моята помощ за компанията под формата на вдигане на телефона.

Повличам мрачно крака по коридора по посока на дневната и захлопвам яростно вратата. Аз съм интелигентна личност, пълна с идеи. И мога да им помогна — убедена съм, че мога! Така де, нали щяхме да бъдем партньори! Нали трябваше да вършим всичко заедно!

Телефонът иззвънява и аз подскачам стреснато. Може би е Джес. Може да е тук вече! Хуквам към апарата и вдигам слушалката.

— Ало?

— Госпожо Брандън? — достига до мен дрезгав мъжки глас.

— Да!

— Обажда се Нейтън Темпъл.

В паметта ми се появява бяло петно. Нейтън ли? Не познавам никакъв Нейтън!

— Може би си спомняте — запознахме се в Милано преди няколко седмици!

О, господи! Ама това е мъжът от магазина! Трябваше да позная гласа му още на мига!

— Здравейте! — възкликвам зарадвана аз. — Разбира се, че си спомням! Как сте?

— Много добре, благодаря! — отговаря Нейтън Темпъл. — А вие? Как е новата чанта? Надявам се, че й се радвате!

— Направо я обожавам! — изкисквам се аз. — Тя промени целия ми живот! Още веднъж ви благодаря за онова, което сторихте тогава за мен!

— Удоволствието беше мое!

Настъпва кратка пауза. Не съм особено сигурна какво трябва да кажа сега.

— Може би бих могла да ви черпя един обяд? — предлагам импулсивно. — За да ви благодаря както се полага. Където кажете, разбира се!

— Не е необходимо — отвръща той, очевидно развеселен. — Освен това моят доктор реши да ме постави на строга диета.

— О, какъв срам!

— Както и да е. Тъй като споменахте този момент и както отбелязахте и в Милано, че една добра постъпка заслужава да й се отвърне със същото…

— Ама разбира се! Наистина ви дължа голяма услуга! Ако има нещо, което мога да направя за вас, аз…

— Мислех си по-скоро за вашия съпруг — Люк. Позволих си да се надявам, че той би могъл да ми направи една дребна услуга.

— За него ще бъде удоволствие! — възкликвам. — Убедена съм, че ще бъде така!

— Той там ли е? Бих ли могъл да разменя с него няколко думи?

Мозъкът ми защраква на бързи обороти.

Ако извикам сега Люк, значи ще го обезпокоя. И докато му обясня кой точно е Нейтън Темпъл и как съм се запознала с него… и за ангелската чанта…

— Знаете ли какво? — казвам, като се връщам на телефона. — Точно в момента го няма. Но, ако желаете, бихте могли да му оставите съобщение — аз веднага ще му го предам!

— Добре тогава. Ситуацията е следната. Откривам петзвезден хотел на остров Кипър. Възнамерявам да го превърна в първостепенно място за отдих и затова съм планирал откриване в голям мащаб. Коктейл, на който ще бъдат поканени знаменитости, пресконференция… такива неща. И затова много бих искал да ангажирам вашия съпруг по този повод.

Зяпвам изумено в телефона. Коктейл на звезди в Кипър? Петзвезден хотел? Ама това е супер!

— Убедена съм, че идеята много ще му допадне! — отвръщам, като си възвръщам самообладанието. — Звучи ми фантастично!

— Вашият съпруг е много талантлив. Репутацията му е безупречна! И точно това ни трябва и на нас!

— Ами — изричам гордо, — той наистина е доста добър в работата си!

— Доколкото разбирам, той се е специализирал в работа с финансовите институции. Смятате ли, че откриване на хотел би могло да представлява проблем за него?

Сърцето ми бие така, че ще се пръсне. Не мога да позволя на подобна златна възможност да ми се изплъзне! Налага се да пусна „Брандън Къмюникейшънс“ в открито море.

— Ни най-малко! — изричам спокойно. — Ние в „Брандън Къмюникейшънс“ имаме опит във всички области на връзките с обществеността — от финансите, през едрия бизнес, та до хотелите! Многостранността е наш ръководен принцип!

Уха! Колко професионално звуча!

— Значи и вие работите за компанията, така ли?

— Аз изпълнявам… малка консултантска роля — изричам, като си стискам палци. — Специализирам в стратегията. И по едно чудно стечение на обстоятелствата една от новите ни стратегически насоки е разрастването към… по посока на работа с петзвездни хотели!

— Е, следователно ние действително бихме могли да си бъдем от полза — отговаря Нейтън Темпъл с предоволен тон. — Може би бихме могли да организираме една среща през тази седмица? Както вече казах, ние нямаме търпение да вземем вашия съпруг при нас!

— Моля ви, господин Темпъл — изричам аз с най-очарователния си тон, — вие ми направихте голяма услуга. Сега е мой ред да ви се отблагодаря! За моя съпруг ще бъде истинско удоволствие да ви помогне! Даже ще го превърне в свой приоритет! Затова, ако нямате нищо против да ми дадете вашия телефонен номер, аз ще се погрижа Люк да се свърже с вас още днес!

— Тогава ще очаквам с нетърпение обаждането на съпруга ви! Беше ми приятно отново да си поговорим, госпожо Брандън!

— Моля ви, наричайте ме Беки!

Когато затварям телефона, осъзнавам, че съм се ухилила до уши.

Аз съм звезда!

Аз съм абсолютна звезда!

Седят си значи там Люк и Гари и се потят над тяхната оферта, а междувременно аз им осигурявам най-жестокия нов клиент, без дори да си мръдвам пръста! При това въобще не става въпрос за някаква си досадна стара банка! Става въпрос за петзвезден хотел в Кипър! Огромна, престижна работа!

Точно в този момент вратата на кабинета се отваря и отвътре излиза Люк с папка в ръка. Взема куфарчето си, хвърля ми един невиждащ поглед и се усмихва разсеяно.

— Беки, ние тръгваме на обяд. Кой звъня преди малко?

— О, просто един мой приятел — отговарям небрежно. — Между другото, Люк, може пък да взема да дойда с вас на обяд в крайна сметка!

— Окей — кимва той. — Страхотно!

Ако знае само колко ме подценява! Няма никаква представа колко съм гениална! Когато разбере как се справям и разправям с прочути магнати в негова полза, ще бъде тотално ошашавен. Тогава, надявам се, ще проумее точно в какво може да се изрази моята помощ за компанията му и ще започне да ме цени много повече!

Само почакайте да му съобщя великата новина! Ще видите каква бомба ще падне!

През целия път до ресторанта потривам мислено ръце в очакване да споделя с тях голямата си тайна. Люк наистина ще бъде принуден вече да ме наеме официално. Мога да се превърна в нещо като посланик на неговата компания!

Така де, никой не може да отрече, че имам опит в осъществяването на контакти! Ето, само една случайна среща в Милано и — вижте само какви резултати! Чисто нов клиент за компанията! И най-сладкото във всичко е, че без никакви усилия!

Всичко опира до вътрешните инстинкти. Човек или ги има, или ги няма.

— Добре ли си, Беки? — пита Люк, когато влизаме в ресторанта.

— О, прекрасно! — усмихвам му се загадъчно аз.

Толкова ще бъде впечатлен, когато му разкажа новината.

Сигурно веднага ще поръча бутилка шампанско. Или дори ще организира малък купон. Нали така правят в бизнеса, когато спечелят някаква голяма сделка?

А точно тази е действително огромна. Би могла да се превърне в зашеметяваща нова възможност за Люк! Би могъл да открие цял нов отдел, посветен на работата с петзвездни хотели и курорти. И се нарича Луксозни пътешествия „Брандън Къмюникейшънс“. И аз може би ще стана директор на този отдел.

Или пък онази, която проверява хотелите и курортите.

— И така… докато все още сме на темата за обяда, който организираме — обажда се Гари. — Разбрахме ли се за подаръците?

— Аха! — кимва Люк. — Те са вкъщи. А какво става с транспорта? Имаме ли организация за колите?

— Ще поръчам на някого да се заеме с това — кимва Гари и си отбелязва нещо. После вдига очи към мен и добавя: — Извинявай, Беки, сигурно ще те отегчим до смърт. Но нали знаеш, че тази сделка е от изключително голямо значение за нас!

— Няма проблеми — кимвам сдържано. — Люк тъкмо ми разказваше как този нов бизнес е в момента приоритет номер едно за вас.

— Точно така — кимва Гари.

Ха!

— Предполагам, че никак не е лесно да се намират нови клиенти — добавям невинно.

— Да, в определени случаи е точно така — усмихва ми се Гари.

Ха-ха-ха!

Докато сервитьорът налива минералната вода на Люк и Гари, аз забелязвам, че трите момичета на съседната маса се сръгват и сочат моята чанта „Ейнджъл“. Като се опитвам да прикрия насладата си, аз нехайно оправям чантата на облегалката на стола, като я слагам така, че надписът „Гейбриъл“ да се вижда съвсем ясно.

Направо да не повярваш! Навсякъде, където се появя, хората забелязват и сочат моята чанта! Буквално навсякъде! Това е най-хубавото нещо, което някога съм купувала! И ето че същото това нещо сега води на Люк и нов клиент! Мисля, че се превръща в мой талисман!

— Наздраве! — вдигам чашата си аз, когато сервитьорът се отдалечава. — За новите клиенти!

— За новите клиенти! — повтарят в унисон след мен Гари и Люк. Гари отпива от водата си, а после се обръща към Люк. — И така, във връзка с последното предложение, което записахме. Онзи ден говорих със Сам Чърч[3].

Не мога да чакам повече. Налага се да им кажа!

— И като си говорим за църкви… — прекъсвам ги весело аз.

Двамата се стряскат и ме поглеждат озадачено.

— Беки, ние не говорихме за църкви — обажда се по едно време Люк.

— Да де. Долу-горе.

На Люк му става весело. Добре де, можех да се справя малко по-добре. Ама няма значение.

— Та, като си говорим за църкви — продължавам аз — и за религиозни сгради въобще… Предполагам, че и двамата сте чували за човек на име Нейтън Темпъл[4], нали?

Премествам поглед от Люк към Гари, неспособна да скрия превъзбуденото си състояние. И двамата ме наблюдават с интерес.

— Разбира се, че сме чували за Нейтън Темпъл — отговаря накрая съпругът ми.

Ха! Знаех си аз!

— Той е доста голям играч, нали? Доста важен! — Повдигам многозначително вежди. — Вероятно е от хората, с които много ви се иска да работите, нали? Може би дори като ваш нов клиент?

— Не бих казал! — избухва в смях Люк и после отпива от водата си.

Млъквам неуверено. Какво би трябвало да означава това „не бих казал“?

— Разбира се, че бихте работили! — настоявам все пак. — Той би бил страхотен клиент!

— Не, Беки. Въобще не е така! — заявява Люк, като оставя чашата си. — Извинявай, Гари. Докъде бяхме стигнали?

Втренчвам се в него напълно объркана.

Ама това не минава според плана. Бях очертала целия разговор в главата си. Люк трябваше да каже: „Много бих се радвал да имам Нейтън Темпъл за клиент, разбира се, обаче как да го спечеля?“ Тогава Гари трябваше да въздъхне и да добави: „Никой не може да се добере до Нейтън Темпъл!“ И точно тогава аз трябваше да се приведа над масата със съзаклятническа усмивка и…

— Та казах, че вече говорих със Сам Чърч — започва отново Гари, като вади някакви бумаги от куфарчето си. — И той ми даде това. Погледни!

— Почакайте малко! — пак ги прекъсвам аз, като се опитвам да върна разговора на онова, което ме интересува. — Люк, кажи ми, защо не би искал Нейтън Темпъл за клиент? Така де, та той е богат… прочут…

— По-скоро, безславно прочут — вметва ухилено Гари.

— Беки, нали знаеш кой точно е Нейтън Темпъл? — пита Люк.

— Разбира се, че знам! Той е бизнесмен с огромно влияние и… хотелиер.

Люк вдига озадачено вежди.

— Беки, този човек ръководи най-долнопробната верига хотели в целия свят!

Усмивката ми замръзва. В продължение на няколко секунди не мога да проговоря.

— Какво?! — успявам да изхъркам накрая.

— Вече не е така — намесва се Гари. — Нека му признаем.

— Добре де, това го правеше някога — съгласява се Люк. — Точно така е натрупал и парете си. Специални мотели. Безплатни водни легла. И какъвто бизнес там може да се върти на тъмно. — Смръщва се презрително и отново отпива от водата си.

— Предполагам, че си чул слуховете, че се кани да купи „Дейли уърлд“, нали? — отбелязва Гари.

— Да, чух — прави гримаса Люк. — Дано не стане! Нали знаеш, че има някаква присъда? Този човек е изпечен престъпник!

Завива ми се свят. Нейтън Темпъл престъпник? Ама… той ми се стори толкова приятен човек! Беше толкова любезен! И ме уреди за чантата „Ейнджъл“!

— Но очевидно се е променил — продължава Гари. — Станал е нов човек. Или поне така казва.

— Да бе, нов човек! — махва безмилостно с ръка съпругът ми. — Гари, той е просто един печен гангстер!

Едва не изпускам чашата си на пода. Значи дължа услуга на някакъв гангстер?!

— Е, „гангстер“ е малко силничко казано — отбелязва усмихнато Гари. — Това беше преди много години.

— Подобни хора никога не се променят — отсича безпрекословно Люк.

— Много си суров към хората, Люк! — кимва засмяно Гари. Но после забелязва физиономията ми и възкликва: — Беки, добре ли си?

— Да, много добре! — изписквам аз. — Прекрасно!

По тялото ми се редуват горещи и студени вълни. Това въобще не върви както си го представях!

Даже ни най-малко!

Моята първа брилянтна победа в осъществяването на контакти! Първият голям клиент, който спечелих за „Брандън Къмюникейшънс“! И той се оказва крал на съмнителните мотели с досие на престъпник!

Но как бих могла да знам аз това? Как? Той ми се стори толкова чаровен! Беше толкова добре облечен!

Преглъщам няколко пъти.

А ето че аз му обещах, че Люк ще работи за него!

Почти, де.

Искам да кажа… аз всъщност обещах ли му нещо или не?

Господи!

В момента чувам собствения си глас как чурулика весело: „За моя съпруг ще бъде огромно удоволствие да го направи! Всъщност, ще го превърне в свой приоритет!“

Вторачвам се в менюто, като се старая да запазя спокойствие. Окей, напълно очевидно е какво трябва да сторя. Трябва да кажа на Люк. Да! Просто да му призная цялата далавера. Милано… ангелската чанта… телефонното обаждане днес… всичко.

Точно това трябва да направя. Точно така трябва да постъпи един зрял човек.

Хвърлям крадешком поглед към сериозното лице на Люк, който в момента се е зачел в бумагите, и усещам как стомахът ми се преобръща от страх.

Не мога.

Просто не мога.

— Странно, че точно сега споменаваш Нейтън Темпъл, Беки — отбелязва Гари, като си отпива от водата. — Още не съм ти казвал, Люк, обаче той се свърза с нас с молба за отразяване на откриването на някакъв нов хотел.

Вторачвам се в широкото, добродушно лице на Гари и усещам как ме залива огромно облекчение.

Слава на бога! Слава богу!

Сигурно са изпратили и официално предложение. Сигурно! Значи съм се притеснявала за нищо. Люк ще си свърши работата и тогава ще съм си разчистила сметките с Нейтън Темпъл, и всичко ще бъде наред…

— Доколкото разбирам, трябва да откажем, нали така? — добавя Гари.

Да откажат ли? Вдигам стреснато глава.

— Представяш ли си как би се отразило подобно нещо на нашата репутация? — изсмива се Люк. — Естествено, че ще откажем! Обаче тактично — добавя смръщено. — Ако наистина ще купува вестник „Дейли уърлд“, по-добре да не го обиждаме.

— Не му отказвайте! — изтърсвам, преди да успея да се спра.

И двамата мъже се обръщат изумено към мен, а аз се насилвам да се засмея сърдечно.

— Искам да кажа… не трябва ли да погледнете ситуацията от всички страни? Преди да вземете окончателно решение, имам предвид.

— Беки, що се отнася лично до мен, тази ситуация има само една страна — отсича хладно Люк. — Нейтън Темпъл не е сред хората, с които бих свързал някога компанията си! — После отваря менюто и делово изрича: — Хайде да поръчваме.

— Не мислиш ли, че си малко предубеден? — изричам отчаяно. — Не бъди първият, захвърлил парцала, нали знаеш.

— Какво?! — поглежда ме стреснато Люк.

— Пише го в Библията.

Люк ме оглежда внимателно и казва тихо:

— Да не би да имаш предвид „камъка“?

— Е, ами…

Хубаво де. И така да е. Каква разлика има — парцал… камък… все едно и също!

— Важното е… — започвам.

— Важното е — прекъсва ме Люк, — „Брандън Къмюникейшънс“ нямат желание да се свързват с човек, който има криминално досие. Да не говорим за всичко останало.

— Ама този подход е много… тесногръд! В днешно време кой няма криминално досие?! — И обхващам с жест обстановката наоколо. — Искам да кажа, кой от седналите на тази маса няма криминално досие?!

Кратка пауза.

— Ами — обажда се накрая Люк, — аз лично нямам. Гари също няма. Ти също.

Поглеждам го стресната. Сигурно е прав. Аз нямам.

И това е доста изненадващо, ако питате мен. Винаги съм се смятала за човек, който живее непрекъснато на ръба.

— Дори и така да е…

— Беки, каква е причината да започнеш този разговор, ако смея да попитам? — смръщва се Люк. — Защо си толкова вманиачена на тема Нейтън Темпъл?

— Не съм вманиачена! — побързвам да отрека очевидното. — Просто… се интересувам от твоите клиенти. Както и бъдещите такива.

— Добре де, обаче той не е мой клиент. Нито пък бъдещ — отсича Люк. — И никога няма да стане мой клиент!

— Ясно — преглъщам на сухо аз. — Ами… мисля, че беше пределно ясен.

Всички разучаваме менюто в пълна тишина. Или поне останалите двама разглеждат менюто. Аз се преструвам, че го правя. Мисълта ми се лута напред-назад и търси пристан.

Очевидно е, че не съм в състояние да убедя Люк да го направи. Затова ще трябва сама да се оправя в тази ситуация. Нали така правят отзивчивите съпруги? Те се справят с проблемите дискретно и ефективно. Убедена съм, че Хилари Клинтън го прави непрекъснато.

Всичко ще бъде наред. Просто ще се обадя на Нейтън Темпъл, ще му благодаря за любезното предложение и ще кажа, че за нещастие Люк е много, много зает…

Не! Ще кажа, че той се е опитал да се свърже с него, обаче не е открил никого.

— Беки, добре ли си?

Вдигам глава и забелязвам, че и двамата мъже ме наблюдават съсредоточено. Едва сега осъзнавам, че барабаня по масата с молива на Гари и го правя все по-силно и по-силно.

— О, да! Напълно! — кимвам и автоматично оставям молива.

Окей. Имам план. Това, което ще направя, е… Ще кажа, че Люк е болен.

Да! Ама аз съм истински гений! Никой не би могъл да оспори подобно нещо!

Веднага щом се прибираме вкъщи и Люк се затваря с Гари в кабинета, аз хуквам към телефона в спалнята ни. Захлопвам вратата с ритник и бързо набирам номера, който ми даде Нейтън Темпъл. За мое огромно облекчение линията автоматично се включва на секретар.

И сега, като се заслушам в гласа му, той наистина ми звучи като крал на мръсните мотели с криминално досие. Как, за бога, не съм го разбрала преди?! Сигурно съм била глуха или кой знае какво.

Чува се сигналът за запис и аз подскачам ужасено.

— „Здравейте! — изричам, като се старая да овладея тона си. — Това е съобщение за господин Темпъл. Обажда се Беки Брандън. Хммм… разказах на моя съпруг всичко за вашия хотел и според него идеята е страхотна! Опасявам се обаче, че точно сега той нещо не е добре. Затова надали ще бъде в състояние да поеме вашето официално откриване. Което си е срам, наистина! Както и да е! Надявам се, че ще успеете да намерите някой друг! Чао!“

Затварям телефона и се отпускам изтощена на леглото. Сърцето ми тупти като побесняло.

Така. Всичко е оправено.

— Беки? — Люк надниква през вратата и аз подскачам уплашено.

— Какво има?

— Всичко е наред — засмива се той. — Просто исках да ти съобщя, че току-що пристигна Джес!

Тринадесет

— Тъкмо се качва с асансьора — казва Люк, като отваря входната врата на апартамента. — Ти с кого говори преди малко, между другото?

— О, с никого — отсичам автоматично. — Просто набрах… хммм… да проверя колко е часът.

„Всичко е наред! — внушавам си аз. — Готово е! Всичко е оправено!“

Чувам как асансьорът се движи нагоре. Джес идва насам!

Грабвам списъка на мама и татко и поглеждам за последен път подробностите. Гранично коли… мрази авокадо… учителят й по математика се казвал господин Луис…

— Беки, ако бях на твое място, бих скрил бързичко този лист — гледа ме насмешливо Люк.

— Да бе, вярно!

Пъхвам листа в джоба си и си поемам няколко пъти дълбоко дъх, за да се подготвя. Сега, когато моментът настъпи, усещам, че започвам да се изнервям.

— Виж какво, Беки — отбелязва Люк, като ме гледа изпитателно. — Преди да се е появила… Искам да ти кажа, че искрено се надявам този път двете да си паснете! Не забравяй все пак да гледаш реално на нещата. Надявам се, че не си заложила всичко на това гостуване, нали?

— Стига де, Люк! — възмущавам се аз. — Ти за кого ме вземаш?!

Естествено, че съм заложила всичко на това гостуване! Обаче в това няма нищо лошо, защото съм убедена, че този път всичко ще мине добре. Този път нещата ще бъдат съвсем различни. Като начало, няма да правим нищо, което на Джес не й се прави. Просто ще следвам желанията й.

И другото нещо, което трябва да помня, е една идея, която ми даде Люк. Той каза, че е много добре дето се отнасям толкова топло към Джес, обаче, тъй като тя е доста резервирана, може би силните прегръдки не са много по нейната част. Затова той ми предложи да бъда по-сдържана, просто докато двете се поопознаем по-добре. Което си е напълно вярно.

Шумът на асансьора подсказва, че се приближава. Почти не мога да си поема дъх. Абе, защо толкова се бави този асансьор?!

И точно тогава вратите се отварят и отвътре излиза Джес в дънки и сива тениска, носеща раницата си.

— Здрасти! — втурвам се към нея аз. — Добре дошла у дома! Този уикенд ще правим само онова, което ти искаш! Ти ще си шефът!

Джес изобщо не помръдва. Стои като вкаменена.

— Здрасти, Джес! — посреща я далеч по-сдържано Люк. — Добре дошла в Лондон!

— Заповядай! — разпервам ръце аз. — Чувствай се като у дома си! Тук не сервираме авокадо!

Джес ме поглежда със странен поглед, а после се вторачва в бутоните на асансьора, сякаш се чуди дали да не вземе да се върне.

— Нека ти помогна с багажа — предлага Люк. — Как мина конференцията?

И той повежда Джес към апартамента и ето че тя най-сетне влиза вътре и се оглежда настръхнала.

— Мина много добре, благодаря — отговаря накрая. — Здрасти, Беки!

— Здрасти! Страхотно е, че си тук! Заповядай, ще ти покажа твоята стая!

Отварям гордо вратата на стаята за гости и зачаквам нейните коментари относно големия плакат на пещерата или списанията на нощното шкафче. Обаче тя не казва нищо друго, освен „благодаря“, а Люк й оставя раницата на пода.

— Погледни! — посочвам нетърпеливо. — Това е пещера!

— О, да! — кимва Джес леко замаяна.

Настъпва кратка тишина и незнайно защо мен започва да ме обхваща лека паника. Така ли неловко ще се чувстваме през цялото време?

— Хайде всички да пийнем по нещо! — възкликвам аз. — Нека отворим бутилка шампанско!

— Беки, сега е само четири часът — обажда се Люк. — Може би чаша чай ще бъде по-подходящо.

— С удоволствие бих пийнала чаша чай — кимва Джес.

— Тогава чай да бъде! Отлична идея! — възкликвам аз.

Повеждам ги към кухнята, а Джес върви след мен, като оглежда апартамента.

— Хубаво местенце — казва накрая.

— Беки доста се постара — отбелязва любезно Люк. — Трябваше да видиш какво беше тук преди седмица! Доставиха ни покупките от медения месец и… просто нямаше къде да се стъпи! — Поклаща невярващо глава и за пореден път отбелязва: — Просто не знам как успя да се справиш с всичко това, Беки!

— О, нищо работа — усмихвам се скромно. — Просто въпрос на добра организация.

Тъкмо включвам чайника за водата, когато в кухнята се появява и Гари.

— Това е моят партньор Гари — представя го Люк. — Гари, това е полусестрата на Беки, Джес. Идва от Къмбрия.

— Аха! — кимва Гари, като клати глава. — Познавам добре Къмбрия. Красиво местенце е там! И къде точно живеете?

— В едно селце на име Скъли — отговаря Джес. — Там е доста селски район. Напълно различен от всичко тук.

— Да, ходил съм в Скъли! — възкликва Гари. — Макар и преди много години. Там някъде ли беше онзи прочут алпинистки маршрут?

— Сигурно имате предвид Скъли Пайк.

— Същият! Опитахме се да изкатерим този връх, обаче времето ни изигра лоша шега. Едва не паднах от скалите!

— Да, понякога катеренето може да бъде много опасно — съгласява се Джес. — Човек трябва да е напълно наясно какво прави. Всякакви идиоти идват при нас от юг и се забъркват в какви ли не неприятности.

— Да, и аз съм сред тях! — изрича весело Гари. — Но все си заслужава — най-малкото заради красивата природа! — Обръща се към Люк и допълва: — Трябва само да видиш онези каменни стени! Забележителни са! Като произведения на изкуството. Простират се на километри из целия регион там!

Слушам този разговор така, сякаш някой ми разказва приказка. Много бих искала да опозная малко по-добре селската част на Англия. Много бих искала да зърна и каменните стени. Така де, единственото, което познавам от тази страна, са само Лондон и графство Съри, което си е на практика също Лондон.

— Трябва да си купим една вила в Къмбрия! — изричам възторжено, докато раздавам чашите с чай. — В селото на Джес! Така ще можем да се виждаме доста често. Няма ли да е страхотно?! — Последното отправям към Джес.

Настъпва продължителна тишина.

— Да — обажда се накрая Джес. — Страхотно!

— Не мисля, че в близко бъдеще ще купуваме вила, където и да било — казва Люк, като ме поглежда с присвити очи. — Не си ли спомняш, че сме на ограничен бюджет?

— Да, знам — тросвам се аз и също присвивам очи към него. — И аз се придържам към него, нали?!

— Е, така е — съгласява се Люк. — Колкото и да е невероятно, успяваш. — Поглежда към кутията с бисквитите „Фортнъм“ на барплота и добавя; — Макар че, ако трябва да бъда честен, направо не мога да проумея как го правиш! — Погледнете само! — добавя и отваря хладилника. — Пълнени маслини, пушен омар, и това на ограничен бюджет!

Не мога да не се изпъча от гордост. Цялата тази храна е благодарение на продажбата на онези часовници от „Тифани“. Толкова бях щастлива, че веднага излязох и накупих цяла кошница с любимите храни на Люк.

— Просто въпрос на добро управление на семейните финанси — изричам нехайно и му поднасям чинията. — Почерпи се с луксозна шоколадова бисквитка!

— Хммм — отправя ми Люк поглед, пълен с подозрение. После се обръща към Гари и го подканя: — Хайде да продължаваме!

Двамата мъже излизат от кухнята и ето че аз оставам сама със сестра си. Наливам по още една чаша чай и се качвам на високото столче, точно срещу нея.

— Е, какво искаш сега да правим? — питам аз.

— Аз съм лесна гостенка — свива рамене Джес.

— Не, не, само кажи! Всичко зависи само от теб! Изцяло!

— За мен няма никакво значение — отвръща тя и отпива от чая си.

Пак настъпва тишина, нарушавана единствено от капенето на чешмата в мивката.

Което всъщност е добре. Това е един от онези тихи моменти, изпълнени със спокойствие и негласно разбирателство, които човек има с членовете на своето семейство. Всъщност именно тишината доказва, че хората се чувстват добре един с друг. Няма нищо общо с неудобство или нещо подобно.

О, господи! Кажи нещо, моля те!

— Бих искала малко да потренирам вдигане на тежести — заявява внезапно Джес. — Обикновено го правя всеки ден, обаче тази седмица нямах подобна възможност.

— Страхотно! — светват ми очите. — Това е великолепна идея! Аз също ще се присъединя към теб!

— Сериозно? — изумява се Джес.

— Разбира се! — Изпивам си последната глътка чай, оставям си чашата на плота и заявявам: — Само ще отида да се приготвя!

Каква страхотна идея! Да правим заедно гимнастика си е пълно свързване между двете ни! Можем да мръднем до фитнес салона на Тейлър, дето се намира на първата пряка от нас и където аз имам златна членска карта, да се поизпотим малко, а после да се отбием в уютния плодов бар. Знам, че плодовият бар със сигурност е отворен, защото често се отбивам там точно по това време на деня.

За фитнес залата на долния етаж не съм много сигурна, но ще видим.

Или май беше на горния етаж?

Както и да е. Където ще да е.

Разтварям широко вратите на гардероба и издърпвам чекмеджетата, където се намира екипът ми за фитнеса. Мога да си облека атлетическия си костюм „Джуси“, само дето с него може прекалено много да се изпотя. Или пък онази готина розова блузка, обаче един ден в плодовия бар зърнах едно момиче със същата…

Накрая избирам един черен ретро клин със странични ръбове, плюс бяла тениска към него и моите страхотни маратонки с ергономична подметка, които си взех от Щатите. Струваха ми значителна сума, обаче нали пък са с биохимичен баланс и двойно уплътнение на подметката в средата! Плюс факта, че стават както за маратонско бягане, така и за планинско катерене.

Намъквам се бързо в екипа си, вдигам си косата на конска опашка и накрая добавям онзи готин спортен часовник марка „Адидас“. (Което идва да покаже, че Люк въобще не беше прав. Казах му аз, че някой ден подобен часовник ще ми потрябва!) Втурвам се към стаята за гости и почуквам деликатно на вратата.

— Здрасти!

— Влизай! — долита отвътре приглушеният глас на Джес, който ми звучи доста странно. Отварям предпазливо вратата и я виждам легнала на пода, преоблечена в стари избелели шорти и тениска.

И прави коремни преси. Но ми трябва известно време да проумея какво точно прави, докато наблюдавам как цялото й тяло от кръста нагоре се вдига от пода, а после се спуска. Боже, ама тя е доста добра!

А ето че сега започна да прави онези упражнения с извивките на краката откъм кръста, които аз така и не успях да усвоя.

— Ще… ще тръгваме ли? — питам по едно време.

— Къде да тръгваме? — пита Джес, без да си нарушава ритъма.

— Към фитнес залата! Нали искаше да… — Не довършвам, защото точно в този момент тя започва да прави свещ.

Хайде де, ама това вече е прекалено! Само се фука!

— Не ми трябва да ходя никъде. Мога да си правя гимнастиката и тук.

Тук ли?! Ама тя сериозно ли говори? Че тук няма никакви огледала! Няма и кабелна с MTV! Да не говорим пък за плодов бар.

Погледът ми пада върху тесен и дълъг белег върху долната част на крака на Джес. Тъкмо се каня да я попитам как се е наранила, когато тя ме забелязва, че я гледам, и се изчервява като домат. Очевидно е доста чувствителна. Значи по-добре да не споменавам белега.

— А нямаш ли нужда от дъмбели например? — питам аз.

— Имам си. — Бръква в раницата си и изважда оттам две стари пластмасови бутилки от минерална вода, пълни с пясък.

Това ли са й дъмбелите?!

— Кракът ми не стъпва в тези фитнес зали — отбелязва тя, като започва да вдига бутилките над главата си. — Чиста загуба на пари. Пък и половината от хората, които стават членове на подобни клубове, така и не се вясват там. Купуват си скъпи спортни екипи и никога не ги слагат. Какъв е смисълът тогава?

— Да, права си! Напълно съм съгласна с теб!

Джес спира за миг и поправя захвата си на бутилките. Точно в този момент погледът й пада върху моя клин.

— Какво е това? — пита сестра ми.

— Ами… — Ръката ми се плъзва надолу. Мамка му! Това е етикетът с цената! — Ами… нищо! — изричам сконфузено и побързвам да го напъхам в клина. — И аз ще отида да си взема моите… дъмбели.

Когато се връщам от кухнята с две бутилки минерална вода „Евиан“, не мога да не се чувствам леко притеснена. Не точно това имах предвид под гимнастика. Представях си как двете работим с лекота на два съседни уреда, на фона на някакво вдъхновяващо музикално парче и прожектори, от които косите ни блестят.

Както и да е. Няма значение.

— Ще взема да правя това, което правиш и ти, става ли? — питам, когато лягам до Джес на килима.

— В момента работя за бицепси — отбелязва сестра ми. — Фасулска работа е. — И започва да вдига и да спуска ръце, а аз повтарям това, което виждам. Господи, ама това упражнение май е доста бързичко!

— Да пусна ли малко музика? — питам по едно време.

— Нямам нужда от музика — казва Джес.

— Аз също — побързвам да се съглася.

Ръцете започват да ме болят. Натоварването надали им се отразява особено добре. Поглеждам крадешком към Джес, обаче тя помпи ли, помпи. Съвсем небрежно се привеждам напред, като се преструвам, че си оправям връзките на маратонките. И точно в този момент ми хрумва гениална мисъл.

— Ей сега се връщам! — извиквам и отново се втурвам към кухнята. След няколко мига съм отново при Джес, хванала в ръце две елегантни сребристи бутилки.

— Заповядай една здравословна напитка! — заявявам гордо и подавам едната бутилка на Джес. — Да си възстановиш баланса.

— Да си възстановя какво? — смръщва се тя и поставя на пода бутилките си.

— Така пише на бутилките. Ето, виж! — показвам й аз. — Съдържа уникална смесица от стимулиращи жизнената енергия витамини и билки!

Джес оглежда внимателно етикета.

— Само захар и вода! Погледни! Вода… глюкозен сироп… — Оставя бутилката и отсича: — Не, благодаря!

— Ама нали съдържа специални съставки! — възкликвам изненадана. — Възвръща баланса, жизнената енергия и овлажнява кожата отвътре!

— И как по-точно го прави?

— Ами… не знам точно.

— А колко струва? — пита Джес и отново грабва бутилката, за да погледне етикета с цената. — 2. 95 лири! — Възмущението й е напълно очевидно. — Три паунда за малко захар и вода?! За тези пари можеш да си купиш двадесеткилограмова торба с картофи.

— Да де, ама… аз не искам двадесеткилограмова торба с картофи!

— А трябва! — изтъква назидателно сестра ми. — Картофите са едни от най-хранителните и най-евтините хранителни продукти! — Оглежда ме укорително и добавя: — Хората често ги подценяват. Обаче знаеш ли, че в кората на картофа има много повече витамин С, отколкото в портокала?

— Ами… не — отговарям притеснено. — Не, не знам.

— Човек може преспокойно да живее само с картофи и мляко — отбелязва Джес и започва отново да вдига импровизираните си дъмбели. — От тях получаваш на практика всички хранителни съставки, от които се нуждае тялото ти.

— Ясно! Това е… добра идея. Ами… аз ще отида да си хвърля един душ.

Когато затварям вратата на спалнята, се чувствам напълно объркана. Какво беше това за картофите? И как изобщо стигнахме до тази тема?

Тръгвам по коридора и през вратата на кабинета зървам Люк, който смъква нещо от лавицата.

— Много си спортна днес — подвиква ми той, като вдига глава. — Да не би да отивате във фитнес залата?

— А, не. Двете с Джес поспортувахме малко — отговарям аз, като отмятам назад коса.

— Браво на вас! Е, значи вече се разбирате, така ли?

— Да, при това доста добре — подвиквам, като продължавам по коридора.

Което… може би е точно така.

Въпреки че, ако трябва да бъда честна, с Джес никога не се знае. Тя надали може да се нареди сред хората, които те привличат моментално.

Както и да е. Дотук добре. И сега, след като потренирахме, можем да се възнаградим. Нуждаем се само от няколко питиета, малко барова обстановка и тиха музика. Тогава наистина ще можем да се отпуснем.

Докато водата се стича по тялото ми, усещам, че се изпълвам с ново вдъхновение. Нищо не може да се сравни с една хубава женска вечер! Двете със Сузи имаме толкова хубави спомени с подобни вечери от времето, когато живеехме заедно. Веднъж например, когато Сузи беше изоставена от приятеля си, посветихме цялата вечер на изпращане на предложения до него за лекарства за импотентност. Друг път пък си приготвихме коктейли с джоджен и едва не получихме алкохолно натравяне. Спомням си също как една вечер решихме да си обръснем главите и се заехме да търсим денонощен фризьорски салон.

А имаше и много вечери, когато не се случваше нищо особено. Тогава само гледахме филми, похапвахме си пица, говорехме си и се смеехме, и въобще — си прекарвахме страхотно.

Спирам насред подсушаването на косата си. Чувствам се странно, когато вече не мога да говоря за Сузи. Не ми се е обаждала нито веднъж, откакто й съобщих, че си имам сестра. Аз също не съм й звъняла.

Както и да е. Вирвам гордо брадичка. Това е животът. Хората си намират нови приятелки и нови сестри. Наричат го естествен подбор.

Пък и двете с Джес ще си прекараме страхотно тази вечер. Много по-добре, отколкото всичките ми вечери със Сузи!

Изгаряща от нетърпение, аз си обличам някакви дънки и тениска, върху която със сребърни букви е изписано „Идеалните сестри“. После запалвам лампите на тоалетката си и изваждам оттам абсолютно всички гримове, които притежавам. Разравям кутията под леглото и измъквам трите си перуки, четирите изкуствени опашки, изкуствените си мигли, спрея с блясък за коса и татуировките. А накрая отварям специалния си шкаф, където складирам обувките си.

Обожавам шкафа си за обувки!

Разбрахте ли ме добре? Буквално го обожавам! Това е най-хубавото нещо за мен в целия свят! Всичките ми обувки са подредени в редици, а вътре има дори вградени лампи, за да се виждат по-добре. Обхващам с наслада редиците, а после изваждам оттам най-веселите, най-шикозни обувки с високи токчета и ги захвърлям на леглото.

Вече сме в пълна готовност за маскировката!

След това се заемам с подготовката на дневната. Изваждам всичките си любими видеокасети с филми и ги разстилам на пода, добавям към всичко това купчини със списания и запалвам няколко свещи. После следва кухнята, където вадя няколко купи и изсипвам вътре различни видове чипс, пуканки и сладки, и там запалвам няколко свещи и изваждам шампанското от хладилника. Когато оглеждам обстановката, забелязвам, че гранитните повърхности проблясват, а неръждаемата стомана излъчва млечно сияние от отражението на пламъците на свещите. Всичко е перфектно!

После си поглеждам часовника. Почти шест часът е. Джес сигурно вече е приключила с тренировката си. Насочвам се към стаята за гости и почуквам леко на вратата.

— Джес?

Никакъв отговор. Сигурно е под душа. Е, няма защо да бързаме.

Но когато тръгвам към кухнята, внезапно дочувам гласът й, който долита от кабинета. Странно! Приближавам се натам и леко отварям вратата. И ето че пред компютъра седи Джес, а от двете й страни стоят Люк и Гари, втренчени в екрана на монитора. Там пък зървам Люк, който говори на зелен фон.

— Ето така можете да наслагате графичните изображения — тъкмо казва Джес, като печата бързо нещо на клавиатурата. — И да ги синхронизирате със саундтрака. Ако искате, аз мога да ви помогна.

— Какво става тук? — обаждам се изумена аз.

— Това е новият ни корпоративен сиди-ром — обяснява Люк. — Обаче типовете, дето са го правили, са си оставили ръцете. И сега всичко трябва да бъде наново редактирано.

— Сестра ти е направо магьосник по компютрите! — казва възторжено Гари.

— О, нищо особено. Научих тези неща доста отдавна — обажда се Джес, като продължава да печата нещо със светкавична скорост. — Целият университет трябваше да премине компютърните курсове още миналата година. Пък и доста си падам по техниката. Много ми харесва да си играя с подобни играчки.

— Това е фантастично! — отбелязвам аз. Помотавам се до вратата известно време, обаче Джес продължава да си печата нещо. — Ами… не искаш ли да дойдеш да пийнем по нещо? Приготвила съм всичко за нашата женска вечер!

— Много съжалявам! — вдига поглед към мен Люк, внезапно осъзнал ситуацията. — Извинявай, Джес, задържам те! Оттук нататък ние ще се оправим. Все пак много ти благодаря!

— Да, и аз! — приглася му Гари.

И двамата я наблюдават с такова огромно възхищение, че не мога да не почувствам поне мъничко ревност.

— Хайде! — подканям я с иначе ведър тон. — Шампанското ни очаква!

— Още веднъж много ти благодарим, Джес! — повтаря Люк. — Страхотна си!

— Няма проблеми — кимва Джес, става от стола и тръгва след мен.

— Мъже! — махвам пренебрежително с ръка, когато излизаме от кабинета. — Единственото, за което мислят, са компютрите!

— Аз обожавам компютрите — свива рамене сестра ми.

— Е, ами… аз също — свиря бързо отбой. — Безспорно!

Което отчасти е истина.

Така де, обожавам и-бей.

Когато въвеждам Джес в кухнята, усещам как ръцете ме засърбяват от вълнение. Ето го най-сетне! Моментът, който чакам толкова отдавна! Грабвам дистанционното на сидито и го включвам — и само след миг в кухнята гръмват „Систър Следж“. Купих този албум специално за случая!

— „Ние сме семейство“! — пригласям на диска аз, като се усмихвам щастливо на Джес. Изваждам бутилката с шампанско от кофичката с лед и я отварям. — Малко шампанско? — предлагам.

— Бих предпочела нещо безалкохолно, ако разполагаш с такова — отвръща тя, като пъхва ръце в джобовете си. — От шампанското ме боли глава.

— О! — свивам се като ударена аз. — Ами… добре тогава.

Наливам й чаша „Аква Либра“ и оставям бутилката настрани, преди да е успяла да я сграбчи, за да провери цената — току-виж пак започнала да ми изнася лекция за картофите.

— Мисля, че тази вечер можем просто да се отпуснем — надвиквам музиката. — Да се позабавляваме… да поговорим… да се посмеем…

— Звучи ми добре — кимва Джес.

— Та ми хрумна едно нещо — може да се маскираме!

— Да се маскираме ли?!

— Ела, ще ти покажа! — Дръпвам я по коридора и влизаме в спалнята. — Можем да си направим грим една на друга… да пробваме най-различни дрехи… аз мога да ти направя прическа със сешоар, ако искаш…

— Ами… не знам — свива се Джес.

— Ще бъде много забавно, ще видиш! Виж какво, седни пред огледалото. Пробвай една от перуките ми! — Слагам си русата тип „Мерилин Монро“ и възкликвам: — Не е ли прекрасно?!

Джес примигва.

— Мразя огледалата — изрича накрая. — И никога не си слагам грим!

Вторачвам се неразбиращо в нея. Че как е възможно някой да мрази огледалата?!

— Освен това съм напълно доволна от начина, по който изглеждам — добавя с леко отбранителен тон тя.

— Ама, разбира се, че изглеждаш прекрасно! — изписквам аз. — Но не в това е въпросът! Става дума само за игра, за… забавление.

Мълчание.

— Както и да е — кимвам, като се опитвам да скрия дълбокото си разочарование. — Просто ми хрумна. Не е необходимо да го правим, щом не искаш.

Свалям си русата перука и изключвам осветлението на тоалетката. Стаята автоматично потъва в полумрак, което отразява великолепно начина, по който се чувствам. Наистина очаквах с нетърпение да гримирам Джес. Имах страхотни идеи за подчертаване на очите й.

Няма значение. Пак можем да си прекараме чудесно.

— Какво ще кажеш да гледаме някой филм? — предлагам аз.

— Няма проблеми — кимва тя.

Сега, като се замисля, гледането на филми в редица отношения е далеч по-добро. Всички обичат да гледат филми, а освен това на скучните места винаги можем да си бъбрим. Повеждам я към дневната и посочвам триумфално към подредените във ветрилообразна форма видеокасети на пода.

— Ето, избери си!

— Добре — кимва Джес и започва да ги разглежда.

— Ти падаш ли си по „Четири сватби и едно погребение“! Или може би по „Безсъници в Сиатъл“! Или „Когато Хари срещна Сали“?

— За мен няма никакво значение — отговаря Джес, като вдига поглед от касетите. — Ти избери нещо.

— Е, не може да нямаш любим филм!

— Да, но не е сред тези тук — отвръща Джес с леко отвратена гримаса. — Предпочитам нещо далеч по-сериозно.

— О! — свивам се аз. — Ясно. Ами… ако искаш, мога да отскоча до видеотеката и да взема нещо, което ти харесва! Ще отнеме не повече от пет минути! Кажи ми какво искаш да гледаш и…

— Няма проблеми. Не искам да ти създавам допълнителни трудности — свива рамене тя. — Нека пуснем някой от тези тук.

— О, не се притеснявай! — изсмивам се аз. — Ако не ти харесват, няма смисъл да се тормозиш да ги гледаш. Можем да правим… нещо по-различно. Няма проблеми!

Усмихвам й се, но дълбоко в себе си усещам как тревогата и напрежението ми растат. Защото не съм особено сигурна какво друго да й предложа. Резервният ми план включваше караоке вечер, обаче нещо ми подсказва, че и тази идея няма да й допадне особено. Пък и нали не носим перуки.

Защо всичко е толкова неловко? Мислех си, че досега вече ще се заливаме от истеричен смях. Мислех си, че ще се забавляваме!

О, господи! Не можем цяла вечер просто да си седим и да мълчим. Затова се налага да си разкрием картите.

— Виж какво, Джес — привеждам се към нея аз, — искам да правим онова, което на теб ти харесва! Но ще се наложи да ми помогнеш малко. Затова… бъди искрена с мен! Да предположим, че не те бях поканила у дома за уикенда! Какво щеше да правиш по това време?

— Ами… — замисля се Джес. — Тази вечер трябваше да присъствам на събрание на еколозите. Аз съм активистка в едно наше сдружение там. Повдигаме общественото съзнание на хората, организираме стачки и протестни маршове… Такива неща.

— Ами нека го направим и тук! — изричам нетърпеливо. — Нека си организираме една стачка! Ще бъде много гот! Аз мога да изработя няколко знаменца…

Лицето на Джес остава каменно.

— Стачка за какво? — пита накрая.

— Ами… няма значение! За каквото и да било! Ти си гостенката, ти избирай!

Джес се опулва невярващо в мен.

— Виж какво, стачките не се организират просто ей така! Налага се да започнем с проблемите. С проблемите по опазването на околната среда! И те в никакъв случай не са забавни!

— Окей — побързвам да се съглася. — Тогава да забравим за стачката. Ами ако не беше на това събрание? Какво щеше да правиш точно сега? И каквото кажеш, ще го направим. Заедно!

Джес сбърчва чело и се замисля, а аз я наблюдавам обнадеждено. И дори с любопитство. Като че ли за първи път ще имам възможността най-сетне да науча нещо съществено за сестра си.

— Сигурно щях да си преглеждам сметките — отговаря накрая тя. — Всъщност, дори си ги нося, в случай че ми остане време за това.

Сметките значи. В петък вечер ще изчисляваме сметките. Браво!

— Ами хубаво — смотолевям накрая. — Страхотно! Тогава… нека да си прегледаме сметките!

Окей. Всичко е под контрол. Всичко е наред.

Двете със сестра ми си седим в кухнята и си изчисляваме сметките. Или поне Джес го прави. Лично аз не съм особено убедена какво точно правя.

Пред мен седи бял лист, на който съм написала заглавие „Сметки“, подчертано с две черти.

От време на време Джес вдига поглед към мен и аз бързо надрасквам нещо, за да дам вид, че си гледам работата. И наистина си я гледам. Засега на моя лист може да се прочете следното: „20 лири… бюджет… 200 милиона лири… здравейте, казвам се Беки…“

Джес се труди със сбръчкано чело над купчина листчета, които ми приличат на банкови извлечения, като непрекъснато ги разлиства отпред назад и отзад напред.

— Да не би нещо да не е наред? — питам по едно време съчувствено.

— Тъкмо се опитвам да проследя една сума, която ми се губи — отговаря тя. — Сигурно е някъде в счетоводните ми тефтери. — Изправя се и казва: — Ей сега се връщам!

Когато сестра ми излиза от кухнята, аз отпивам глътка шампанско и хвърлям крадешком поглед към купчината й с банковите извлечения.

Така де, не че се каня да ги чета или да я шпионирам! Нищо подобно! Те са си нейна лична работа, а аз уважавам частния живот на хората. Пък и без това не е моя работа. Въобще!

Единственият проблем обаче е, че кракът нещо ме засърбява. Наистина! И аз се привеждам, за да го почеша… после, без да искам, надниквам по-внимателно… и още по-внимателно… докато накрая успявам да зърна последната цифра — общата сума на въпросното извлечение.

30 002 британски паунда.

Като че ли нещо ми удря кроше в корема и аз побързвам да се изправя, едва не разсипвайки шампанското си. Сърцето ми бие учестено от шока. Тридесет хиляди лири?! Тридесет хиляди лири!

Ама това е много по-голямо надвишаване на кредитния лимит и от най-лошите ми времена! Ужасно много!

Вече всичко започва да си идва на мястото. Всичко се подрежда. Нищо чудно, че сама си прави дъмбелите. Нищо чудно, че си разнася навсякъде термоса с кафе. Сигурно е принудена да пести така, както и на мен веднъж ми се наложи. Сигурно е чела „Как да контролираме парите си“ от Дейвид Бартън!

Господи, кой би си помислил?!

Когато Джес се връща в кухнята, не мога да не я гледам вече с други очи. Тя взема едно от банковите си извлечения и тежко въздиша. И аз усещам как душата ми се зарежда с огромна любов и съчувствие към нея. Ако знаете и на мен колко пъти ми се е случвало да взема някое банково извлечение и да въздъхна! Та ние действително сме сродни души!

Погледът й се плъзга по цифрите, а изражението й продължава да бъде все така объркано. Ами да, нищо чудно! С подобна дължима сума!

— Хей — обаждам се аз с разбиране, — все още ли се опитваш да проследиш онази сума пари?

— Трябва да са тук някъде — смръщва се тя и се обръща към друго извлечение.

Господи, да не би пък банката да се кани да й направо запор на имуществото? Мога да й дам няколко идеи.

Привеждам се напред доверително и прошепвам:

— Банките са истински кошмар, нали?

— Направо са безполезни — махва с ръка тя.

— Знаеш ли, понякога номерът е в едно любезно писмо. Кажи, че си си счупила крака — или нещо подобно. Или пък, че кучето ти е умряло.

— Моля? — вдига озадачено глава тя. — Защо пък да им разказвам подобни неща?

Божичко, ама тя изобщо няма представа как стават нещата! Нищо чудно, че е затънала в толкова неприятности.

— Е, нали се сещаш! За да предизвика тяхното съчувствие! Тогава може и да ти отложат наказанията за пресрочен лимит. Или дори да го увеличат.

— Аз нямам пресрочен лимит — отвръща тя с озадачена физиономия.

— Но…

Млъквам, защото точно в този момент истината се стоварва като чук върху главата ми. Щом няма пресрочен кредит, това означава, че…

Май ще припадна.

Значи тези тридесет хиляди са всъщност…

Това са истински пари?

— Беки, добре ли си? — поглежда ме неразбиращо Джес.

— Аз съм… добре — отговарям едва-едва и отпивам няколко големи глътки шампанско, опитвайки се да си възвърна самообладанието. — Ти… значи нямаш дължим кредит. Това е много добре! Това е страхотно!

— Никога през живота си не съм имала дължим кредит! — отсича категорично Джес. — И не смятам, че е необходимо. Ако човек държи на себе си, спокойно може да харчи в рамките на възможностите си. Хората, които затъват в дългове, страдат от липса на самоконтрол. И за подобни деяния няма никакво извинение! — Подрежда документите си, но по едно време се заковава на място и пита: — Но ти някога си била финансов журналист, нали? Майка ти ми показа някои от твоите статии. Значи знаеш всичко по този въпрос.

Лешниковите й очи ме поглеждат с очакване и аз усещам, че ме наляга някакъв абсурден страх. Внезапно си давам сметка, че като че ли не държа много тя да знае истината за моето финансово положение. Е, не и цялата истина, разбира се.

— Ами… всичко наистина — отговарям накрая. — Естествено, че знам. Всичко е въпрос на… на предварително планиране и прецизно управление на бюджета!

— Именно! — кимва Джес и ме поглежда одобрително. — Когато ми паднат някакви пари, първото, което правя, е да отделя половината и да я сложа в банковата си сметка.

Какво прави тя?!

— Отличен подход! — смотолевям с усилие. — Това е най-разумният подход. Безспорно.

Намирам се в шок. Когато бях финансов журналист, пишех статии, в които казвах на хората непрекъснато да заделят част от доходите си. Обаче никога не съм си мислела, че някой наистина го прави.

Джес ме поглежда с непознат до момента интерес.

— Значи и ти подхождаш така, нали, Беки?

В продължение на няколко секунди се чудя какво да й отговоря.

— Ами… как да ти кажа… може би не чак половината, при това всеки месец…

— И аз съм така — най-сетне благоволява да се отпусне и усмихне тя. — Понякога успявам да заделя само двадесет процента.

— Двадесет процента! — повтарям едва чуто аз. — Е… няма значение. Не би трябвало да се укоряваш заради това.

— Но се укорявам — казва Джес и се привежда през масата към мен. — И се надявам, че ме разбираш защо го правя.

Боже, никога досега не съм виждала пред себе си толкова открито и честно лице!

Господи, ама ние като че ли най-сетне се сработваме, а?!

— Двадесет процента от какво? — достига до нас гласът на Люк, който тъкмо в този момент влиза в кухнята, придружен от Гари. И двамата изглеждат в отлично настроение.

В главата ми зазвучава предупредителен звън.

— Ами… нищо — смотолевям аз.

— Тъкмо си говорехме за финанси — отговаря Джес. — И двете се занимавахме с изчисляване на сметките си.

— Сметките си ли?! — избухва в смях Люк. — И какви са точно твоите сметки, Беки?

— Е, нали се сещаш! — отговарям жизнерадостно. — Финансовите ми дела и така нататък.

— Аха! — кимва Люк, като изважда от хладилника бутилка вино. — Е, извика ли вече Отряда за бързо реагиране? Или може би Червения кръст?

— Какво искаш да кажеш? — поглежда го стреснато Джес.

— Нали точно тях викат обикновено на места, където има някакви бедствия? — заявява той и ми се хили нагло.

Да бе, точно така!

— Ама… Беки някога е била финансов журналист! — изтъква Джес, като звучи напълно объркана.

— Финансов журналист ли?! — изкисква се Люк. — Искаш ли да чуеш как минаваше един работен ден на сестра ти като финансов журналист?

— Не — срязвам го бързо. — Не иска!

— Кредитната карта… — изрича замислено Гари, потънал в спомени.

— Да бе, самоунищожаващата се кредитна карта! — плясва радостно по плота Люк. — Това беше по време на забележителната кариера на Беки като финансов експерт по телевизията — обръща се той към Джес. — Даваха някакво предаване за опасностите, свързани с точно този вид карти. И тя слага, моля ти се, собствената си карта в машинката, за да демонстрира идеята си… — Отново започва да се смее. — И пред погледите на всички зрители, пред камерата, машинката поглъща картата!

— После го показаха и на следващата вечер в някакъв клип — обяснява ми Гари. — Онази част, където започваш да удряш машинката с тока на обувката си, е истинска класика!

Поглеждам го побесняла.

— Ама защо машинката е погълнала картата?! — обръща се изумена ту към единия, ту към другия Джес. — Да не би да е била… с превишен кредит?

— Дали Беки е с превишен кредит? — изкисква се весело Люк, докато вади чашите. — А папата католик ли е?!

Джес очевидно е объркана.

— Но, Беки, нали току-що каза, че всеки месец спестяваш половината от заплатата си?

Мамка му! Хиляди дяволи!

— Какво?! — обръща се бавно Люк. — Беки какво каза, че прави?

— Е, не казах… точно това — обаждам се ужасена аз. — Казах, че да спестяваш половината от заплатата си е много добра идея. По принцип. И е точно така! Наистина идеята е много добра!

— А какво ще кажеш като за начало да не натрупваш огромни дългове по кредитните си карти и да не укриваш сметките по тях от съпруга си? — отбелязва Люк, като сбръчква чело. — Тази идея по принцип харесва ли ти?

— Сметки от кредитни карти?! — обръща се ужасена към мен Джес. — Значи ти… ти имаш дългове?!

Господи, ама защо трябва да го казва точно по този начин?! Дългове! Все едно съм чумава. Все едно съм някаква си обикновена работничка. Така де, защо не погледне по-реално на нещата?! Та вече живеем в двадесет и първи век! Всички имат някакви дългове!

— Нали знаеш, че лекарите са най-лошите пациенти? — опитвам се да обърна на майтап нещата. — Е, финансовите журналисти са най-лоши като…

И зачаквам тя също да се засмее или поне да ме дари със съчувствена усмивка. Обаче тя просто си седи и продължава да бъде ужасена.

В гърдите ми назрява негодувание. Добре де, може и от време на време да имам по някой и друг дълг. Обаче защо тя трябва да ме гледа с такова силно неодобрение, а?!

— Между другото, Джес — обажда се Гари, — току-що се натъкнахме на дребен проблем в програмата.

— Сериозно?! — вдига зарадвано глава Джес. — Мога да дойда да ви помогна, ако искате!

— Сигурна ли си?! — пита Гари и ме поглежда колебливо. — Не искаме да ви прекъсваме вечерта, та…

— Няма нищо — махвам с ръка аз. — Гледайте си работата!

* * *

Когато всички се скриват в кабинета, аз поемам бавно по коридора и влизам в дневната. Тръсвам се на дивана и се вторачвам нещастно в пустия екран на телевизора.

Двете с Джес така и не успяхме да намерим общ език.

Ние не се разбираме. Това е голата истина.

Залива ме мрачно разочарование. Толкова много се старах — още откакто пристигна тя, аз полагам неимоверни усилия! Купих онзи плакат с пещерата… приготвих всичките тези вкусотии… опитах се да организирам най-прекрасната вечер по моите представи. А тя дори не си помръдна пръста да се включи! Добре де, може и наистина филмите, с които разполагам, да не са й харесали. Но поне можеше да се престори, че й харесват, нали така? Ако аз бях на нейно място, със сигурност щях да се престоря, за да не обидя домакинята.

Защо трябва да е толкова мрачна?! Защо не се отпусне и не стане по-весело момиче?!

Докато си пийвам от шампанското, по гърба ми запълзяват леки тръпки на негодувание.

Как е възможно да мрази пазаруването?! Как, за бога?! Та тя разполага с цели тридесет бона! Би трябвало да обожава да ходи по магазините!

И още нещо. Защо се е вманиачила толкова много на темата за картофите? Какво им е толкова страхотното на тъпите картофи?!

Въобще не я разбирам. Уж ми е сестра, ала не разбирам нито една от причините за нейното поведение. Люк се оказа напълно прав. Всичко е във възпитанието. Природата няма нищо общо.

Въздъхвам измъчено, а после погледът ми се плъзва тъжно по видеокасетите. Може пък да взема да си пусна един филм — голяма работа, че съм сама! И да си хапна пуканки. Както и от онези разкошни шоколадови бонбони „Торнтънс“!

Джес вероятно въобще не хапва шоколад. Освен ако не е шоколад, който сама е приготвила — от картофи.

Е, браво на нея! Аз обаче възнамерявам да се натъпча с шоколад и да зяпам филми!

Тъкмо се присягам към „Хубава жена“, когато телефонът иззвънява.

— Ало? — изричам, когато вдигам слушалката.

— Ало, Беки? — достига до мен познат глас. — Аз съм!

— Сузи! — възкликвам с огромна радост аз. — О, господи! Здрасти! Как си?

— Ами аз съм добре. А ти?

— И аз съм добре. Много добре!

И в този момент усещам, че от цялото си сърце искам в този момент Сузи да беше тук. Както в доброто старо време, когато живеехме във Фулам. Толкова много ми липсва моята приятелка! Толкова много!

Но вече всичко е различно.

— Е, как мина почивката ви с Лулу? — питам аз с възможно най-нехайния си тон.

— Ами беше… добре — отговаря тя след кратка пауза. — Нали се сещаш. Малко… различно, но… иначе забавно.

— Много хубаво.

По линията се възцарява неловка тишина.

— Ами аз се питах… питах се как вървят нещата с твоята сестра — изрича колебливо Сузи. — Вие двете… станахте ли добри приятелки?

Тези думи попадат като сол върху незараслата ми рана.

Не мога да призная истината пред Сузи. Просто нямам сили да й призная, че всичко се провали. Че тя си ходи на почивка с новата си приятелка, обаче аз не съм в състояние да прекарам и една свястна вечер със сестра си.

— Всичко е страхотно! — отговарям. — Не би могло да бъде по-добре! Разбираме се прекрасно!

— Сериозно? — изрича унило Сузи.

— Напълно! Всъщност, точно в този момент двете имаме женска вечер. Гледаме филми… смеем се… мотаем се… Такива работи.

— И какво точно гледате? — Пита веднага Сузи.

— Ами… Поглеждам тъмния екран и отговарям: — „Хубава жена“.

— Обожавам „Хубава жена“ — отбелязва с носталгия Сузи. — Особено онази сцена в магазина!

— Именно! Това е най-хубавата сцена в целия филм!

— И накрая, когато Ричард Гиър се качва при нея! — добавя възторжено приятелката ми. — О, господи, ще ми се още сега да го гледам!

— Аз също! — отвръщам, без изобщо да се замислям. — Така де… да гледам… останалата част от него!

— О! — възкликва Сузи със странен глас. — Очевидно ви прекъсвам. Извини ме, моля те!

— О, не! — побързвам да я успокоя аз. — Имам предвид, няма значение.

— Ще те оставям да си гледаш работата. Сигурно нямаш търпение да останеш насаме със сестра си. Доколкото схващам, двете си прекарвате великолепно. — В гласа й се прокрадва копнеж. — Двете имате да си говорите за толкова много неща!

— Ами да! — отговарям и оглеждам празната стая. — Да, определено е така!

— Е, ще се чуем някой друг път. Чао, Беки!

— Чао! — изричам и в гърлото ми се образува топка.

Ще ми се да й извикам в слушалката: „Почакай! Не затваряй!“

Но вместо това просто затварям телефона и се вторачвам в пустотата пред себе си. В другия край на апартамента чувам как Люк, Гари и Джес се смеят на нещо. Връзката между тях очевидно е станала веднага. Само с мен не се получи.

И внезапно усещам, че ме наляга дълбока депресия.

Имах толкова големи надежди. Толкова се вълнувах и радвах, че имам сестра. Но вече няма никакъв смисъл да опитвам, нали така?! Направих всичко, което ми беше по силите — и се провалих. Тотално. Двете с Джес никога няма да станем приятелки. Не и след милион години.

Ставам от дивана, мрачно пъхвам касетата с „Хубава жена“ във видеото и го включвам с дистанционното. Единственото, което мога да сторя оттук нататък, е да се държа любезно и учтиво през останалата част на уикенда. Любезно и учтиво — като добра домакиня. Би трябвало да се справя успешно поне с тази задача.

УЕСТ КЪМБРИЯ БАНК

Стърндейл Стрийт № 45

Когънтуейт

Къмбрия

Мис Джесика Бъртрам

Хил Райз № 12

Скъли

Къмбрия

16 май 2003 г.

Скъпа мис Бъртрам,

Благодаря Ви за писмото.

След като прегледах изключително подробно Вашата банкова сметка, стигнах до извода, че разликата, за която ми говорите, е само 73 пенса.

Дълбоко съжалявам за тази грешка, допусната от нашата банка, и с удоволствие Ви съобщавам, че съм увеличил спестяванията Ви с гореспоменатата сума с три месеца назад. Освен това съм добавил и липсващата лихва, както Вие пожелахте.

Позволете ми да се възползвам от предоставилата ми се възможност да Ви поздравя още веднъж за прецизния и разумен подход, който Вие имате към своите финанси!

В по-личен план, очаквам с нетърпение да се запозная с Вас по време на предстоящата вечер на Групата на благоразумния вложител, на която предлагаме вино и сирене. Позволявам си да Ви напомня, че ще имаме удоволствието да чуем лекцията на нашия мениджър на отдел „Сметки на клиенти“, озаглавена „Да стегнем още веднъж коланите“!

Искрено Ваш:

Хауард Шоукрос

Отдел „Връзки с клиенти“,

директор

Четиринадесет

На следващата сутрин главата ме цепи яко. Което може би има нещо общо с факта, че снощи омахах цялата бутилка шампанско съвсем сама, като я гарнирах с кутия и половина шоколадови бонбони.

Междувременно Джес, Люк и Гари прекараха часове наред пред компютъра. Дори и когато им занесох пица, за да не стоят гладни, те въобще не ме удостоиха с внимание. Така че аз изгледах съвсем сама целия филм „Хубава жена“, след което до половината — „Четири сватби и едно погребение“. Накрая, когато стана очевидно, че никой не е приритал за мен, реших да си легна.

Докато се опитвам през замъгленото си съзнание да уцеля ръкавите на халата си, Люк вече си е взел душ и се е спретнал в „ежедневно уикенд“ облекло, което използва най-вече тогава, когато възнамерява да прекара целия ден в офиса.

— По кое време свършихте снощи? — изричам дрезгаво аз.

— Доста позакъсняхме — клати глава Люк. — Но наистина много държах да оправим онзи сиди-ром колкото бе възможно по-скоро. Направо не знам какво щяхме да правим, ако не беше Джес!

— Ясно — смотолевям и ме залива негодувание.

— Не мога да не й призная — добавя той, като си завързва връзките на обувките, — че е голяма работа! Снощи направо ни спаси! Помощта й бе неоценима. Определено се оправя страхотно с компютрите!

— Така ли? — изписквам аз.

— Ами, да! Направо е страхотна! — Изправя се и ме целува. — Ти беше напълно права. Много се радвам, че я покани на гости за уикенда!

— Аз също! — насилвам се да се усмихна аз. — Всички си прекарахме страхотно!

Повличам крака към кухнята, където Джес вече седи на барплота с дънки и тениска и чаша вода.

Прави се на много умна.

Очаквам всеки момент да разцепи атома. Може би, между две коремни преси.

— Добро утро — поздравява ме тя.

— Добро да е! — изричам аз с най-любезния си глас на добра домакиня.

Снощи реших да попрегледам наново книгата си за домакинята — там се казваше, че дори и гостът ви да ви вбесява, длъжни сте да се държите възпитано и любезно.

Добре де. Мога да бъда възпитана колкото пожелаете! И изключително любезна при това!

— Добре ли спа? Искаш ли да ти приготвя нещо за закуска?

Отварям хладилника и изваждам оттам прясно изцеден портокалов сок, както и сок от грейпфрут и червени боровинки. От кутията за хляб вадя едрозърнест хляб, кроасани и кифлички. После започвам да ровичкам из шкафовете за някакви мармалади. Откривам три луксозни неща за мазане: ягодов мармалад с шампанско, мед от диви цветя и белгийски течен шоколад. Накрая смъквам няколко вида луксозни кафета и чайове, от които тя може да избира. Ето! Никой не може да ме обвини, че не съм предложила великолепна закуска на гостенката си!

Давам си сметка, че Джес наблюдава всяко мое движение, а когато се обръщам, забелязвам, че изражението на лицето й е много странно.

— Какво има? — питам. — Да не би нещо да не е наред?

— А, нищо — отвръща неловко тя. Отпива от водата си, после отново вдига поглед към мен. — Снощи Люк ми разказа всичко. За твоя… проблем.

— За моя какво?!

— За непрекъснатото ти харчене на пари.

Опулвам се шокирано в нея. Значи така е направил съпругът ми! Виж ти!

— Аз нямам никакъв проблем — отсичам, като й се усмихвам очарователно. — Той е преувеличил.

— Той ми каза, че те е поставил на строго определен дневен лимит — изрича загрижено Джес. — Доколкото схващам, точно сега надали разполагаш с особено големи суми пари.

— Да, точно така — отговарям любезно.

А наум добавям: „Не че това ти влиза в работата!“ Направо не мога да повярвам, че съпругът ми се е раздрънкал така по мой адрес!

— В такъв случай… как си могла да си позволиш луксозно кафе и ягодов мармалад с шампанско? — пита тя и посочва към затрупания с храна барплот.

— С разумно управление на средствата — отговарям с шлифован глас аз. — С определяне на приоритетите. Ако човек успее да спести за едно нещо, после може да се поотпусне за друго. Това е първото правило за успешно управление на финансите. Или поне така ме учеха в колежа по финансова журналистика — добавям небрежно.

Добре де, послъгах мъничко. Не съм ходила в подобен колеж. Обаче тя за кого се мисли, че ме разпитва така?!

— Хубаво де, но от кои неща спестяваш в такъв случай? — пита Джес и сбърчва чело. — В тази кухня не виждам нищо, което да не е купено или от „Фортнъм“, или от „Хародс“!

Отварям уста, за да изразя възмущението си, но точно тогава си давам сметка, че тя може би е права. След като започнах да изкарвам всичките тези пари от и-бей, нещо ми стана навик да купувам храна само от отдела за хранителни продукти на „Хародс“. Но пък какво от това?! „Хародс“ си е идеален магазин за хранителни продукти!

— Моят съпруг предпочита добър стандарт на живот — отсичам през стиснати устни аз. — И моята цел е да му го осигуря.

— Но можеш да го правиш и с по-малко средства! — изрича Джес и се привежда напред. — Можеш да спестяваш от всичко около теб! Мога да ти дам няколко идеи, ако искаш!

Идеи ли? Идеи от Джес?!

Внезапно таймерът на фурната изписква и аз се стряскам. Време е!

— Да не би да готвиш нещо? — озърта се озадачена Джес.

— Ами… не точно. Моля, заповядай, хапни си каквото ти харесва! Веднага се връщам!

Втурвам се задъхана в кабинета и включвам компютъра. Залагането за оранжевото ретро палто завършва след пет минути и аз съм твърдо решена да го получа! Потропвам нетърпеливо с нокти по бюрото и веднага, щом екранът светва, аз включвам съхранената страница на и-бей.

Знаех си! „Китибий 111“ отново е заложила! 200 лири!

Ако си мисли, че е много хитра, не е познала! Добре тогава, на ти, „Китибий 111“!

Изваждам хронометъра на Люк от чекмеджето на бюрото и го нагласям за три минути. Когато определеният срок изтича, аз заставам в готовност с ръце върху клавиатурата, като атлет, който чака сигнала за старта.

Окей. Една минута преди края. Старт!

Колкото ми е възможно по-бързо, аз напечатвам „00. 50“.

Мамка му! Ама какво написах аз? Изтрий! 200. 50.

Натискам бързо команда „Изпрати“ и ето че излиза следващият аналогов прозорец — идентификационен номер на потребителя, парола… Печатам с все сили.

„На настоящия етап Вашият залог е най-висок“ — прочитам аз.

Десет секунди до финала. Сърцето ми бие така, че ще се пръсне. Ами ако точно сега някой реши също да наддава?

Щраквам като обезумяла командата „Нови данни“.

— Какво правиш, Беки? — достига до мен гласът на Джес, която е застанала на прага.

Да я вземат мътните!

— А, нищо! — смотолевям аз. — Защо не си направиш препечена филийка, докато аз…

Страницата отново се отваря. Не мога да си поема дъх. Дали съм… дали съм…

„Поздравления! Печелите стоката!“

— Даааа! — извиквам възторжено, неспособна да се овладея, и удрям победоносно въздуха. — Да! Мое е!

— Кое е твое? — пита Джес, като приближава зад гърба ми и се втренчва в екрана пред мен. — Това ти ли си там?! — изрича шокирано. — Имаш толкова малък лимит, а си купуваш палто за двеста паунда?!

— Нещата не стоят точно така! — отговарям, изпълнена с угризения заради изражението й. Изправям се, отивам да затворя вратата на кабинета, след което се обръщам към нея.

— Виж какво — изричам съзаклятнически. — Всичко е наред! Имам едни пари, за които Люк въобще няма представа! От известно време продавам нещата, които си купихме по време на медения месец — и съм натрупала жестоки суми! Онзи ден продадох десет часовника „Тифани“ и от тях изкарах две хиляди паунда! — Вдигам гордо брадичка и добавям: — Така че мога без проблеми да си позволя подобно палто!

Неодобрителното изражение на Джес въобще не се променя.

— Можела си да сложиш тези пари в банкова сметка с голяма лихва! — изтъква назидателно тя. — Или да ги използваш, за да погасиш част от дълговете си!

Едва потискам внезапно зародилото ми се желание да й зашлевя шамар.

— Добре де, ама не го направих! — изричам вместо това, като се старая да запазя учтивия си тон. — Купих си палто!

— И Люк няма никаква представа за това! — отправя ми изпепеляващ, обвинителен поглед сестра ми.

— Не е необходимо да има представа! Джес, моят съпруг е много зает човек — опитвам се да обясня. — Моята роля е да поддържам домакинството му, а не да му губя времето с дреболии от ежедневието.

— И затова го лъжеш.

В тона й вече се усеща недвусмислено раздразнение.

— Всеки брак се нуждае от известна тайнственост. Това е добре известен факт!

Джес само поклаща неодобрително глава.

— Този ли е начинът, по който можеш да си позволиш също така и мармалади от „Фортнъм“? — пита, като посочва компютъра. — Не смяташ ли, че трябва да бъдеш искрена с него?

О, за бога! Ама тя очевидно не разбира нищичко!

— Джес, позволи ми да ти обясня — продължавам да запазвам хладнокръвие аз. — Нашият брак е сложен, жив организъм, който само ние двамата сме в състояние да проумеем. Аз, естествено, отлично знам какво да кажа на Люк и какво не, за да не го притеснявам. Наречи го инстинкт, наречи го дискретност, наречи го емоционална интелигентност, ако щеш! Това е!

Джес впива очи в моите, след което изрича тихо:

— Мисля, че се нуждаеш от помощ.

— От никаква помощ не се нуждая! — срязвам я с доста рязък вече тон аз.

Изключвам компютъра, бутвам назад стола си и минавам покрай нея, като се насочвам към кухнята. Там заварвам Люк, който приготвя кафе.

— Харесва ли ти закуската, скъпи? — питам с нарочно повишен тон аз.

— Фантастична е! — възторгва се съпругът ми. — Откъде успя да намериш тези яйца от пъдпъдък?

— Ами… нали знаеш… — усмихвам се влюбено аз. — Знам, че много ги обичаш, затова се постарах да ги намеря заради теб! — И стрелвам с победоносен поглед Джес, която само подбелва очи.

— Обаче сме свършили бекона — отбелязва Люк. — Както и някои други неща. Написал съм ти ги на една бележка.

— Няма проблеми — отговарям, защото току-що ми хрумва брилянтна идея. — Още сега ще отида да ги купя. Джес, нали нямаш нищо против да свърша малко домакинска работа? Ти, ако искаш, няма нужда да идваш, разбира се — добавям с най-сладкия си глас. — Знам колко много мразиш и презираш пазаруването.

Слава богу, че ще й се измъкна!

— Няма проблеми — кимва тя, като си пълни нова чаша вода на мивката. — С удоволствие ще дойда с теб!

Усмивката ми застива.

— Ще дойдеш в „Хар…“, тоест, в супермаркета?! — изписквам аз. — Но там ще ти бъде много скучно! Моля те, не се налага, ако не искаш!

— Напротив, искам! — поглежда ме многозначително тя. — Стига ти да нямаш нищо против!

— Да имам нещо против ли?! — изричам през стиснати устни. — Защо пък да имам нещо против? Ей сега ще отида да се приготвя.

* * *

Когато тръгвам по коридора към спалнята, душата ми ври от възмущение. За кого се мисли тя, че да ми казва, че имам нужда от помощ?!

По-скоро тя е тази, която има нужда от помощ! Някой да й помогне да разтегли мръсната си уста в усмивка!

И каква наглост, моля ви се! Да ми дава съвети за брака ми! Че тя какво изобщо знае за брака?! Двамата с Люк имаме великолепен брак! Почти не сме имали кавга!

Домофонът иззвънява и аз вдигам разсеяно слушалката.

— Ало?

— Здравейте! — достига до мен мъжки глас. — Нося цветя за Брандън!

Натискам доволно бутона. Значи някой ми е изпратил цветя?

О, господи! Сигурно Люк ми ги изпраща! Толкова е романтичен! Сигурно днес имаме някаква готина годишнина, за която съм забравила — като например първата ни вечеря заедно или може би първият път, когато сме спали заедно… Нещо подобно.

Всъщност сега, като се замисля, не може да нямаме някаква годишнина.

Както и да е. Просто искам да кажа, че това идва, за да докаже моята теза. Това идва, за да докаже каква фантастична връзка съществува между нас и че Джес въобще не е права! За нищо не е права!

Отварям широко вратата на апартамента и заставам в очакване на прага. Ще й покажа аз на нея! Ще отнеса цветята право в кухнята и ще целуна страстно Люк, а тя ще каже в знак на извинение нещо от рода на: „Нямах никаква представа колко силна е връзката между вас двамата!“ А аз ще й се усмихна мило и ще отвърна: „Е, Джес, нали знаеш…“

Картината в главата ми избледнява при отварянето на вратите на асансьора. И… о, господи! Люк трябва да е похарчил цяло състояние!

Двама униформени доставчици на цветя носят най-огромния букет от рози, който можете да си представите, плюс грамадна кошница с плодове, в която се мъдрят индивидуално опаковани портокали, папая и ананаси.

— Аууу! — изписквам щастливо. — Ама това е фантастично! — И отправям лъчезарна усмивка към човека, който ми поднася папката си за подпис.

— Нали ще ги предадете на господин Брандън? — пита единият от мъжете, преди да се качат обратно в асансьора.

— Разбира се! — изчуруликвам весело.

Само след секунда обаче смисълът на думите му достига съзнанието ми.

Чакай малко! Всичко това е за Люк, така ли?! Че кой, за бога, ще изпраща цветя на Люк?!

Между цветята зървам елегантна картичка и я измъквам любопитно. После, когато прочитам написаното, замръзвам на място.

Уважаеми господин Брандън,

С огромно прискърбие научих за Вашето заболяване! Моля ви да ме уведомите, ако мога да Ви помогна с каквото и да било! Бъдете спокоен, че можем да отложим откриването на хотела толкова, колкото е необходимо до пълното ви и успешно възстановяване!

С най-добри пожелания:

Нейтън Темпъл

Вторачвам се в картичката, парализирана от ужас. Това не трябваше да се случва!

Нейтън Темпъл не трябваше да праща цветя. Не трябваше да отлага откриването на хотела. Трябваше просто да ни се махне от главата!

— Какво е това? — чувам зад себе си гласа на Люк. Подскачам ужасено и когато се обръщам, го виждам, че се приближава към мен.

За части от секундата смачквам картичката от Нейтън Темпъл и я пъхвам в джоба на халата си.

— Здрасти! — изписквам притеснено. — Не са ли страхотни?

— За мен ли са? — изумява се Люк, като забелязва етикета на доставчика. — И от кого са?

Бързо! Мисли! Измисли нещо!

— Те са от… от… мммм… мен! — изстрелвам накрая.

— От теб ли?! — опулва се срещу мен Люк.

— Да! Реших, че може би ще се зарадваш да ти изпратя малко цветя! И… мммм… плодове. Заповядай, скъпи! Честита събота!

Успявам някак си да натикам огромния букет и кошницата в ръцете на Люк, след което го целувам леко по бузата. Люк стои и ме гледа като истукан.

— Беки, много съм поласкан наистина! — изрича накрая. — Честна дума! Но защо си ми пратила всичко това? Че и кошница с плодове на всичко отгоре?!

Необходимо ми е известно време, докато скалъпя отговора си.

— Налага ли се да има някаква конкретна причина, че да изпратя на съпруга си кошница с плодове?! — изричам накрая, като съумявам да добавя към тона си и лека обида. — Просто реших, че те могат да бъдат като символ на нашия брак! Нали се сещаш? Та ето, че първата ни годишнина вече тропа на прага!

— Ясно — отвръща Люк след кратка пауза. — Ами… благодаря ти! Прекрасни са! — Вторачва се по-отблизо в букета и пита: — А това какво е?

Погледът ми проследява неговия и стомахът ми прави салтомортале. Сгушена между красивите рози си седи позлатена картичка с надпис: „Скорошно оздравяване!“

Мамка му!

— „Скорошно оздравяване“ ли? — изумява се съпругът ми.

Мозъкът ми щрака на светкавични обороти.

— Това… това… не означава точно онова, което пише — измислям накрая. — Това е нещо като… като код!

— Код ли?!

— Точно така! Всеки брак се нуждае от някакъв таен код на комуникация между съпруга и съпругата! Затова реших, че нищо не ми пречи да въведа такъв!

Люк ме поглежда продължително и накрая изрича:

— И какво, в такъв случай означава „Скорошно оздравяване“? На нашия таен код, де.

— То е… мммм… всъщност е… много лесно — прочиствам гърло и добавям самоуверено: — „Скорошно“ означава „Обичам“, а „Оздравяване“ означава…

— Може би „те“? — помага ми Люк.

— Точно така! Схващаш идеята, нали?! Страхотно е, не смяташ ли?

Възцарява се тишина. Стоя със свити встрани юмруци, а Люк ме наблюдава изпитателно.

— И смяташ, че не е възможно да са… направили грешка например, когато… когато са записвали поръчката, така ли? — изрича накрая Люк.

Господи!

Ама това обяснение е далеч по-добро! Как не можах да се сетя първа?!

— Разкри ме! — изкикотвам се аз. — Сбъркала съм! Нали ме знаеш каква съм! А сега… хммм… върви си хапни добре, а аз ще се обличам, за да тръгвам към супермаркета!

Гримирам се, обаче сърцето ми трепери като на подплашено врабче.

И какво ще правя сега? Как ще оправя тази ситуация?

Ами ако Нейтън Темпъл реши да се обади и да провери как се чувства Люк? Ако му изпрати още цветя?

Или ако пожелае да дойде на посещение при болен? Паниката ми се засилва още повече, от което ръката ми се разтреперва и аз си мацвам спирала за мигли върху клепача. Хвърлям я ядосано върху тоалетката.

Окей. Само… спокойно. Нека първо прегледаме какви възможности имам.

Първа възможност: Да кажа всичко на Люк.

Абсурд! Няма начин. Само при мисълта за това стомахът ми се свива на топка. Той е толкова ангажиран с тази работа около „Аркодас Груп“. Само ще го ядосам. Освен това, като отзивчива съпруга, аз би трябвало по-скоро да играя ролята на щит срещу подобни раздразнения.

Втора възможност: Да кажа на Люк само някои неща.

Нещо като редакционни заглавия. И може би предадени в светлина, която да ме изкара много добра, като изобщо не споменавам името на Нейтън Темпъл.

О, боже! Невъзможно!

Трета възможност: Да се справя дискретно със ситуацията в стила на Хилари Клинтън.

Но нали вече опитах! И нищо не се получи.

Пък и реално погледнато, Хилари разполага с цяла армия от съветници. Значи и аз се нуждая от добър екип. Точно както в „Западното крило“. Тогава всичко ще бъде много лесно. Просто ще трябва да отида при Алисън Джани и да кажа тихичко: „Имаме проблем — обаче президентът в никакъв случай не трябва да научава!“ А тя ще промърмори: „Не се тревожете! Ние ще го овладеем!“ После двете ще си разменим една от онези топли, но напрегнати усмивки и ще влезем в Овалния кабинет, където Люк тъкмо обещава на група деца в неравностойно положение, че игрището им ще бъде спасено. И ще си разменим погледи, пълни с игриви пламъчета… и това ще ни припомни как танцувахме по коридорите на Белия дом предната нощ, наблюдавани единствено от безстрастната охрана.

Тропотът на камиона за събиране на отпадъци навън ме връща обратно към реалността. Люк не е президентът на САЩ. И аз не съм във филма „Западното крило“. И все още нямам никаква представа какво да направя.

Четвърта възможност: Да не правя абсолютно нищичко.

Този подход си има множество предимства. Най-важната част от него е… трябва ли въобще да правя каквото и да било?

Протягам ръка към молива си за устни и започвам внимателно да очертавам с него устните си. Хайде да се опитам да погледна ситуацията отстрани. Да се опитам да я видя по-реално. Единственото, което всъщност се е случило досега, е, че някой е изпратил на Люк цветя. Това е всичко.

Освен това същият този някой много държи Люк да работи за него. И е напълно убеден, че му дължим услуга.

И е гангстер.

Не, престани! Той не е никакъв гангстер! Той е… бизнесмен с криминално минало. Това е съвсем различна работа.

И освен това… Освен това… Вероятно просто проявява учтивост, нали така? Така де, погледни реално на нещата! Сякаш наистина възнамерява да отлага откриването на хотела си, така че единствено Люк да го организира. Как пък не! Това е пълен абсурд!

Колкото повече мисля, толкова повече се убеждавам, че нещата стоят точно така. Не е възможно Нейтън Темпъл да говори сериозно, когато твърди, че очаква именно Люк да работи за него. Сигурно вече си е намерил друга компания за връзки с обществеността. И сигурно вече всичко е задвижено и той е забравил напълно за „Брандън Къмюникейшънс“. Именно! Затова не се налага да правя каквото и да било! И всичко е наред!

Въпреки всичко нищо не ми пречи да му напиша кратко благодарствено писъмце. И между другото да спомена, че за съжаление положението на Люк се е влошило още повече.

И така, преди да се отправим към супермаркета, аз надрасквам една учтива бележка до Нейтън Темпъл и я пускам в кутията пред кооперацията. И когато тръгвам по улицата, усещам, че ме залива задоволство. Определено вече държа ситуацията под пълен контрол — Люк не знае нищо, а аз съм супер съпруга!

Настроението ми се повишава още повече, когато влизаме в супермаркета. Божичко, ама тези супермаркети са страхотни местенца! Ярко осветени, чисти, наоколо се носи тиха музика, и непрекъснато раздават мостри от това и онова. Освен това можеш да си купиш колкото си искаш сидита и гримове и всичко минава в кредитната ти карта като хранителен продукт!

Първото нещо, което привлича вниманието ми, когато влизам, е рафтът с луксозни чайове. Очевидно има промоция — ако купиш комплект от три кутийки, получаваш безплатно цедка за чай във формата на цветче.

— Промоция! — възкликвам щастливо и грабвам три какви да е кутийки.

— Ако питаш мен, тук няма никаква отстъпка — обажда се неодобрително зад гърба ми Джес и аз веднага настръхвам.

Защо трябваше въобще да идва с мен?!

Както и да е. Няма значение. Каквото и да става, аз съм длъжна да продължа да се държа учтиво и любезно.

— Напротив, има отстъпка! — обяснявам търпеливо. — Дават безплатен подарък!

— Обичаш ли изобщо жасминов чай? — пита тя, като поглежда кутията в ръката ми.

— Ами…

Жасмииов чай. Това е онзи чай, дето прилича на сухи животински изпражнения, нали така?

И какво от това?! Аз си искам безплатната цедка!

— На жасминовия чай винаги може да му се намери някакво приложение — отвръщам безгрижно и хвърлям кутийката в количката си. — Така! Сега какво следва?

Закарвам количката към рафтовете със зеленчуците, като пътьом вземам един брой на списание „Ин стаил“.

Аууу! Ама новото „Елле“ също е излязло! При това с тениска като бонус!

— Какво правиш? — чувам в ухото си погребалния тон на Джес.

Ама така ли възнамерява да ме апострофира из целия магазин?!

— Просто пазарувам — отговарям ведро и хвърлям в количката някаква нова книга с меки корици.

— Тази можеш да си вземеш от библиотеката напълно безплатно! — изтъква ужасена Джес.

Библиотеката ли?! Сега е мой ред да я погледна ужасено. Не желая да нося в къщата си някаква си раздърпана книга в кошмарно пластмасово облекло, което на всичкото отгоре трябва да не забравям да върна в определения срок!

— Ако искаш да знаеш, това е съвременна класика! И всеки трябва да си има книгата в личната си библиотека!

— Защо? — настоява досадно тя. — Защо пък да не можеш да си я вземеш от библиотеката?

Без да искам, започвам да се вбесявам.

„Просто защото искам да си я имам чистичка и блестяща на рафтовете у дома! Така че разкарай ми се от главата и ме остави на мира!“ — иска ми се да отвърна.

— Защото… може да пожелая да си водя бележки в полето — отговарям високомерно. — Ако искаш да знаеш, литературната критика е едно от моите хобита!

И тръгвам с количката напред, а тя подтичва нахално след мен.

— Беки, виж сега, просто искам да ти помогна! Налага се да овладееш импулса си за непрекъснато харчене на пари! Трябва да станеш по-пестелива! Двамата с Люк си поговорихме доста по този въпрос и…

— Така ли? — свивам наперено рамене. — Колко мило от ваша страна!

— Мога да ти дам няколко идеи… да ти покажа как можеш да бъдеш пестелива…

— Нямам нужда от твоята помощ! — срязвам я възмутена аз. — Аз съм си достатъчно пестелива! Ако искаш да знаеш, даже съм много пестелива!

Джес ме оглежда невярващо.

— И смяташ, че е проява на пестеливост да си купуваш скъпи списания, които можеш да прочетеш безплатно и в библиотеката?!

В продължение на няколко секунди не знам какво да отговоря. После погледът ми пада върху броя на „Елле“. Да!

— Защото, ако не си ги купя, няма да мога да получа безплатните подаръци към тях, разбра ли?! — отвръщам с победоносен тон и завивам с количката си към другата алея.

Ха! Кажи сега нещо де, госпожице Многознайке!

Насочвам се към рафта с плодовете и започвам да пълня количката си.

Така. Хубави здравословни ябълки. Вдигам глава и — Джес отново примигва.

— Какво? — срязвам я аз. — Сега пък какво има?!

— Можеш да си купиш ябълки и на килограм! — И посочва към другия край на алеята с плодовете, където някаква жена съзнателно избира ябълка след ябълка и пълни торбичката си. — Купуването на бройка е доста по-скъпо! А така ще спестиш… двадесет пенса!

Божичко, какво спестяване само! Двадесет мижави пенса!

— Времето е пари — отвръщам с хладен тон аз. — И, честно да ти кажа, Джес, не мисля, че си струва да губя време, за да избирам качествени ябълки от купчината!

— И защо не? — отвръща невъзмутимо тя. — В крайна сметка и без това си безработна!

Ахвам от обидата.

Безработна ли?! Аз — безработна?!

Аз не съм безработна! Аз съм професионален продавач-консултант! И си имам работа, която ме чака!

Обаче… въобще не смятам да я удостоявам с отговор. Завъртам се на пета и се насочвам към рафтовете със салатите. Пълня си две кутии с луксозни мариновани маслини, връщам се към количката и — зяпвам изумено.

Ама кой е сложил тази торба с картофи в количката ми?!

Да съм казвала, че искам картофи? Да съм казвала, че обичам картофи?!

Ами ако съм на диетата на Аткинс?!

Оглеждам се побесняла, ала от Джес ни следа. А тъпата торба е толкова тежка, че не мога да я вдигна сама. За нея може и да няма проблеми — нали е госпожица Културистка на годината! И къде се е скатала, между другото?

И за мое огромно изумление точно в този момент я виждам да излиза от една странична врата, носеща голям кашон и говореща с някакъв продавач. Какво пък е намислила сега?

— Тъкмо говорих с мениджъра по доставките — казва тя, като се приближава към мен. — Можем да вземем всичките тези наранени банани буквално без пари!

Какво?

Надниквам в кашона и установявам, че е пълен с най-отвратителните, смачкани и почернели банани, които някога съм зървала!

— Стават за ядене — отбелязва Джес. — Само трябва да изрежеш почернелите части.

— Но аз не желая да изрязвам почернелите части! — отговарям аз с далеч по-писклив глас, отколкото възнамерявах. — Искам си хубави, жълти банани! Освен това нямам нужда и от тази тъпа торба с картофи!

— Но само от една торба можеш да готвиш в продължение на цели три седмици! — дръпва се обидено Джес. — Това е най-икономичната и най-богата на хранителни вещества храна, която може да се купи! Само един картоф…

Божичко, пак ли?! Не и още една лекция за картофите!

— И къде ще ги сложа, ако смея да попитам? — прекъсвам я аз. — Нямам толкова голям шкаф!

— В коридора има един. Можеш да ги сложиш там. А ако станеш член на клуба за покупки на едро, в него можеш да съхраняваш също така и брашно, и зърнени храни.

Този път е мой ред да отстъпя изумено.

Зърнени храни ли?! И за какво са ми на мен зърнени храни?! А и както разбирам, тя въобще не е надзървала във въпросния шкаф.

— Това е шкафът ми за дамски чанти — изтъквам назидателно. — И е догоре пълен.

Джес свива рамене и безцеремонно заявява:

— Нищо не ти пречи да изхвърлиш някои от тях!

В продължение на няколко секунди съм прекалено шашната, за да отговоря каквото и да било. Тя сериозно ли ми предлага да изхвърля част от чантите си? При това заради някакви си… картофи?!

— Хайде да тръгваме — изричам накрая с колкото ми е възможно по-спокоен тон.

Трябва да бъда учтива. Трябва да бъда любезна. Само след двадесет и четири часа ще се отърва от нея!

Но докато продължаваме да обикаляме из магазина, аз наистина започвам да губя самообладание. Джес непрекъснато каканиже в ухото ми — отново и отново, докато накрая ми идва да се обърна и да я зашлевя.

„Можеш сама да си приготвяш лицата — ще ти излезе двойно по-евтино… Мислела ли си да си купиш готварска печка втора употреба? Прахът за пране, който е собствена марка на магазина, е с 40 пенса по-евтин… Вместо омекотител можеш да използваш оцет…“

— Не искам да използвам оцет! — срязвам я аз. — Искам да си използвам качествен омекотител, ясна ли съм?! — И слагам едно шише в количката си, като се насочвам към плодовите сокове.

Джес върви след мен.

— Някакви коментари? — питам, като слагам две кутии с натурален сок в количката си. — Да намираш нещо лошо в здравословния портокалов сок?

— Не — свива рамене Джес. — Само дето можеш да получиш същото и от чаша чешмяна вода и разтворима таблетка витамин С.

Окей. Този път вече наистина ще й ударя шамар.

И само защото ме предизвика, аз слагам още две кутии в количката си и после се насочвам към хляба. Във въздуха се носи вкусен аромат на печен хляб, а когато се приближавам, на щанда зървам жена, която демонстрира нещо пред насъбралата се тълпа.

Аууу! Много обичам такива неща!

Жената държи пред себе си блестяща хромирана джунджурия, включена в контакта в стената, и когато го отваря, оказва се, че уредът е пълен с вафлички във форма на сърчица — със златисти корички и изключително вкусни на аромат.

— Уредът за приготвяне на вафлички е лесен за употреба! — казва жената. — Чрез него всяка сутрин можете да се събуждате с аромата на прясно изпечени вафлички!

Господи, ама това е страхотна идея! Представям си как двамата с Люк си лежим на спалнята и си похапваме вафлички във формата на сърчица, залети с кленов сироп, и отпиваме от пенестото си капучино.

— Този уред обикновено струва 49.99 лири — продължава жената. — Но днес го предлагаме на специалната цена от… двадесет и пет лири! Това прави петдесет процента отстъпка!

Сякаш ме удря ток. Петдесет процента отстъпка ли?!

Ясно. Значи веднага трябва да си взема един такъв!

— Да, ако обичате! — изричам и бутвам количката си напред.

— Ама какво правиш? — вика ужасено Джес.

— Напълно очевидно е, че си купувам уред за печене на вафлички — подбелвам очи аз. — Може ли да ми се махнеш от пътя, ако обичаш?

— Няма! — тупва с крак Джес и се заковава точно пред количката ми. — Няма да ти позволя да пилееш двадесет и пет лири за уред, от който изобщо нямаш нужда!

Впивам в нея поглед, пълен с ненавист. Коя е тя, че да ми казва от какво имам и от какво нямам нужда?!

— Напротив, имам нужда от подобен уред! — отвръщам рязко. — Той фигурира в списъка на нещата, от които имам нужда!

Даже, ако искаш да знаеш, онзи ден Люк каза: „Онова, от което този дом действително се нуждае, е уред за печене на вафлички“!

Добре де, това е лъжа. Но все пак можеше да го каже. Тя откъде може да знае дали го е казал или не?!

— Освен това, ако още не си забелязала, по този начин ще спестя доста пари! — добавям и решително бутвам количката покрай нея. — Това си е истинска сделка!

— Не е никаква сделка, ако нямаш нужда от него! — изрича бясно тя, сграбчва количката и се опитва да я задържи.

— Махни си ръцете от количката ми! — изписквам възмутено. — Аз имам нужда от уред за вафлички! И спокойно мога да си го позволя! Напълно спокойно! Ще взема един — обръщам се към жената на щанда и поемам една от кутиите на масата.

— Не, няма да го вземе! — изписква Джес и грабва кутията от ръцете ми.

Какво?! Какво прави тя?!

— Беки, правя го за твое собствено добро! Ти си пристрастена към харченето на пари! Трябва да се научиш да казваш „не“!

— Нищо не ми пречи да казвам „не“! — изсъсквам вбесено. — Мога да казвам „не“, когато и както си поискам! Просто избирам точно в този случай да не го правя! И ще взема уреда! — Последното го изричам към обърканата продавачка. — Всъщност, ще взема дори два! Единия ще го подаря на мама за Коледа!

Грабвам две кутии и ги поставям в количката.

Така вече е добре.

— Значи ще пропилееш петдесет лири просто ей така, а?! — изрича с презрителен глас Джес. — Ще хвърлиш на вятъра пари, които не притежаваш, така ли?!

— Не ги хвърлям на вятъра!

— Напротив, точно това правиш!

— Нищо подобно! — започвам да викам аз. — И освен това имам пари! Имам много пари!

— Но ти наистина живееш в някаква измислена реалност! — започва изненадващо да крещи и Джес. — Ще имаш пари, докато не ти свършат нещата за продажба! И тогава какво ще стане? Какво ще стане, когато съпругът ти разбере какво правиш?! Сама си търсиш белята!

— Нищо подобно! — отвръщам с гневен крясък аз.

— Напротив, търсиш я!

— Нищо подобно, аз…

— Ей, вие, сестрите, няма ли най-сетне да млъкнете! — прекъсва ни вбесен женски глас и ние едновременно подскачаме.

Озъртам се объркано. Не е възможно мама да е някъде тук, нали?

Точно в този момент обаче зървам жената, която каза тези думи. Тя дори не гледа към нас. Наблюдава две момиченца, поставени на седалката на количката.

О!

Отмятам коса назад от разгорещеното си лице и в този момент усещам, че ме залива срам. Поглеждам крадешком към Джес и забелязвам, че тя също е доста засрамена.

— Хайде да ходим на касата — изричам с достойнство аз и бутвам напред количката.

В колата към къщи никоя от нас не проговаря. Но на мен отвътре ми ври и кипи.

За кого се мисли тя, да ми изнася лекции?! За кого се мисли, че да ми казва, че си имам проблеми?!

Прибираме се вкъщи и разтоварваме покупките с минимална доза комуникация между нас. Почти не се поглеждаме в очите.

— Искаш ли чаша чай? — питам аз с официален тон, когато прибирам последния пакет.

— Не, благодаря — отговаря тя със същата доза официалност.

— Аз имам малко работа в кухнята, а ти се забавлявай както искаш, става ли?

— Става.

Изчезва в стаята си и само след миг излиза, хванала под мишница книга със заглавие „Детрография на британските вулканични скали“.

Ама знае как да се забавлява тази жена!

Тя присяда на един от високите столове, а аз включвам чайника и вадя две големи чаши. След няколко секунди при нас влиза Люк — изглежда напълно съсипан.

— Здрасти, скъпи! — възкликвам, като се старая да звуча далеч по-весело, отколкото се чувствам. — Виж какъв прекрасен уред за печене на вафлички купих! Вече всяка сутрин можем да закусваме с вафлички!

— Отлично! — отвръща разсеяно той и аз хвърлям отмъстителен поглед към Джес.

— Искаш ли чаша чай?

— Ами… да, благодаря. — Почесва се по главата, надниква зад кухненската врата, а после поглежда над хладилника.

— Добре ли си? — питам. — Да не би нещо да не е наред?

— Изгубих нещо — отговаря той и се намръщва. — Смешна работа как някои неща просто изчезват!

— За какво става въпрос? — питам съчувствено. — Мога да ти помогна да го потърсиш!

— Не се притеснявай — поклаща глава съпругът ми. — Нещо за работата ми. Ще се появи. Не може просто ей така да изчезне.

— Но аз държа да ти помогна! — прокарвам с обич ръка аз по раменете му. — Вече ти казах, скъпи! Само ми кажи какво търсиш и двамата ще се заемем да го търсим заедно. Да не би да е папка… или книга… или някакви листи?

— Много мило от твоя страна — целува ме в отговор той. — Всъщност, не става въпрос за нищо такова. Става въпрос за кутия с часовници. От „Тифани“. Десет на брой.

Замръзвам на място.

С периферното си зрение улавям движението на Джес в другия край на стаята, която бавно вдига глава от книгата си.

— Правилно ли чух, че каза… часовници от „Тифани“? — смотолевям накрая.

— Ъхъ — кимва той. — Нали знаеш, че сме домакини на важна вечеря, която утре вечер даваме за „Аркодас Труп“? Всичко е част от офертата, която сме замислили. С няколко думи, подмазваме им се. Затова реших да им купя часовници като служебни подаръци от нас. А ето че сега са изчезнали! — Челото му се сбръчква още повече. — Просто не ми го побира умът какво може да се е случило с тях! В първия момент са тук, в следващия ги няма! Изчезнали са!

Усещам погледът на Джес — очите й ме пронизват като лазерни лъчи.

— Това са прекалено много часовници, за да изчезнат просто ей така — изричам безжизнено.

Да го вземат мътните!

Преглъщам едва-едва. Как съм могла да продам подаръците, които е приготвил Люк?! Как съм могла да бъда такава глупачка! Така де, вярно е, че не си спомних да сме ги купували по време на медения месец…

— Може да съм ги прибрал долу, в гаража — отбелязва Люк и грабва ключовете си. — Ще отида да проверя.

О, господи! Налага се да му призная!

— Люк, моля те… — започвам с едва доловим глас, — само не се ядосвай, ама…

— Какво? — обръща се рязко той и аз не мога да не забележа, че внезапно застава нащрек. — Какво има?

— Ами… — Облизвам безпомощно устни. — Възможно е да съм…

— Какво? — присвива очи той. — Какво е възможно да си направила, Беки?

— Да съм ги продала — прошепвам накрая.

— Да си ги продала?!

— Нали искаше да поразчистя малко тук! — извивам виновно. — Нямах представа как да го направя! Имахме толкова много неща! Затова от известно време започнах да продавам всичко по и-бей! И аз… май продадох и часовниците. Без да искам!

Прехапвам устни с надеждата, че Люк ще се усмихне или дори ще се разсмее. Обаче той се смръщва все повече и повече.

— Господи, Беки! Не виждаш ли, че сме затънали до уши в работа! Само този проблем ни трябваше сега! — Бръква си в джоба, вади оттам мобилния и набира някакъв номер. — Здрасти, Мари! Оказва се, че имаме малък проблем с вечерята утре вечер, която даваме за „Аркодас Груп“! Звънни ми! — Затваря рязко телефона и в стаята се възцарява тягостна тишина.

— Но аз изобщо не знаех! — изричам отчаяно. — Ако ми беше казал, че това са служебни подаръци… ако ми беше позволил да ти помогна…

— Да ми помогнеш ли?! Ти?! Абе, ти майтап ли си правиш с мен?!

Люк поклаща глава и излиза от кухнята, като затръшва яростно вратата след себе си.

Поглеждам към Джес. Почти виждам как над главата й се е образувало балонче от комиксите, в което пише: „Нали ти казах!“ Само след секунда тя се изправя и тръгва след Люк.

След малко я чувам да изрича тихо:

— Ако мога да ти помогна се нещо… само кажи!

— Не, няма нужда — отвръща той. — Но все пак ти благодаря!

Джес казва още нещо, ала този път гласът й звучи още по-приглушено и аз не мога да разбера нищичко. Сигурно вече е затворила вратата.

И в този момент си давам сметка, че просто трябва да знам какво точно казва. Примъквам се на пръсти до вратата на кухнята, а оттам, все така крадешком, тръгвам по коридора. Приближавам се колкото е възможно повече до кабинета и притискам ухо към нея.

— Направо не те разбирам как можеш да живееш с нея! — тъкмо казва Джес, а аз изтръпвам от възмущение. После замръзвам в очакване на отговора на Люк.

От стаята не се чува нищо. Не мога да си поема дъх. Не мога да помръдна. Единственото, за което си давам сметка, е ухото ми, притиснато към вратата.

— Трудничко е — достига до мен гласът на Люк.

И сякаш ме пронизва с нож.

Значи на Люк му е трудно да живее с мен.

Отвътре се чува шум, сякаш някой се приближава до вратата, и аз подскачам уплашено. Бързо се изнасям в кухнята и затварям вратата. Сърцето ми бие лудо, а очите ми се насълзяват.

Женени сме едва от единадесет месеца. И на него вече му е трудно да живее с мен?

Чайникът завира, обаче на мен вече не ми се пие чай. Отварям хладилника, изваждам оттам наполовина пълна бутилка вино и си наливам една чаша. Пресушавам чашата на няколко глътки и тъкмо се каня отново да я напълня, когато в кухнята се появява Джес.

— Здрасти! — казва тя. — Мисля, че Люк успя да разреши проблема с подаръците.

— Браво на него! — изричам през стиснати устни аз и отпивам поредната глътка вино.

Значи вече те двамата оправят всичко, така ли? Тя и Люк си провеждат своите тайни разговорчета, на които аз не съм желана, така ли?! Докато я наблюдавам как сяда и преспокойно отваря тъпата си книга, в душата ми се надига огромна вълна от непоносима болка.

— Човек би си помислил, че ще вземеш моята страна — изричам, като се опитвам да запазя спокойствие. — Нали в крайна сметка сме сестри.

— Какво искаш да кажеш? — смръщва се Джес.

— Можеше поне да ме защитиш!

— Да те защитя ли?! — вдига изумено глава тя. — Въобразяваш си, че ще тръгна да те защитавам, когато ти се държиш толкова безотговорно, така ли?!

— Аха, значи вече станах безотговорна! — процеждам през зъби. — А ти си перфектна, доколкото разбирам.

— Не съм перфектна! Но що се отнася до теб, да — ти си безотговорна! — Изрича Джес и затваря с трясък книгата си. — Наистина, Беки, мисля, че е крайно време да осмислиш поведението си! Ти нямаш никакво чувство за лична отговорност! Вманиачена си на тема харчене на пари… на всичко отгоре и лъжеш…

— А ти пък си една нещастница! — изревавам аз. — Ти си стисната, нещастна крава, която изобщо не знае как да се отпусне и да се забавлява!

— Какво?! — изпищява потресена Джес.

— Този уикенд положих какви ли не усилия! — вече крещя. — Направих всичко, с което да те предразположа и да те накарам да се почувстваш добре дошла! А ти отказа на всяко мое предложение! Окей, не харесваш филми от рода на „Когато Хари срещна Сали“. Но какво ти пречеше да се престориш, че ти харесва? Ей така, от любезност към домакинята!

— Аха, значи предпочиташ да бъда неискрена с теб! — реве и Джес, като кръстосва ръце пред гърди. — Предпочиташ да те лъжа, така ли?! Но същото това може да се каже само за теб, Беки!

— Да се престориш, че нещо ти харесва, не означава, че лъжеш! — изпищявам безсилно аз. — Просто исках двете да си прекараме добре. Проучих какво обичаш и ти подредих стаята, и всичко… а ти си толкова студена! Все едно нямаш абсолютно никакви чувства!

Изневиделица усещам, че всеки момент ще се разрева. Направо не мога да повярвам, че рева срещу сестра си. Млъквам и няколко пъти си поемам дълбоко дъх. Може пък да успея да поправя нещата. Може пък все още да има основи, върху които да градим.

— Истината, Джес, е… че направих всичко това, защото много исках да станем приятелки — изричам тихо, с треперещ глас. — Просто да бъдем приятелки!

Вдигам очи с надеждата, че се е поразмекнала. Ала тя ме наблюдава още по-презрително от преди.

— А ти винаги трябва да получиш онова, което искаш, нали така, Беки?!

Лицето ми пламва от обидата.

— Какво… искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че си разглезена! — Острият й тон влиза право в ума ми. — Каквото поискаш, получаваш го! Всичко в живота ти се поднася на тепсия! Ако се забъркаш в някоя неприятност, родителите ти веднага се втурват да те спасяват, а ако не те, сега и Люк е насреща! Като си помисля за начина ти на живот, направо ми се повръща! — Размахва книгата си и добавя: — Животът ти е празен! Ти си куха и материалистична личност! И никога досега не бях срещала човек толкова вманиачен на тема външния си вид и пазаруването!

— Ти ли ми говориш за вманиаченост? — изпищявам на свой ред аз. — Точно ти да ми говориш за вманиаченост! Ти пък си вманиачена на тема спестяване на пари! Аз пък никога през живота си не съм срещала толкова стиснат човек, такъв мръсен скъперник! Имаш цели тридесет бона в банката, а се разкарваш наоколо като последната беднячка! Търсиш си безплатни пощенски пликове и ядеш почернели банани! На кого му пука, моля ти се, дали прахът за пране е по-евтин с четиридесет пенса?!

— И на теб щеше да ти пука, ако сама си купуваше праха за пране от четиринадесетгодишна! — захапва ме Джес. — И може би, ако полагаше повече грижи за четиридесетте пенса, нямаше да си навлечеш подобни неприятности! Знам всичко за това как едва не си разорила Люк в Ню Йорк! Просто не мога да проумея що за човек си ти!

— А аз не мога да проумея що за човек си ТИ! — изревавам, вече през сълзи. — Толкова бях щастлива, когато разбрах, че имам сестра! Мислех си, че ще се харесаме и ще бъдем приятелки! Мислех си, че ще ходим заедно да пазаруваме, да се забавляваме… да си хапваме шоколадчета с ментов крем в леглата…

— Шоколадчета с ментов крем ли?! — Джес ме поглежда така, сякаш съм полудяла. — От къде на къде ще ядем пък точно такива шоколадчета?

— Защото — разпервам отчаяно ръце, — защото би било забавно! Известно ли ти е значението на думата „забавление“?

— Много добре знам как да се забавлявам! — срязва ме Джес.

— Как, като четеш за скали и камъни ли?! — Изпищявам и грабвам „Детрографията на британските вулканични скали“.

И кое му е интересното на скалите? Та те са си просто… скали! Това е най-досадното хоби в целия свят! Което напълно ти пасва, между другото!

Джес ахва ужасено.

— Скалите не са… досадни! — връща ми удара тя, като си грабва обратно книгата. — Те са далеч по-интересни от твоите шоколадчета с ментов крем, безсмисленото ти обикаляне по магазините и многобройните ти дългове!

— Абе, на теб, да не би да са ти правили операция за премахване на чувството за хумор?

— А на теб, да не би да са ти правили операция за премахване на чувството за отговорност?! — изревава Джес. — Или просто си си родена такава — разглезено копеле!

Вторачваме една в друга изпепеляващите си погледи, дишайки тежко. В кухнята цари мъртвешка тишина, с изключение на тихото бръмчене на хладилника.

Не съм особено убедена какво се очаква от любезната домакиня точно в тази ситуация.

— Добре — вдига гордо брадичка Джес. — Ами… не смятам, че има смисъл да стоя повече тук! Ако тръгна веднага, мога да хвана автобуса за Къмбрия.

— Чудесно!

— Само ще си прибера нещата.

— Непременно!

Тя се обръща на пети и излиза от кухнята, а аз отпивам мощна глътка вино. Главата ми все още бучи от взаимните ни писъци, а сърцето ми бие като обезумяло.

Не е възможно тази жена да е моя сестра! Не е възможно! Тя е жалка, стисната, лицемерна крава и аз не искам тя да ми се мярка пред очите никога повече!

Никога!

ШОУТО НА СИНДИ БЛЕЙН

Синди Блейн Ти Ви Продакшънс

Хамърсмит Бридж Роуд № 43

Лондон

Г-жа Ребека Брандън

Мейда Вейл Меншънс № 37

Мейда Вейл

Лондон

22 май 2003 г.

Уважаема госпожо Брандън,

Благодаря Ви за писмото.

Съжаляваме да научим, че няма да Ви бъде възможно да присъствате в Шоуто на Синди Блейн „Намерих си сестра и духовна половинка“.

Позволяваме си да Ви предложим участие в предстоящата ни продукция, която ще носи заглавието „Сестра ми е истинска кучка!!!“. Моля Ви да се свържете с нас, ако идеята Ви харесва!

С най-добри пожелания:

Кейли Стюарт,

асистент-продуцент

(моб. тел.: 07878 3456789).

ФИНЕРМАН УОЛСТАЙН

Адвокати

Авеню ъв ди Америкас № 1398

Ню Йорк

Г-жа Ребека Брандън

Мейда Вейл Меншънс № 37

Мейда Вейл

Лондон

27 май 2003 г:

Скъпа госпожо Брандън,

Благодарим Ви за писмото. Потвърждавам промяната на Вашето завещание съобразно новите инструкции. Вследствие на което точка пета, подточка „е“ гласи:

„И абсолютно нищо на Джес, защото е много стисната и гадна. Пък и тя и без това си има купища свои пари.“

С най-добри пожелания:

Джейн Кардозо

Петнадесет

Въобще не ми пука! На кого му е притрябвала сестра?! Не и на мен!

Първо на първо, никога не съм искала да имам сестра. Никога не съм молила за такава. Много си ми е добре и сама.

Освен това изобщо не съм сама. Имам си силен и любящ съпруг. Не ми трябва някаква си мизерна сестра!

— Тъпа сестра! — изричам на глас, докато се боря с капачката на един буркан мармалад.

Изминаха близо две седмици, откакто Джес си тръгна. Служебното съвещание на Люк днес е в по-късните часове на деня, а мама и татко ще наминат на път за аерогарата, така че аз приготвям закуска за всички.

— Моля? — вдига глава Люк, който точно в този момент влиза в кухнята. Изглежда пребледнял и напрегнат и така е вече от няколко дена. В момента „Аркодас Труп“ вземат решение във връзка с неговата оферта и единственото, което той може да направи, е да чака. А, честно да ви кажа, съпругът ми не го бива много по чакането.

— Просто си мислех за Джес — отговарям аз, като поставям на масата буркана с мармалада. — Ти се оказа напълно прав за нея. Тя и аз никога няма да намерим общ език! Никога през живота си не съм срещала по-стиснат човек от нея!

— Мммм — промърморва неясно Люк, като си налива портокалов сок.

Е, нищо не му пречи да бъде малко по-отзивчив към мен и проблемите ми.

— Следващия път ще послушам съвета ти — отбелязвам, като се опитвам да му привлека вниманието. — И изобщо не трябваше да я каня у дома, ако питаш мен! Направо не мога да повярвам, че с тази жена имаме някаква кръвна връзка!

— По мое мнение към края тя стана доста нормална — изрича накрая Люк. — И въобще не мога да проумея защо да е невъзможно да се разбирате.

В гърдите ми се надига негодувание.

От него не се очакваше да каже подобно нещо. Той трябваше да каже нещо от рода на: „Каква абсолютно гадна кучка! Направо не мога да повярвам как успя да я изтърпиш и една минута!“

— Беки, какво правиш, ако смея да попитам? — пита Люк, когато погледът му пада върху трохите и найлоновите пакетчета, които са по целия гранитен барплот.

— Правя вафлички! — отговарям гордо.

Което идва, за да докаже още нещо. Джес въобще не беше права. Използвам уреда за приготвяне на вафлички почти всеки ден. Ето поредната доза! Ще ми се тя да беше тук и да ме види!

Единственият проблем е, че не ме бива много по приготвянето на сместа. Затова ето какво измислих: купувам готови вафлички, изрязвам ги във формата на сърчица и ги поставям в уреда за печене на вафлички, за да се затоплят.

Че какво лошо има в този подход?! Нали все пак използвам уреда?! Нали въпреки всичко ние ядем вафлички!

— Пак ли вафлички?! — отбелязва Люк и прави лека гримаса. — Мисля, че аз ще пропусна, но иначе благодаря!

— Така ли? — вдигам притеснено очи. — Тогава какво ще кажеш за препечена филийка? Или за яйца? Или може би… кифлички?

— Кафето ми е напълно достатъчно, благодаря.

— Но ти трябва да хапнеш нещо! — отбелязвам и го поглеждам притеснено. Започнал е да се топи от притеснения по тази негова оферта. Трябва да го храня, за да му връщам силите.

— Ще ти приготвя палачинки, ако искаш! — хрумва ми идея. — Или омлет!

— Беки, стига си ми предлагала разни неща! — срязва ме той. — Не искам! — С тези думи той излиза от кухнята, като пътьом отваря капачето на мобилния си телефон. — Някакви новини? — чувам го да пита, преди да притвори вратата.

Свеждам поглед към счупената вафличка в ръката ми. По гърба ми пропълзяват хладни тръпки.

Наясно съм, че Люк много се притеснява за работата си. И вероятно само затова е толкова груб с мен точно в този момент. Това въобще не означава, че имаме някакъв по-голям проблем. В никакъв случай!

Но все не мога да забравя онези думи, които той каза на Джес в кабинета — че му е трудно да живее с мен.

Познатата болка отново пронизва сърцето ми и аз присядам, защото започва да ми се вие свят. Мисля си по този въпрос цяла седмица, опитвайки се да си изясня нещата.

Защо да му е трудно да живее с мен? Така де… кое е онова, което не правя както трябва?

Намирам някакъв лист и молив и сядам на масата. Добре. Нека сега погледна дълбоко в себе си и да бъда максимално честна. Какво толкова правя, с което му е трудно да живее? Записвам заглавието и го подчертавам:

Беки Блумууд: Трудности, с които не може да се живее:

1.

Обаче нищо не ми идва като идея. Не съм в състояние да измисля нито едно нещо.

Хайде де! Помисли повече! Бъди искрена и не се щади! Все трябва да има нещо! Какви са фундаменталните проблеми между нас? Кои са истинските конфликтни точки?

И ето че ме озарява вдъхновение. Непрекъснато оставям шампоана отворен и Люк все ми се оплаква, че го настъпвал, когато влезел под душа!

Беки Блумууд: Трудности, с които не може да се живее:

1. Оставя шампоана отворен.

Точно така! И съм много разсеяна! Непрекъснато забравям кода на алармената система! Веднъж дори ми се наложи да звънна на полицията, за да ги питам какъв беше, обаче те нещо не ме разбраха и веднага изпратиха две патрулки на помощ.

Беки Блумууд: Трудности, с които не може да се живее:

1. Оставя шампоана отворен.

2. Забравя кода на алармената система.

Вторачвам се не особено убедено в написаното пред мен. Някак си не ми се струва достатъчно. Сигурно има още неща! Не може да няма нещо действително важно и съществено!

Изведнъж ахвам и поставям ръка на уста.

Сидитата! Люк непрекъснато се оплаква, че като ги извадя, не се сещам да ги върна обратно в кутийките им!

Е, знам, че това май не звучи достатъчно съществено — но нищо чудно да се е оказало последната капка, която е преляла чашата. Освен това нали хората непрекъснато изтъкват, че в една връзка и дребните нещица са важни!

Окей. Ще оправя всичко! Веднага!

Втурвам се към дневната и се насочвам право към разхвърляната купчина сидита до музикалната ни система. Когато започвам да ги сортирам, душата ми се зарежда с необичайна лекота. Като че се освобождава. Това очевидно ще се превърне в повратна точка на нашия брак.

Подреждам ги прецизно и зачаквам Люк да мине покрай вратата на път към спалнята.

— Виж! — подвиквам му гордо. — Организирах и подредих сидитата! Вече всички са си в съответните кутийки!

Люк надниква в дневната.

— Браво на теб! — кимва ми разсеяно, след което си продължава по коридора.

Втренчвам се в празното пространство след него с поглед, пълен с укор.

Само това ли ще ми каже?

Седя си аз тук и полагам максимални усилия да поправя брака ни, а той дори не забелязва.

Внезапно се чува звънецът на домофона и аз скачам на крака. Сигурно са мама и татко. А към състоянието на брака си ще трябва да се върна по-късно.

Добре де, ясно. Знам, че мама и татко са ходили при тяхната психотерапевтка и всичките там работи. Но някак си не очаквах да ги зърна с лозунги по тениските. Върху гърдите на мама се чете: „Аз съм Жена, аз съм Богиня“, а върху татковата тениска пише: „Не позволявай на пасивно-агресивното копеле у теб да надделее!“

— Олеле! — изписквам, като се опитвам да прикрия изненадата си. — Ама тези тениски са страхотни!

— Купихме си ги от центъра по психотерапия! — възторгва се мама. — Нали са жестоки?

— Очевидно много се наслаждавате на тази ваша терапия.

— Великолепна е! — възкликва мама. — Далеч по-интересна от играта на бридж! И дава възможност за множество нови контакти! Онзи ден бяхме на групов сеанс и кого мислиш зърнахме там? Марджъри Дейвис, която едно време живееше от другата страна на улицата!

— Сериозно? — изненадвам се искрено аз. — Значи все пак е успяла да се омъжи, така ли?

— О, не! — Мама снижава тактично глас и добавя: — Горкичката, има си гранични проблеми!

Нещо не мога да схвана. Какво, за бога, означава това „гранични проблеми“?

— Ами… хммм… вашите проблеми какви са? — питам, когато се настаняваме в кухнята. — Сигурно ви е било доста трудно в последно време?

— О, бяхме буквално в дълбините на ада! — изтъква мама, като кимва. — Нали така, Греъм?

— В самите му недра! — съгласява се татко.

— Но вече всичко е зад нас — и яростта, и чувството за вина! И двамата се сдобихме с нови сили да живеем и да се обичаме! — Тя ми отправя възторжен поглед, след което започва да рови в чантата си. — Донесох ти едно прекрасно швейцарско руло! Няма ли да включим чайника?

— Майка ти вече успя да открие богинята вътре в себе си — изтъква гордо татко. — Даже вървя по нагорещени въглени!

Зяпвам я изумено.

— Ти си вървяла по нагорещени въглени?! О, господи! И аз го направих в Шри Ланка? Болеше ли те?

— Ни най-малко! Беше напълно безболезнено! — изтъква мама. — Нали все пак бях с градинарските си обувки — добавя, уж между другото.

— Аууу! Ама това е брилянтно! — изписквам аз.

— Въпреки всичко все още ни предстоят много неща, които трябва да научим — отбелязва делово мама, докато реже швейцарското руло. — Точно затова тръгваме на този морски круиз.

— Ясно — кимвам след кратка пауза. — Да. Терапевтично пътешествие. — Когато мама ми спомена за това за първи път, помислих си, че си прави майтап с мен. — Значи идеята е да си плавате из Средиземноморието и през това време да си правите терапевтични сеанси, така ли?

— Не става въпрос само за терапия! — изтъква мама. — Освен това има и екскурзии за разглеждане на забележителностите!

— И редица забавления — допълва татко. — Доколкото схванахме, предлагат някои доста добри шоупрограми. Както и един строго официален бал.

— Всички наши приятели от центъра ще бъдат на кораба — продължава мама. — Вече успяхме да организираме малък коктейл за първата вечер! Плюс това… — тук се поколебава, но после допълва: — Един от гостуващите лектори е специалист по установяване на връзки с отдавна изгубени членове на семейството. Което ще бъде от особен интерес и за двама ни.

Нещо ме пробожда. Въобще не желая да мисля за отдавна загубени членове на семейството!

Настъпва тишина и аз виждам как мама и татко си разменят погледи.

— Е, вие с Джес успяхте ли да постигнете някакво разбирателство? — осмелява се накрая да попита татко.

О, боже! Веднага разпознавам разочарованието в очите му.

— Не особено — отговарям, като извръщам поглед. — С нея просто… не си приличаме особено.

— Не е и необходимо да си приличате! — изтъква мама, като слага успокоително ръка на рамото ми. — Вие сте отраснали напълно независимо една от друга. Можеш да очакваш да имаш нещо общо с Джес точно толкова, колкото и с… с кого например… да, с Кайли Миноуг!

— Беки има далеч повече общи неща с Джес, отколкото с Кайли Миноуг! — намесва се възмутено татко. — Защото, първо на първо, Кайли Миноуг е австралийка!

— Това не доказва нищо! — изтъква мама. — Нали всички сме членове на Британската общност! Така че, Беки със сигурност би се разбрала доста добре с Кайли Миноуг! Нали така, скъпа?

— Ами…

— Няма да намерят какво да си кажат една на друга! — не се предава татко, като клати глава. — Повярвай ми, така е!

— Напротив, ще имат! — срязва го мама. — Ще си проведат прекрасен разговор! Даже съм убедена, че биха станали големи приятелки!

— Виж Шер е нещо друго — изрича замислено татко. — Тази жена действително е много интересна!

— Беки не желае да става приятелка с Шер! — натъртва възмутено мама. — Може би с Мадона…

— Вижте сега какво, когато успея да се запозная било с Кайли Миноуг, било с Шер, било с Мадона, веднага ще ви уведомя! Ясна ли съм? — намесвам се аз с малко по-рязък тон, отколкото възнамерявах.

Настъпва тишина. Мама и татко се обръщат едновременно и ме поглеждат изпитателно. После мама поглежда към татко.

— Греъм, би ли отишъл при Люк да му занесеш кафето? — И връчва една чаша на татко.

Веднага щом той излиза, тя ме поглежда с очакване.

— Беки, скъпа! — казва накрая. — Добре ли си? Изглеждаш ми малко напрегната!

О, господи! В изпълненото със съчувствие лице на мама има нещо, което срива цялото ми така трудно постигнато самообладание. Изневиделица всичките тревоги, които ме дебнат отвсякъде в последно време, избликват на повърхността.

— Не се притеснявай заради Джес! — добавя нежно тя. — Няма абсолютно никакво значение дали двете се разбирате или не! Никой няма да си помисли нищо!

Преглъщам на сухо няколко пъти, като се опитвам да се овладея.

— Не става въпрос за Джес — изричам накрая. — Или поне не само за нея. Става въпрос за… Люк.

— Люк ли?! — изумява се мама.

— В момента нещата изобщо не вървят добре. Всъщност… — Гласът ми вече се разтреперва. — Мисля, че бракът ни е в голяма опасност!

О, господи! Сега, когато го изрекох на глас, всичко ми звучи абсолютно вярно и убедително. Нашият брак е в голяма опасност.

— Сигурна ли си, скъпа? — гледа ме объркано мама. — И двамата ми изглеждате толкова щастливи!

— Да де, обаче не сме! Съвсем наскоро се скарахме жестоко!

Мама се вторачва в мен за няколко секунди, след което избухва в смях. В гърдите ми се надига възмущение.

— Не се смей! Нещата са трагични!

— Разбира се, че са, скъпа! — отвръща тя. — Просто наближава първата годишнина от сватбата ви, нали така?

— Ами… да.

— Е, в такъв случай съвсем навреме идва и първото ви голямо скарване! Не го ли знаеше, Беки?

— Какво?! — поглеждам я неразбиращо аз.

— Вашето първо голямо скарване! — повтаря мама и зацъква при вида на физиономията ми. — Виж ти! И на какво ви учат съвременните женски списания, ако смея да попитам?

— Ами… например как да си поставяме акрилен лак на ноктите.

— Виждаш ли?! А би трябвало да ви дават съвети за щастлив брак! Всички семейни двойки преживяват първото си голямо скарване приблизително около първата годишнина от сватбата си. Жестока кавга, след това небето се прояснява и всичко се връща към нормалното.

— Божичко, нямах никаква представа за това! — изричам бавно. — Значи… нашият брак изобщо не е в голяма опасност, така ли?

Вече всичко се връзва. След първото голямо скарване всичко се връща към щастливия и спокоен начин на живот. Като при буря. Въздухът се пречиства и всичко се събужда за нов живот. Или пък като след горски пожар, когато всичко изглежда кошмарно, но всъщност е за добро, защото цялата дребна растителност може да израсте наново. Именно!

А най-важното от всичко е… да! Точно така! Най-важното от всичко е, че аз нямам абсолютно никаква вина! Става ясно, че, така или иначе, ние щяхме да се скараме за нещо — независимо какво съм направила или не съм! Дааа. Вече наистина започва да ми става по-леко на душата. Всичко отново ще бъде прекрасно. Усмихвам се на мама и захапвам с наслада парче от швейцарското руло.

— Следователно… двамата с Люк повече няма да се караме за нищо, нали така? — питам предпазливо, просто за всеки случай.

— О, не! — успокоява ме мама. — Не и до второто ви голямо скарване, което няма да настъпи чак до…

Не успява да довърши, защото точно в този момент вратата на кухнята се трясва и вътре влетява Люк. Държи до ухото си телефона, а на лицето му е цъфнала най-широката усмивка, която някога съм виждала.

— Получихме я! Получихме поръчката на „Аркодас Труп“!

Знаех си, че всичко накрая ще се нареди! Знаех си! Толкова е хубаво! Целият ни ден премина като че ли е Коледа!

Люк отложи всичките си делови срещи и отиде в офиса, за да отпразнуват победата. А след като качих мама и татко в едно такси, аз се присъединих към екипа му. Господи, обожавам да ходя в офиса на „Брандън Къмюникейшънс“! Адски шикозна обстановка имат — светло дърво, насочени светлини, и цялото място излъчва щастие и успех. Хората се тълпят и всеки вдига чашата си за наздравица. И така — през целия ден!

Или поне е така, когато не работят по някоя суперважна оферта. Навсякъде се носи смях, звънят развълнувани гласове, а някой е програмирал всички компютри на всеки десет минути да пеят „Поздравления!“.

Люк и старшите му съдружници проведоха едно бързо победно заседание за изработване на новата стратегия, на което и аз имах честта да присъствам. Отначало всички си разменяха реплики от рода на: „Истинската работа едва сега започва“ и „Предстои ни да се изправим пред големи предизвикателства“. Но накрая Люк възкликна: „Да върви по дяволите всичко! Хайде сега да празнуваме! А за предизвикателствата ще мислим утре!“

Затова той звънна на асистентите си и ги помоли да се свържат с фирма за организиране на тържества и точно в пет часа цяла тълпа типове с черни престилки цъфнаха в офисите на компанията с още повече шампанско и канапета, аранжирани стилно върху готини подноси. Всички служители се насъбраха в голямата конферентна зала, пуснаха музика, а Люк изнесе кратка реч, в която каза, че това е велик ден за „Брандън Къмюникейшънс“ и браво на всички, след което въпросните всички го аплодираха шумно.

А сега една групичка заминаваме на официална вечеря за продължение на тържеството! Аз съм в офиса на Люк и си освежавам грима, а той си облича чиста риза.

— Поздравления! — изричам за милионен път аз. — Наистина е фантастично!

— Да, денят си е много добър — ухилва ми се той, докато си закопчава копчетата на ръкавелите. — От години чакам подобен силен и многостранен клиент! Това би могло да ни проправи пътя към толкова много възможности!

— Много се гордея с теб!

— И аз с теб! — изрича той и изражението му се смекчава. Приближава се и ме прегръща. — Знам, че в последно време бях доста разсеян. За което ти се извинявам.

— Няма нищо — казвам, като свеждам поглед. — А аз… много съжалявам, че продадох часовниците!

— Няма значение! — глади косата ми Люк. — Знам, че в последно време никак не ти е лесно. След завръщането ни вкъщи… а после и сестра ти…

— Знаеш ли, хайде да не мислим повече за нея, става ли?! — прекъсвам го аз. — Нека мислим за нас. За бъдещето ни. — Придърпвам главата му към себе си и го целувам. — Всичко ще бъде страхотно!

В продължение на няколко секунди никой не казва нищо. Но тишината е приятна. Просто сме си само ние двамата, сгушени в прегръдките си, отпуснати, спокойни и щастливи, че сме заедно — точно както бяхме на медения ни месец. Усещам как ме изпълва облекчение. Мама беше права! Първото голямо скарване действително прочисти въздуха! Сега сме по-близки и от преди!

— Обичам те — промърморвам аз.

— И аз те обичам — целува ме той по носа. — Но трябва да тръгваме.

— Окей! Ще сляза долу, за да проверя дали колата ни вече ни чака!

Тръгвам по коридора, носеща се на розов облак от щастие. Всичко е просто перфектно! Всичко! Докато минавам покрай подносите, грабвам една чаша шампанско и отпивам няколко глътки. Може би тази вечер ще танцуваме. След вечерята. Когато всички останали си тръгнат, ние с Люк ще отидем в някой нощен клуб и ще отпразнуваме случая както се полага — само ние двамата!

Подскачам щастливо надолу по стълбите, все още с чаша в ръка, и отварям вратата към рецепцията. После се заковавам на място. Няколко метра по-нататък някакъв тип с тясно лице и костюм на тебеширени ивици разговаря нещо с Джанет, рецепционистката. Незнайно защо ми се струва познат, обаче не мога да си спомня откъде…

И тогава стомахът ми се преобръща от ужас.

Да, сещам се!

Това е онзи тип от Милано! Това е онзи, който пое чантите от ръцете на Нейтън Темпъл! Ама какво прави точно той тук?

Пристъпвам предпазливо напред, за да чуя за какво си говорят.

— Значи господин Брандън не е болен, така ли? — пита човекът.

Мамка му!

Скривам се зад вратата и я затварям. Сърцето ми бие така, че ще се пръсне. И сега какво следва?

Отпивам от шампанското си, за да си поуспокоя нервите. А после пак отпивам. Двама от служителите на Люк минават покрай мен и ме поглеждат учудено, а аз им се ухилвам весело.

Добре де. Не мога вечно да се крия зад тази врата! Повдигам се на пръсти и надниквам през стъкления панел в горната част на вратата, за да проверя какво става на рецепцията. Слава богу! Онзи с костюма на тесни ивици е изчезнал! С огромна въздишка на облекчение аз отварям рязко вратата и поемам безгрижно към рецепцията.

— Здрасти! — поздравявам нехайно Джанет, която печата нещо скоростно на компютъра си. — Кой беше преди малко? Онзи, който говори с теб?

— О, той ли? Ами, работи за някакъв тип на име… хммм… Нейтън Темпъл.

— Ясно. И какво… какво искаше?

— Странна работа! — смръщва се тя. — Непрекъснато ме питаше дали Люк „е по-добре“!

— А ти какво му отговори? — настоявам, като се опитвам да не позволя на напрежението си да ми проличи.

— Е, аз, разбира се, казах, че Люк е добре. И никога не е бил по-добре! — Засмива се щастливо, но когато най-сетне зърва физиономията ми, спира да печата. — О, божичко! Значи всъщност не е добре, така ли?

— Какво?!

— Този човек е бил лекар, нали? — пита тя и се привежда поверително към мен, след което прошепва: — На мен можеш да кажеш, Беки! Да не би Люк да е хванал някаква ужасна тропическа болест, когато обикаляхте света?

— Не, разбира се, че не е!

— Тогава, да не би да е нещо със сърцето му? Или може би бъбреците? — очите й се навлажняват. — Нали знаеш, че… тази година загубих леля си. Въобще не ми беше лесно, да ти призная честно.

— Моите съболезнования! — побързвам да я успокоя аз. — Но повярвай ми, няма смисъл да се тревожиш за Люк! Той си е добре! Всичко е добре, всичко…

Вдигам поглед и… думите ми застиват на устата.

Моля те, господи, само това не!

Това не може да е истина!

Самият Нейтън Темпъл влиза в нашата сграда!

Сега е доста по-едър и по-огромен, отколкото си го спомням. И е облечен в същото онова кожено палто, което пробва в Милано. Целият излъчва власт, пари и аромат на скъпи пури. А проницателните му сини очи са се впили право в мен.

— Здравейте, госпожо Брандън! — изрича той с лекия си кокни акцент. — Ето че отново се срещаме!

— Здр… Здравейте! — смотолевям аз. — Каква… приятна изненада!

— Все още ли се радвате на чантата си? — пита той и очите му се усмихват.

— О, да! Тя е… фантастична!

А мисълта ми препуска в следната насока: „Трябва веднага да го махна оттук! Трябва автоматично да го измета оттук!“

— Дойдох да говоря със съпруга ви за моя хотел — изрича с най-любезен тон той. — Дали ще бъде възможно?

— Точно така — преглъщам аз. — Разбира се. Страхотно! Единственият проблем е, че Люк, за съжаление, е малко зает. Бихте ли желали едно питие? Можем да отскочим до бара… да си побъбрим… а вие да ми разкажете всичко за това…

Да! Аз съм истински гений! Ей сега ще го измъкна навън! Ще му купя няколко питиета… и Люк никога няма да разбере…

— Нямам нищо против да го почакам — отбелязва Нейтън Темпъл и отпуска грамадното си тяло в един от кожените фотьойли. — Само ви моля да му съобщите, че съм тук. — Очите му се впиват в моите и той ми намига. — Доколкото разбирам, той се е възстановил от болестта си.

Сърцето ми претупва.

— О, да! — възкликвам с най-чаровната си усмивка. — Той е… той вече е доста по-добре! Благодаря ви за цветята!

Хвърлям поглед към Джанет, която следи тази размяна на реплики с доста озадачена физиономия.

— Да звънна ли на Люк и да го извикам? — обажда се по едно време тя.

— Не, няма нужда! Искам да кажа… не се притеснявай! Аз ще се кача и лично ще му съобщя! — изписквам малко по-силно от приличното.

И се насочвам към асансьорите, а цялото ми тяло трепери от напрежение.

Добре де. Все още мога да се справя с тази ситуация. Ще изведа Люк от сградата през задната врата, като му кажа, че някой е разлял вода във фоайето и подът е доста хлъзгав. Да! И после ще се качим в колата… и аз ще се престоря, че съм забравила нещо… и ще се върна при Нейтън Темпъл… и ще му кажа…

— Беки?

Едва не подскачам до тавана, когато зървам Люк да слиза по стълбите, като взема по две стъпала наведнъж. Лицето му цялото грее от щастие. Облича си сакото в крачка.

— Пристигнала ли е колата? — пита той, но когато забелязва скованото ми изражение, възкликва изумено: — Скъпа, добре ли си?

Или може би най-добре е да му кажа всичко.

Съзерцавам го нямо в продължение на няколко секунди, а стомахът ми ври и кипи.

— Ами… Люк… — успявам да смотолевя накрая.

— Да?

— Има… има нещо, което трябва да ти кажа. — Преглъщам едва-едва и продължавам: — Трябваше да ти кажа още преди седмици, обаче… не ти казах… и се опитах да се справя сама с него, обаче…

Внезапно си давам сметка, че Люк въобще не ме слуша какво му говоря. Очите му притъмняват като градоносен облак, когато над рамото ми се спират върху фигурата на Нейтън Темпъл.

— Този не е ли… — Започва да клати невярващо глава. — Ама какво прави той тук? Мислех си, че Гари вече се е отървал от него!

— Люк…

— Чакай малко, Беки. Това е много важно! — Изважда си мобилния телефон и набира някакъв номер. — Гари — изрича тихо, — какво прави Нейтън Темпъл в нашето фоайе? Доколкото знам, ти работеше по този въпрос.

— Люк — опитвам отново.

— Скъпа, почакай малко! — Обръща се и продължава да говори в телефона: — Да де, обаче той е тук! По-реален от това не би могъл и да бъде!

— Люк, моля те, чуй ме! — започвам да го дърпам за ръкава.

— Беки, каквото и да е, не може ли да почака за по-късно? — обръща се към мен Люк нетърпеливо. — Имам един проблем, който се налага да оправя…

— Но нали точно това се опитвам да ти кажа от няколко минути! — изричам отчаяно аз. — Точно за твоя проблем става въпрос. За Нейтън Темпъл!

Люк се втренчва в мен, очевидно неспособен да проумее нищо.

— Как е възможно да има нещо общо с Нейтън Темпъл?! Та ти въобще не познаваш Нейтън Темпъл!

— Ами… всъщност… познавам го — прехапвам устни аз. — Донякъде.

Настъпва тишина. Много бавно Люк изключва телефона.

— Ти познаваш „донякъде“ Нейтън Темпъл?

— Ето го и господин Брандън! — достига до нас нечий звънлив глас. Вдигаме погледи и забелязваме, че Джанет е забелязала Люк и го сочи. — Люк, имаш посетител!

— Идвам веднага, Джанет! — извиква й в отговор Люк с професионална усмивка. Когато се обръща към мен, продължава да се усмихва по същия начин. — Беки, какво става тук, за бога?!

— Ами… това е малко дълга история — отговарям аз, цялата зачервена като домат.

— Възнамеряваше ли да споделиш въпросната история с мен — поне на някакъв етап? — Усмивката на Люк продължава да стои на лицето му, ала в гласа му се усеща хлад.

— Да, разбира се! Просто… просто чаках подходящия момент.

— Мислиш ли, че точно този момент е подходящ? Като се има предвид, че той е само на някакви си шибани метри оттук?

— Ами… да! Абсолютно! — Преглъщам нервно и продължавам: — Ами… всичко започва в… в един магазин… и…

— Вече е прекалено късно — прекъсва ме той. — Той идва към нас!

Проследявам погледа на Люк и цялото ми тяло настръхва. Нейтън Темпъл е станал от фотьойла си и се приближава към нас.

— Ето го и него! — избумтява до нас дрезгавият му глас. — Толкова трудно уловимият Люк Брандън! Значи криете съпруга си от мен, така ли, млада госпожо, а? — възкликва той и размахва с престорена заканителност пръст.

— Разбира се, че не! — изписквам аз. — Ами… Люк… познаваш ли Нейтън Темпъл? С него се запознахме в Милано, нали си спомняш, скъпи? — И отправям към съпруга си най-ярката усмивка на добрата домакиня, сякаш съм организирала коктейл и всичко това е напълно в реда на нещата.

— Добър вечер, господин Темпъл — изрича с перфектно овладян тон Люк. — Много се радвам, че най-сетне можем да се запознаем лично!

— Удоволствието е мое! — тупва го по гърба Нейтън Темпъл. — Е, надявам се, че вече сте по-добре, нали?

Люк ме поглежда крадешком, а аз му отвръщам с агония в очите.

— Чувствам се доста добре, благодаря — отвръща накрая. — Мога ли да знам с какво е свързано… това ваше неочаквано посещение?

— Ето какво — отбелязва Нейтън Темпъл, бръква в джоба на сакото си и изважда оттам сребърна табакера за пури с монограм. — Доколкото схващам, вие не сте получили нито едно от обажданията от моя офис.

— През тази седмица бях изключително зает — отговаря Люк, без да му трепне окото. — Приемете искрените ми извинения, но очевидно секретарките ми са пропуснали да ме уведомят за вашите обаждания. За нещо конкретно ли желаете да говорим?

— За моя хотел — отговаря Нейтън Темпъл и предлага пура на Люк. — За нашия хотел, бих казал!

Люк отваря уста, за да отговори, обаче Нейтън Темпъл вдига ръка, за да го накара да спре. Поднася огънчето към пурата си, дръпва си няколко пъти, след което изрича:

— Моля да ми простите, че се появявам тук така неочаквано! Но когато искам нещо, не обичам да се мотая. Просто отивам и го грабвам! Точно както и вашата мила съпруга тук! — Намига ми. — Убеден съм, че ви е разказала нашата малка историйка!

— Мисля, че най-хубавото ми е спестила — отвръща Люк през стиснати устни.

— Много харесвам вашата съпруга — изрича топло Нейтън Темпъл. Издиша облак дим и ме оглежда одобрително. — Ако някога решиш, че искаш да работиш за мен, сладурче, само ми звънни!

— Господи! — изписквам шокирано. — Ами… благодаря!

Поглеждам притеснено към Люк. На челото му се е по-явила позната вена и пулсира ли, пулсира.

— Беки — изрича най-учтиво той, — може ли да разменим две думи? Моля ви да ни извините за момент! — обръща се към неочаквания си гост той.

— Няма проблеми — махва Нейтън Темпъл с пурата си. — Тъкмо ще си я изпуша на спокойствие. А после можем да поговорим за бизнес.

Люк ме побутва към малката заседателна зала и затваря вратата след себе си. Когато се обръща към мен, забелязвам, че физиономията му е напрегната и делова. Виждала съм го такъв само когато уволнява свои служители.

О, господи! Не знам защо, обаче ме обзема страх!

— Добре, Беки. Започни от самото начало. Не, по-скоро — от средата — как точно се запозна с Нейтън Темпъл?

— Запознах се с него, докато бяхме в Милано — изричам колебливо аз. — Аз бях в един магазин и той… той ми направи една услуга.

— Направил ти е услуга?! — отстъпва изумено Люк. — И каква точно услуга ти е направил? Да не би да си се загубила из града?

Настъпва продължителна тишина, изпълнена с пулсиращата ми агония.

— Ами имаше една… една чанта… — смотолевям накрая.

— Чанта ли?! Купил ти е чанта?

— О, не! Аз си я купих! Обаче той ме изкара на първо място в списъка! Беше наистина много мил! А аз пък му бях много благодарна и… — Започвам да кърша ръце. — Та когато се върнахме в Англия, той ми звънна и каза, че много държи ти да вземеш участие в откриването на неговия хотел…

— А ти какво отговори? — обажда се Люк със заплашително спокоен тон.

— Проблемът е… — Преглъщам. — Помислих си, че за теб ще бъде удоволствие да направиш промоцията на голям хотел.

Внезапно вратата се отваря с трясък и вътре влетява Гари.

— Ама какво става тук?! — извиква той с широко отворени очи. — Какво прави при нас Нейтън Темпъл?

— Питай Беки — посочва ме Люк. — Доколкото схващам, тя доста често си е говорила с него.

— Ама аз нямах представа какъв е той! — опитвам се да се защитя. — Нямах никаква представа! За мен той беше просто един любезен господин с кокни акцент, който ме уреди за чантата…

— Чанта ли?! — стряска се Гари и главата му се обръща рязко от Люк към мен. — Каква чанта?

— Беки очевидно е предложила моите услуги на Нейтън Темпъл в замяна на някаква чанта — отвръща хладно Люк.

— На чанта?! — ококорва още по-широко очи Гари.

— Не става въпрос просто за някаква си обикновена чанта! — възкликвам, напълно разбита. — Става въпрос за чанта „Ейнджъл“, която се продава в изключително ограничени бройки! В целия свят има само няколко такива! И беше на корицата на „Вог“! Всички филмови звезди си мечтаят да имат такава!

Двамата мъже се вторачват мълчаливо в мен. Нито един от тях не ми изглежда особено впечатлен от чутото.

— А освен това — продължавам, като си давам сметка, че цялата горя, — помислих си, че откриване на подобен голям хотел ще се отрази отлично на вашата фирма! Това е петзвезден хотел! И там ще се виждат само знаменитости!

— Знаменитости ли? — повишава глас Люк, вече определено загубил самообладание. — Беки, аз не желая да се срещам с подобен вид знаменитости! И не желая да организирам откриването на хотела на някакъв си съмнителен субект! Трябва да бъда тук, с моя екип, за да се фокусирам върху нуждите на новия ни клиент!

— Въобще не си давах сметка за това! — прошепвам отчаяно. — Мислех си, че става въпрос за брилянтна сделка!

— Успокой се, шефе — намесва се Гари. — Все още не сме му обещали нищо…

— Ние не, но тя му е обещала! — натъртва Люк и Гари се обръща шокирано към мен.

— Аз… не може да се каже, че съм му обещала — отвръщам разтреперана. — Просто казах, че… че… за теб ще бъде удоволствие!

— Даваш ли си сметка, колко много влошава нещата всичко това? — простенва Люк, хванал се за главата. — Беки, защо не ми каза по-рано?! Защо не ми каза още докато бяхме в Милано?

Гробна тишина.

— Защото ангелската ми чанта струваше две хиляди евро — отговарям накрая едва чуто. — Помислих си, че ще ми се ядосаш.

— Господи боже мой! — Люк вече звучи на края на силите си.

— Пък и не исках да те притеснявам! Ти беше толкова зает с офертата към „Аркодас Груп“! Реших, че ще се оправя и сама. И всъщност тъкмо бях започнала да се оправям!

— Да се оправяш, значи — поклаща невярващо глава Люк. — И как точно се оправяш?

— Казах на Нейтън Темпъл, че си болен. — Преглъщам.

Бавно, много бавно изражението на Люк се променя.

— Огромният букет с цветята! — изрича с равен глас. — Той беше от Нейтън Темпъл, нали?

О, боже!

— Да — прошепвам с тъничък гласец.

— Той ти е изпратил цветя?! — изумява се Гари.

— Както и кошница с плодове — добавя с все същия равен тон съпругът ми.

Гари се изкисква.

— Въобще не е смешно — обръща се рязко към него Люк и гласът му прозвънява като камшик. — Току-що спечелихме най-голямата оферта в цялата история на фирмата! Би трябвало да празнуваме! А не да се опитваме да се справим с гадния Нейтън Темпъл! — Въздъхва и се отпуска на един стол.

— Нямаме сметка да го превръщаме в свой враг — изрича делово Гари. — Не и ако наистина ще става новият собственик на вестник „Дейли уърлд“!

В малката зала настъпва тишина, нарушавана единствено от тиктакането на часовника на стената.

Не смея да се обадя. Дори да си отворя устата.

После Люк рязко се изправя.

— Не можем цял ден да стоим тук. Ще отида да се срещна с него. Щом трябва да свърша тази работа, значи ще я свърша! — Поглежда ме и добавя: — Само се надявам, че чантата си е заслужавала, Беки! Наистина се надявам да е така!

Пробожда ме остра болка.

— Люк, много съжалявам — прошепвам отчаяно. — Наистина много! Никога не съм искала да… Не си давах сметка, че…

— Да, ясно — махва с ръка той. — Както и да е.

И излиза от стаята, следван по петите от Гари. А аз си оставам там, сред мъртвешката тишина. Ненадейно усещам как по бузата ми се стича издайническа сълза. Всичко беше толкова перфектно! А ето че аз го разруших!

Шестнадесет

Нещата не вървят на добре. Даже никак.

Всъщност, това бе най-отвратителната седмица през целия ни брачен живот.

Почти не мога да видя Люк — толкова е претрупан с работа. Всеки ден има срещи с хората от „Аркодас Груп“, плюс това се наложи да оправя някаква криза с един от клиентите си — някаква банка, а един от главните му счетоводители бе откаран по спешност в болницата с менингит. Въобще, цялата седмица е тотален хаос.

А днес, вместо да се отпусне и да си почине малко, той трябва да лети за Кипър, за да разгледа хотела на Нейтън Темпъл ида започне с планирането на откриването. Откриване, което изобщо не иска да прави.

И всичко е по моя вина.

— Мога ли да направя нещо за теб? — питам притеснено, докато го наблюдавам как си подрежда ризите в куфара.

— Не — отсича той. — Благодаря.

Ето такъв е цялата седмица. Тих, плашещ и избягващ да ме погледне в очите. А когато го направи, в погледа му се чете, че така му е писнало от мен, че стомахът ми се преобръща и усещам, че ми призлява.

Старая се, полагам огромно старание наистина да мисля позитивно и да гледам на нещата откъм светлата им страна. Така де, нали за семейните двойки е напълно нормално да имат подобни обтегнати отношения от време на време? Точно както каза и мама. Това очевидно е второто ни голямо скарване и въздухът съвсем скоро ще се прочисти, и всичко отново ще бъде наред.

Само дето не съм много сигурна, че второто голямо скарване трябва да идва броени дни след първото.

И не съм много сигурна, че трябва да трае цяла седмица.

Опитах се да изпратя на мама имейл на кораба, за да й поискам някакъв съвет, обаче получих съобщение, в което ми съобщаваха, че този морски круиз е бягство от външния свят и че на пасажерите са им забранени всякакви контакти.

Люк дръпва ципа на куфара си и изчезва в банята, без дори да ме удостои с поглед, и мен ме пронизва болка. Само след няколко минути вече ще го няма. Не можем да се разделим по този начин! Просто не можем!

Той излиза отново и хвърля гъбата си за баня в куфара.

— Нали знаеш, че наближава първата ни годишнина — изричам дрезгаво. — Би трябвало да… да планираме нещо.

— Не съм убеден, че ще успея да се върна точно за деня — отговаря съпругът ми.

По гласа му си личи, че въобще не му пука дали ще се върне или не. Наближава първата годишнина от сватбата ни, а него дори не го интересува! Главата ми се издува като балон и усещам как сълзите напират от очите ми. Цялата седмица беше истински кошмар, а той дори отказва да ми се усмихне за довиждане!

— Не е необходимо да се държиш толкова нелюбезно, Люк — изричам бързо аз. — Много добре знам, че обърках всичко. Но истината е, че не съм го направила нарочно. Мисля, че поне хиляда пъти вече ти се извиних!

— Да, знам — отвръща Люк със същия отегчен тон, който използва с мен вече цяла седмица.

— Какво искаш от мен да направя?

— А ти какво искаш от мен, Беки? — тросва ми се той раздразнено. — Да кажа, че няма значение ли? Да кажа, че нямам нищо против, че точно когато трябва да вложа всичките си сили в работата с „Аркодас Груп“, аз трябва да пътувам за някакъв забравен от бога остров? — Затваря рязко куфара си и допълва: — Искаш от мен да ти кажа, че съм безумно щастлив да свържа името си с някакъв идиотски хотел на разврата?!

— Няма да бъде хотел на разврата! — възкликвам ужасено. — Сигурна съм, повярвай ми! Нейтън Темпъл каза, че това ще бъде хотел от най-висока класа! Трябваше да го видиш в онзи магазин в Милано, Люк! Искаше само най-доброто! Най-добрата кожа… най-добрия кашмир…

— Убеден съм, че ще снабди стаите си и с най-добрите водни легла — изсмива се саркастично Люк. — Беки, ти май не разбираш нищо! Аз съм човек с твърдо установени принципи!

— Аз също! — изкрещявам. — И за си имам принципи! Но това в никакъв случай не ме превръща в сноб!

— Аз не съм сноб! — срязва ме грубо Люк. — Просто имам високи стандарти!

— Напротив, точно такъв си — сноб! — Думите се заизливат от устата ми, преди да успея да ги спра. — Разсъждаваш така, само защото някога човекът е имал съмнителни мотели! Знаеш ли, че направих проучване за Нейтън Темпъл по интернет? Оказва се, че той върши широка благотворителна дейност, помага на хората…

— И освен това е счупил челюстта на един човек — прекъсва ме Люк. — Чете ли за това?

В продължение на няколко секунди не знам какво да кажа.

— Но това е било… преди много години — изричам накрая. — Той се е поправил… взел си е бележка…

— Няма значение, Беки — въздъхва Люк и взема куфарчето си. — Защо не сложим точка на този разговор?

Насочва се към вратата на стаята и след миг аз тръгвам след него.

— Не, не можем да сложим точка на този разговор! Трябва да поговорим! Люк, та ти почти не си ме поглеждал цяла седмица!

— Бях много зает. — Бръква в куфарчето си, изважда оттам блистер с ибупрофен и пъхва с уста две таблетки.

— Не е вярно — прехапвам уста аз. — Ти просто ме наказваш!

— Да не би да ме обвиняваш? — изрича саркастично съпругът ми и прокарва пръсти през косата си. — Седмицата ми наистина беше ад!

— Тогава ми позволи да ти помогна! — възкликвам възторжено. Тръгвам след него към кухнята, където той си налива вода от чешмата. — Все трябва да има нещо, което да мога да правя! Бих могла да ти бъда асистент… или да правя някакви проучвания…

— Моля те! — прекъсва ме Люк и глътва таблетките си. — От твоята така наречена помощ ми е дошло до гуша! Единственото, което прави помощта ти за мен, е, че ми губи времето! Ясен ли съм?

Вторачвам се в него и лицето ми пламва. Сигурно е чел идеите ми от розовата папка. Сигурно е решил, че са пълен боклук.

— Ясно — кимвам накрая аз. — Ами… няма да си мръдна пръста повече.

— Ще ти бъда много благодарен! — С тези думи той се отправя към кабинета си и го чувам как отваря чекмеджетата на бюрото си.

Стоя си аз, а кръвта пулсира в главата ми. Чувам звука на пощенската кутия. Когато отивам в коридора, виждам, че на пода лежи пакет. Това е тънка чантичка за Люк, с размазана марка. Вдигам плика и се вторачвам с написаното с черен маркер. Не знам защо, обаче ми изглежда познато, само че не знам откъде.

— Имаш поща! — провиквам се аз.

Люк излиза от кабинета, понесъл купчина папки, и ги тръшва в куфарчето си. Поема пакета от ръцете ми, разкъсва го и вади отвътре компютърен диск, придружен от писмо.

— Аааа! — възкликва накрая и по лицето му се изписва задоволство, каквото не го бях зървала да демонстрира цяла седмица. — Отлично!

— От кого е?

— От сестра ти — отговаря той.

Все едно ме е ударил по слънчевия сплит.

От сестра ми ли? От Джес?! Погледът ми пада върху надписа върху пакета. Това ли е почеркът на Джес?

— Защо… — опитвам се да звуча спокойно аз, — защо Джес ти пише?

— Редактира ни новия сиди-ром — отговаря той и преглежда последните редове от листа. — Наистина е страхотна! По-добра е дори от нашите момчета във фирмата! Ще трябва някой ден да й пратя цветя!

Гласът му е нежен и внимателен, а очите му блестят. Докато го наблюдавам, усещам, че в гърлото ми отново се е образувала познатата буца.

Той смята, че Джес е страхотна, а аз съм пълен боклук, нали така?

— Значи Джес ти помага, така ли? — изричам с треперещ глас.

— Да, ако трябва да бъда честен, точно така е — помогна ни.

— Предполагам, че би предпочел в момента тук да е тя, а не аз, нали? Предпочиташ двете да си сменим местата, нали?

— Не се дръж като глупачка! — срязва ме Люк, сгъва писмото и го връща обратно в плика.

— Щом намираш Джес за толкова велика, тогава защо не отидеш да живееш при нея? — за свое огромно изумление се чувам да изричам. — Защо просто не отидеш, за да… за да си говорите за компютри цяла нощ?

— Беки, успокой се! — поглежда ме изумено Люк.

Обаче аз не мога да се успокоя. Не мога да се спра! И продължавам да се търкалям като валяк по нанадолнището.

— Много съм си спокойна даже! Бъди честен с мен, Люк! Щом предпочиташ някаква нещастна скръндза без абсолютно никакъв вкус за дрехи и без абсолютно никакво чувство за хумор пред мен… само кажи! Защо не вземеш да се ожениш за нея, щом е толкова страхотна, а?! Тя е истински извор на радост и наслада! Сигурна съм, че двамата ще си прекарвате чудесно…

— Беки! — прекъсва ме Люк с поглед, от който по гръбнака ми пропълзяват ледени тръпки. — Достатъчно каза вече!

Стисва уста и в стаята се възцарява хлад. Започва да сгъва плика от Джес. Аз не смея да помръдна и мускулче.

— Отлично знам, че с Джес не успяхте да се разберете — изрича накрая, като вдига поглед към мен. — Но трябва да знаеш едно — сестра ти е много добър човек! Тя е честна, трудолюбива и на нея спокойно може да се разчита! Посветила е часове наред от свободното си време, за да изработи това тук! — И почуква по диска. — Сама ни предложи да го направи, без да поиска нито някакво заплащане, нито дори благодарност! Бих казал, че тя е напълно безкористна и лоялна личност! — Прави няколко крачки към мен и ме пронизва с безмилостен поглед. — Смятам, че можеш да научиш много от твоята сестра!

Лицето ми пламва от огромния шок. Отварям уста, за да кажа нещо, ала оттам нищо не излиза.

— Трябва да тръгвам — казва накрая съпругът ми, като си поглежда часовника. — Само да си взема багажа.

И излиза с широки крачки от кухнята. Обаче аз стоя като закована — не съм в състояние да направя и четвърт стъпчица.

— Тръгвам — обявява Люк, като надниква през вратата на кухнята с куфара в ръце. — Не знам кога ще се върна.

— Люк… много съжалявам… — успявам най-сетне да се обадя аз, макар и с треперещ глас. — Много съжалявам, че те разочаровах толкова много! — Вдигам глава и се опитвам да се овладея. — Но ако наистина искаш да знаеш… и ти ме разочарова. Ти се промени. По време на медения ни месец беше съвсем различен човек — забавен, весел. Беше забавен, спокоен, мил и любезен…

И внезапно в главата ми нахлуват спомени за Люк отпреди няколко месеца. Как седи на килимчето си за йога, с изрусените от слънцето плитки и обицата си. Как ми се усмихва под кристално синьото небе на Шри Ланка. Как протяга нежно ръка и докосва моята…

Пронизва ме болка и копнеж. Онзи спокоен, щастлив човек няма нищо общо с напрегнатия човек, който стои сега пред мен.

— Ти си различен. — Думите излизат от устата ми, придружени от ридание, и усещам как по бузите ми се стичат издайнически сълзи. — Отново се превърна в човека, който беше преди. Превърна се в онова, за което някога ми обеща, че никога повече няма да бъдеш! — Изтривам сълзите си и продължавам: — Не така си представях семейния живот, Люк!

Настъпва тишина.

— Аз също — изрича накрая той. Долавям позната закачливост в гласа му, ала нищо по лицето му не се усмихва. — Налага се вече да тръгвам, Беки. Чао!

Обръща се, тръгва и само след няколко секунди чувам затръшването на входната врата.

Преглъщам няколко пъти, като се опитвам да се овладея. Обаче сълзите вече се стичат безпрепятствено по лицето ми и краката ми треперят. Отпускам се на пода на кухнята и заравям лице в ръцете си. Люк замина. И дори не пожела да ме целуне за довиждане.

* * *

Не мога да помръдна. Не знам колко време е минало. Седя си така, на пода, обгърнала коленете си с ръце, от време на време изтривайки сълзите от бузите си. Не знам точно кога, но в даден момент сълзите ми пресъхват. Поемам си дълбоко дъх. Започвам да се успокоявам. Ала онова гадно усещане за празнина в стомаха ми все още си седи там.

Основете на брака ни са разклатени. А не е минала и година.

Накрая успявам някак си да се изправя на крака. Схванали са се. Чувствам се куха и изпразнена от съдържание. Насочвам се бавно съм празната, тиха трапезария. В средата, точно в центъра, се е разположила гордо нашата прекрасна, резбована дървена маса от Шри Ланка.

При вида й отново ме напушват сълзи. Такива мечти имах за тази маса… Такива мечти лелеех за нашия прекрасен семеен живот… Всички те се стълпяват точно в този момент в главата ми — блясъкът на красивите свещи, как сервирам вкусните си ястия, как Люк ми се усмихва с много обич, как всичките ни приятели седят около тази маса…

Внезапно копнежът ми се материализира във формата на остра, физическа болка. Трябва веднага да говоря със Сузи! Трябва да чуя гласа й! Само тя ще знае какво може да се направи. Тя винаги знае!

Втурвам се, почти подтичвам към телефона. Бързо набирам номера й.

— Ало? — чувам от другата страна нечий писклив женски глас, който със сигурност не принадлежи на Сузи.

— Здравейте! — изричам стреснато аз. — Обажда се Беки. Да не би да говоря с…

— Лулу, точно така! Здравей, Беки! Как си?

Кристалният й, стържещ глас минава като шкурка по опънатите ми нерви.

— Благодаря, добре съм. Извинявай, но Сузи да е случайно там?

— Тъкмо поставя близнаците в столчетата им в колата. Заминаваме на пикник, в Маршам Хауз. Знаеш ли го?

— Ами… — потривам горещото си чело, — не, не го знам.

— О, значи на всяка цена трябва да го видиш! Космо, миличък! Не в дрехите, скъпи! Това е една страхотна къща на националния тръст. И е прекрасно място за деца. Имат си ферма с пеперуди!

— Ясно — успявам да промърморя. — Страхотно!

— Веднага ще й кажа да ти се обади, става ли? Само след две секунди.

— Добре, благодаря — отвръщам облекчено. — Би било прекрасно наистина. Само й кажи… Кажи й, че наистина спешно трябва да говоря с нея!

Отправям се бавно към прозореца, притискам лице в студеното стъкло и се втренчвам в потока от коли и хора отдолу. Светлините на светофара на ъгъла светват червено и колите се заковават на място. После светва зелено и колите се втурват напред като побеснели. После отново става червено — и нова група коли се заковават на място.

Сузи не ми се обади. А минаха повече от две секунди.

Тя няма да се обади. Вече живее в различен свят. Свят на памперси и пикници и ферми за пеперуди. В този свят вече няма място за мен и моите тъпи проблеми.

Главата ми ще се пръсне. Сърцето ме заболява от разочарование. Наясно съм, че двете със Сузи не се разбираме много добре в последно време. Но аз си мислех… Наистина вярвах…

Преглъщам на сухо.

Може пък да взема да се обадя на Дани. Само че… Вече му оставих цели шест съобщения, а той не ми отговори на нито едно от тях.

Както и да е. Няма значение. Въобще няма значение. Очевидно ще трябва да се стегна и да се оправям сама.

Насочвам се с колкото решителност ми е останала към кухнята. Това, което сега ще направя, е… да си приготвя един хубав чай. Да. И оттам нататък ще му мисля. Включвам чайника, пускам едно пликче с чай в чашата, която свалям от рафта, и отварям хладилника.

Никакво прясно мляко.

За части от секундата ми идва отново да се строполя на пода и да се разридая като дете.

Но вместо това си поемам дълбоко дъх и вдигам гордо брадичка. Добре… Значи ще изляза и ще купя прясно мляко. И ще заредя хладилника. Няма да ми се отрази зле да изляза малко на чист въздух и да се разсея от проблемите си.

Грабвам си чантата, мацвам си някакъв гланц за устни и излизам от апартамента. После през централния вход на кооперацията и ето ме на улицата. Вървя покрай онзи странен магазин със златните мебели и влизам в супермаркета на ъгъла.

В мига, в който прекрачвам прага му, усещам, че самообладанието ми се възвръща. Вътре е топло и успокояващо, ухае прекрасно на кафе, сирене и някаква вкусна супа. Всички продавачи носят дълги, колосани престилки на ивици и приличат на истински френски производители на сирене.

Вземам една кошничка, насочвам се към щанда с млякото и вземам две половинки органично мляко с ниска масленост. После погледът ми пада върху бурканче луксозно гръцко кисело мляко. Може пък да взема няколко, та да си повиша настроението. Слагам и киселото мляко в кошницата си, заедно с няколко кофички вкусен шоколадов мус. После протягам ръка към великолепен стъклен буркан с деликатесни пияни вишни.

„Това си е глупаво пилеене на пари! — прошепва в главата ми нечий глас. — Та ти дори не обичаш пияни вишни!“

Странна работа — гласът ми прилича малко на този на Джес. Освен това аз много обичам пияни вишни. Е, почти де.

Разтърсвам раздразнено глава и пъхвам буркана в кошницата си, а после се придвижвам към следващия рафт и протягам ръка към една малка пица с маслини и аншоа.

„Боклуци с безбожна надценка! — отново прокънтява гласът в главата ми. — Можеш да си приготвиш пица и сама, при това само за 20 пенса!“

„Млъквай! — срязвам мислено наглия глас. — Знаеш, че няма да мога! Махай се!“

Хвърлям пицата в кошницата си, а после тръгвам покрай рафтовете със забързана крачка, като по пътя грабвам кутийки с изсушени плодове, няколко вида сирена, трюфели с натурален шоколад, френска торта с ягоди…

Обаче гласът на Джес непрекъснато звучи в главата ми като досадна муха.

„Излишно пилеене на пари! Какво стана с бюджета ти, а? Мислиш си, че като грабиш продукти по този начин, ще си върнеш Люк обратно, така ли?!“

— Престани! — изричам на глас, напълно съсипана. Господи, като че ли полудявам! Грабвам предизвикателно три кутийки руски хайвер и ги пъхвам във вече преливащата ми от продукти кошница, след което затътрям крака към касите. Тръсвам кошницата и пъхвам ръка в чантата, за да извадя кредитната си карта.

Момичето на касата започва да маркира стоките, като ми се усмихва мило.

— Тортата е великолепна! — отбелязва, като вдига весело кутията. — Както и сушените плодове! А хайвера, боже! — Поглежда ме с възхищение и пита: — Да не би да ви предстои официална вечеря?

— О, не! — дръпвам се ужасена аз. — Не ми предстои никаква официална вечеря! Аз просто… просто…

Но изведнъж нещо в мен се скъсва. Не съм в състояние да кажа каквото и да било.

Изведнъж се усещам като пълна глупачка. Премествам поглед върху тъпата купчина луксозни храни с безумна надценка, които минават през касата, и лицето ми постепенно пламва. Но какво правя, за бога? Защо въобще купувам всичко това? Нямам нужда от тях. Джес бе напълно права!

Джес е напълно права!

Тази мисъл ме кара да примигна неловко няколко пъти и да извърна глава. Не желая да мисля за Джес.

Но не мога да не мисля. Не мога да прогоня мислите, които кръжат в главата ми като огромни, черни гарвани. И точно в този момент чувам и строгия глас на Люк: „Сестра ти е много добър човек!… Тя е честна, трудолюбива и на нея спокойно може да се разчита… Смятам, че можеш да научиш много от твоята сестра…“

Можеш да научиш много от твоята сестра.

Сякаш над главата ми пада гръм. Заковавам се на място. Главата ми бръмчи, сърцето ми тупа като обезумяло.

О, господи! Точно така!

Точно там е отговорът!

— Това прави сто и тридесет паунда и седемдесет и три пенса — отбелязва момичето на касата с мила усмивка. Втренчвам се в нея като замаяна.

— Аз… трябва да тръгвам — изричам накрая. — Веднага!

— Но храната ви… — изписква изумено касиерката.

— Нямам нужда от нея.

Обръщам се и излизам зигзагообразно от магазина, все още стиснала здраво в ръка кредитната си карта. Когато стъпвам на тротоара, си поемам дълбоко дъх, все едно до този момент някой се е опитвал да ме души.

Всичко си идва на мястото. Трябва да отида при Джес и да се уча от нея.

Като при Йода.

Ще стана неин чирак и тя ще ме учи как да стана по-пестелива. Ще ме научи как да се превърна в добър човек — да стана такава, каквато ме иска Люк. И ще разбера как да спася брака си.

Тръгвам по улицата и с всяка следваща крачка увеличавам скоростта си, докато накрая започвам да подтичвам. Хората ме гледат изненадано, обаче на мен въобще не ми пука. Трябва да замина за Къмбрия. Още сега!

Спринтирам до вкъщи, после вземам по две стъпала наведнъж и по някое време си давам сметка, че дробовете ми ще експлодират и че изобщо няма да успея да стигна до най-горния етаж. Сядам и започвам да пуфтя като парен двигател. Когато дишането ми се нормализира, хващам асансьора и стигам до нашия апартамент. Влетявам вътре и хуквам към спалнята. Там измъквам изпод леглото един яркочервен куфар и започвам да хвърлям в него напосоки разни неща, както правят по филмите по телевизията. Тениска… някакво бельо… чифт тюркоазени сандали с висок ток и бляскави каишки… Така де, няма значение какво слагам, нали така? Просто трябва да замина там и да съградя мост между себе си и Джес.

Накрая заключвам куфара и го вдигам от леглото. Грабвам някакво сако, затътрузвам куфара на колелцата му и го паркирам на площадката пред асансьора. После се обръщам и заключвам два пъти вратата на апартамента. Оглеждам всичко за последен път, а после влизам в асансьора, изпълнена с непоколебима решимост. Новият ми живот започва. Тръгвам на път, за да науча най-важното…

Боже, забравих си закачалките.

Инстинктивно натискам бутона за спиране. Асансьорът, който тъкмо се канеше да тръгне надолу, тръсва леко и спира.

Ама не мога да тръгна без закачалките си! Както и без лак за коса!

Както и без гланца си за устни. Направо не мога да живея без тях!

Добре де, може би ще се наложи да преосмисля подхода „Няма значение какво вземаш на път“ още мъничко.

Излизам от асансьора, отключвам вратата на апартамента и се връщам в спалнята. Изваждам изпод леглото още един куфар, този път в яркозелено, и започвам и в него да хвърлям разни неща.

Сега, като се замисля, може би няма да е зле да си взема още малко овлажнител. И може би една от новите ми шапки, просто за всеки случай — ако някой тръгне да се жени. В този дух събирам още цял куп дрехи, както и кутия туристическа табла, в случай че във влака взема да се отегча (и срещна някой, който да ме научи как се играе).

И накрая си грабвам ангелската чанта. Когато хвърлям поглед на отражението си в огледалото, в главата ми прозвучава гласът на Люк:

„Надявам се, че чантата си струва, Беки!“

Заковавам се на място. В продължение на няколко секунди стоя така и усещам, че ми прилошава.

Почти ми се иска да я оставя.

Което би било абсурдно. Как мога да оставя най-ценното нещо, което притежавам?!

Мятам я на рамо и се втренчвам отново в огледалото, като се опитвам да си възвърна нетърпението и вълнението, което изпитах, когато я зърнах за първи път. Това е чанта „Ейнджъл“! Аз притежавам най-желания предмет на този свят! Хората се бият, за да имат такава чанта. И по целия свят се съставят списъци на чакащите.

Оправям дръжката на чантата върху рамото си. Не знам защо, обаче сега ми се струва доста по-тежка от преди. Което си е твърде странно. Една чанта не може просто ей така да стане по-тежка, нали?

Добре де! Защото сложих вътре зарядното устройство за мобилния си телефон. Ето защо е такава.

Окей. Стига толкова с тези мисли! Тръгвам. Вземам и чантата.

Слизам на приземния етаж и измъквам куфарите през вратите. По улицата се носи едно свободно такси и аз вдигам ръка. Натоварвам си куфарите. Сърцето ми тупти при мисълта за онова, което се каня да направя.

— Гара „Юстън“, ако обичате! — казвам на шофьора с дрезгав глас. — Възнамерявам да се сдобря с моята отдавна загубена сестра!

Шофьорът ме поглежда безразлично.

— На задния вход ли да те стоваря, сладурче?

Абе какви са тези таксиметрови шофьори?! Нали те се славят с драматичното си чувство! Не са ли учили такива неща в училището за таксиметрови шофьори?!

Като по чудо движението по улиците е относително леко и ние пристигаме на гара „Юстън“ само за десет минути. Докато влача куфарите си към касите, имам усещането, че живея в някакъв стар, черно-бял филм. Липсват ми само димът от комините на локомотивите, свирките на влаковете и подвикванията на носачите. Да не говорим пък, че би трябвало да съм облечена в изрязан по тялото костюм от туид и косата ми да е на вълни.

— Един билет до Къмбрия, ако обичате — изричам, изтръпнала от вълнение, и пъхвам под прозорчето банкнота от петдесет лири.

Точно тук е моментът някой мъж с квадратна челюст да ме забележи и да ми предложи един коктейл или да изтрие саждите от бузите ми. Вместо това обаче жена в оранжева униформа се взира в мен, сякаш съм идиот.

— Къмбрия ли? — пита тя. — И къде по-точно в Къмбрия?

Да бе, има право. Дали селото на Джес има гара?

И внезапно ме пронизва ярък спомен. Когато се запознахме с Джес, тя спомена нещо, че е пристигнала от…

— Северен Когънтуейт. Отиване и връщане, ако обичате. Макар че не съм много наясно кога точно ще се връщам — изричам и й се усмихвам лъчезарно. — Възнамерявам да се сдобря с моята отдавна загубена сестра и…

Жената ме прекъсва без ни най-малка проява на съчувствие.

— Това прави сто седемдесет и седем лири.

Какво? Толкова много?! Че за тази сума мога да стигна до Париж, при това със самолет!

— Ами… заповядайте! — казвам, като й подавам част от пачката, която ми остана от часовниците на „Тифани“.

— Девети перон. Влакът тръгва след пет минути.

— Добре. Благодаря.

Обръщам се и тръгвам бързо по пътеката към девети перон. Но когато огромният влак с емблемата на „Интерсити“ изниква пред погледа ми, уверената ми крачка бележи забележимо забавяне. Хората се блъскат от двете ми страни, помъкнали багажа си, насочвайки се към избраната от тях врата на вагоните.

Заковавам се на място. Сърцето ми трепери. Ръцете ми, стиснали дръжките на куфарите, се припотяват. Досега всичко ми се струваше като някаква игра. Но повече от ясно е, че не е. Вече не е игра. Става реалност. И направо не мога да повярвам, че наистина се каня да го направя.

Наистина ли ще се реша да пропътувам стотици километри, за да стигна до някакво непознато място и да се срещна със сестра, която ме мрази до дъното на душата си?

Седемнадесет

О, господи! Тук съм! Стигнах!

Пет часа по-късно аз наистина съм тук, в Къмбрия, в селото на Джес. Аз съм в северната част на страната!

Вървя си по главната улица на Скъли — и всичко е толкова живописно! Точно както го описа Гари — с каменните стени и всичко останало там. От двете ми страни се нижат стари каменни къщи с плочи на покривите. Отвъд тях се възправят стръмни назъбени хълмове, с тук-там стърчащи скали и овце, пощипващи си трева. А над всичко наоколо се извисява един-единствен огромен хълм, който на практика си е планина.

Докато минавам покрай една разкошна каменна къщичка, забелязвам повдигане на завеса — някой ме наблюдава. Предполагам, че малко се набивам на очи с тези мои ярки куфари — единият в червено, а другият в яркозелено. Токчетата ми потракват шумно по паважа, а и кутията ми за шапки потраква с всяка моя стъпка. Минавам покрай някаква пейка, на която седят две стари дами с щампирани рокли и плетени жилетки и ме наблюдават подозрително. Забелязвам как едната от тях сочи моите розови велурени обувки. Усмихвам им се приятелски и тъкмо се каня да кажа: „Взех си ги от «Барнис»“, когато двете едновременно се изправят и се оттеглят нанякъде. С всяка крачка обаче се обръщат и ме поглеждат през рамо. Правя още няколко стъпки напред, но накрая спирам задъхано.

Стръмничко е тук, не мислите ли? Не че в хълмовете има нещо лошо, в никакъв случай! Това въобще не е проблем за мен.

Но въпреки всичко нищо не ми пречи да спра за момент и да огледам добре красивата природа наоколо. А междувременно и да си поема дъх. Шофьорът на таксито предложи да ме откара до вратата на къщата, обаче аз му заявих, че предпочитам да извървя пеша последната част от пътя, за да се поуспокоя. Както и да дръпна няколко глътки от миниатюрното шишенце водка, което си купих във влака. Нещо започва да ми се вие свят, като си помисля, че отново ще се срещна с Джес, което си е направо смешно, защото разполагах с достатъчно часове във влака, за да се подготвя за този миг.

Накрая прибягнах дори до помощта на експертите! Стана, когато се отбих във вагон-ресторанта и си поръчах една „Блъди Мери“ — просто за да посъбера смелост. Та там имаше цяла трупа шекспирови актьори, отправили се на турне с „Хенри V“ които се наливаха с вино и пушеха. Завързахме разговор е тях и накрая стигнах дотам, че им разказах цялата си история и как сега съм се отправила на път да се опитам да се сдобря с Джес. А те, представете си, направо откачиха! Казаха, че всичко им звучало точно като в „Крал Лир“, след което поръчаха по една „Блъди Мери“ за всички и настояха да ми помогнат с речта ми.

Не съм много сигурна обаче, че ще направя абсолютно всичко, което те ми препоръчаха. Като например съмнявам се, че ще започна да си скубя косите или пък ще се нанижа на фалшива кама. Но иначе останалите им идеи са изключително полезни. Като например — никога не се опитвай да изместиш от сцената своя колега, което означава никога да не заставаш така, че да го принудиш да обърне гръб на публиката. Всички бяха единодушни, че това е най-лошото, което мога да сторя на сестра си, и ако го направя, шансовете ми за сдобряване с нея ще се сведат на практика до нулата — нещо, за което надали ще имам причини да я виня. Аз изтъкнах очевидното, че публика надали ще има, обаче те отбелязаха, че в подобни случаи тълпите са задължителни.

Вятърът развява косата ми, а устните ми се напукват от силния северен вятър, затова изваждам балсама си за устни и ги намазвам. После бръквам отново в чантата си и за хиляден път вадя мобилния си телефон, за да проверя дали Люк случайно не ме е търсил, а аз някак си да не съм го чула. Обаче не установявам никакъв сигнал. Сигурно тук се намираме извън обхвата на сателитните комуникации. Вторачвам се за няколко секунди в пустия дисплей на телефона, а сърцето ми бие с напразна, глупава надежда. Защото, щом няма сигнал, каква е гаранцията, че той не се е опитал да се свърже с мен?! Може би точно в тази минута набира номера ми и се ядосва, че не се свързва с мен…

Ала дълбоко в мен нещо ми подсказва, че всичко това е илюзия. Изминаха цели шест часа, откакто той замина. Ако е искал да ми се обади, досега все щеше да го направи.

Отново усещам в себе си познатата празнота. Чувам резкия глас на Люк. Спомням си начина, по който ме изгледа, преди да си тръгне — напълно разочарован, като човек, на когото вече му е писнало. И чувам всички онези неща, които ми каза. Всичко, което си казахме през този ден, отеква в главата ми като погребален звън и опъва нервите ми до скъсване.

За мой невероятен ужас в очите ми избиват сълзи. Разярено започвам да примигвам, за да ги върна назад. Не възнамерявам да плача! Накрая всичко ще се нареди! Аз ще се поправя, ще се превърна в нов човек и Люк изобщо няма да ме познае!

Грабвам решително дръжките на куфарите и започвам да ги тегля нагоре по хълма. Накрая стигам до ъгъла на Хил Райз. Спирам и оглеждам дългата редица каменни къщи, които се простират пред мен. По гръбнака ми пълзят неспокойни тръпки. Това е тя! Това е улицата на Джес! Тя живее в една от тези къщи тук!

Бръквам в джоба си, за да проверя кой точно беше номерът на къщата й, когато от един прозорец няколко къщи по-нататък забелязвам движение. Вдигам очи — и ето я! Това е Джес! Стои на прозореца и ме зяпа ококорено.

Въпреки всичко, случило се между нас, при вида на познатото й лице ме залива топлина. Та това е сестра ми, в края на краищата! Хуквам нагоре по улицата, куфарите ми потракват след мен, а кутията ми за шапки подскача нагоре-надолу. Стигам до вратата, останала без дъх, и тъкмо се каня да почукам с чукалото, когато вратата се отваря. Пред мен стои Джес, облечена в бледокафяви груби панталони и риза, и ме зяпа ужасено.

— Беки… какво, по дяволите, правиш тук?

— Джес, искам да се уча от теб! — изричам с треперещ глас и вдигам умолително ръце, точно както ме учиха шекспировите актьори. — Дойдох, за да ти стана чирак!

— Какво?! — отстъпва ужасена тя. — Беки, да не би да си пияна?

— Не! Искам да кажа, да. Е, няколко коктейла „Блъди Мери“, но иначе не съм пияна, честна дума! Джес, искам да стана добър човек. — Думите се леят от устата ми и се надпреварват една през друга. — Искам да се уча от теб! И да те опозная! Знам, че съм правила доста грешки в живота си… но държа да си взема поука от тях! Джес, искам да стана като теб!

Настъпва злокобна тишина. Джес ме наблюдава през присвити очи.

— Искаш да станеш като мен, така ли? — изрича накрая. — Доколкото знам, за теб аз съм „нещастна стисната крава“, Беки!

Мамка му! Някак си хранех надежда, че е забравила за този разговор.

— Мммм… искрено съжалявам за казаното! — смотолевям притеснено. — Не го мислех, честна дума!

Джес обаче не изглежда особено убедена. Бързо се връщам към обясненията, които ми дадоха във влака. И се сещам. Протягам ръка към нейната и прошепвам:

— Времето вече е излекувало всички рани, които сме си нанесли!

— Не, не е! — отдръпва ръка тя като попарена. — И пристигането ти чак тук е проява на върховна наглост!

— Но аз те моля да ми помогнеш като сестра на сестра! — изричам отчаяно. — Искам да се уча от теб! Ти си като Йода, а аз съм…

— Йода ли?! — ококорва очи Джес.

— Не, нямам предвид, че изглеждаш като Йода — побързвам да добавя. — Нищо подобно! Просто исках да кажа, че…

— Добре де, обаче аз въобще не желая да чувам какво искаш да кажеш, Беки! — прекъсва ме тя. — Не ме интересуваш нито ти, нито идиотската ти идея! Върви си! Веднага!

И трясва вратата под носа ми, а аз се втренчвам шокирано в нея. Джес ми затръшна вратата? На мен, нейната родна сестра?

— Ама аз пропътувах целия път от Лондон чак дотук! — провиквам се с надеждата, че ще ме чуе през вратата.

Никакъв отговор.

Не мога да се предам. А, не, в никакъв случай! Аз не се предавам лесно!

— Джес! — започвам да барабаня с юмруци по вратата. — Трябва да ме пуснеш! Моля те! Знам, че имахме някои недоразумения…

— Остави ме на мира! — Вратата се отваря рязко и Джес отново застава на прага. Но този път не изглежда просто враждебно настроена. Изглежда буквално вбесена. — Беки, нещата между нас не могат да се нарекат просто недоразумения! Ние сме напълно различни личности! И аз нямам никакво време, за да се занимавам с теб! Честно да ти кажа, ще ми се никога да не те бях срещала! И въобще нямам представа какво правиш тук!

— Но ти не разбираш! — побързвам да изрека, преди отново да ми е затръшнала вратата под носа. — Всичко се обърка. Двамата с Люк се скарахме. Аз… направих нещо много глупаво…

— Боже, каква изненада! — изрича саркастично Джес и скръства ръце пред гърди.

— Да, знам, че сама съм си виновна — продължавам, вече с треперещ глас. — Знам, че вината е изцяло моя. Но сега мисля, че бракът ни е в голяма опасност! В смъртоносна дори!

И докато изричам всичко това, усещам, че гадните сълзи отново напират да рукнат от очите ми. Примигвам бързо, опитвайки се да ги задържа.

— Джес… моля те, помогни ми! Ти си единственият човек, за когото се сещам. Ако успея да науча нещо от теб, Люк може и да ми прости. Той много те харесва! — Последното изричам със значително пристягане в гърлото, но се насилвам да я погледна в очите. — Той харесва теб повече, отколкото харесва мен!

Джес поклаща глава, но не мога да разбера дали е защото не ми вярва, или просто не й пука за мен.

— Кой е, Джес? — дочувам нечий глас зад нея и на вратата се появява друго момиче. Момичето има права и зализана коса с мишав оттенък, лицето му е цялото в лунички, на очите си носи очила, а в ръка държи няколко листа. — Да не би пак някой от „Свидетелите на Йехова“?

— Аз не съм от „Свидетелите на Йехова“! — възкликвам възмутено. — Аз съм сестрата на Джес!

— Сестрата на Джес ли?! — ахва момичето и се опулва изумено насреща ми. Усещам как погледът й веднага пробягва по дрехите ми, обувките ми и двата куфара.

— Разбирам какво имаш предвид — обръща се тя към Джес и снижава глас. — Наистина изглежда малко превзета!

Превзета ли?!

— Аз не съм превзета! — тросвам се аз. — И това няма нищо общо с вас. Джес…

— Беки, върви си вкъщи! — изрича с равен тон тя.

— Ама…

— Ти не разбираш ли от нормален език? Върви си вкъщи! — И вдига глава, сякаш напъжда досадно куче.

— Ама… аз съм ти роднина! — изричам с треперещ глас. — А роднините би трябвало да си помагат! Роднините би трябвало да се грижат един за друг! Джес, аз съм ти сестра!

— Е, обаче това не е по моя вина — изрича грубо тя. — Никога не съм искала да бъда твоя сестра. Довиждане, Беки!

И отново затръшва вратата под носа ми, но сега толкова силно, че подскачам на място. Вдигам ръка, за да почукам отново, но после я спускам обратно. Като че ли няма никакъв смисъл, нали?

В продължение на няколко минути си стоя там и се взирам като хипнотизирана в боядисаната в кафяво врата. После съвсем бавно се обръщам и започвам да тегля куфарите си надолу по улицата.

Значи съм изминала целия този път за нищо.

И сега какво да правя?

Мисълта да се прибера веднага вкъщи е направо непоносима. Всичките тези часове във влака. И къде да се прибера? В празния си апартамент.

В празния си апартамент, където съпругът ми го няма.

При мисълта за Люк усещам, че повече не съм в състояние да се владея. Сълзите рукват безпрепятствено по бузите ми и аз изхълцвам. После пак. Когато стигам до ъгъла, две жени, тикащи бебешки колички, ме поглеждат учудено. Обаче аз въобще не им обръщам внимание. Вече плача с пълен глас. Сигурно гримът ми се е размазал по цялото ми лице… обаче нямам свободна ръка, за да си измъкна носна кърпичка, затова ще трябва да подсмърчам… Трябва да спра някъде. Трябва да спра и да се взема в ръце.

Вляво забелязвам моравата в центъра на селото, а точно в средата й зървам дървена пейка. Насочвам се натам. Оставям куфара си и се отпускам на пейката и вече спокойно започвам да си рева.

Ето ме сега тук, на стотици километри от дома, съвсем сама, и никой не иска да има нищо общо с мен. И всичко е само по моя вина. Аз провалих абсолютно всичко.

И Люк никога повече няма да ме обикне!

Раменете ми се тресат и вече едва си поемам дъх, когато в мъглата пред очите си зървам нечий мъжки силует.

— Успокой се, мила! Какво става? Защо плачеш?

Вдигам глава и успявам да различа мъж на средна възраст с работни панталони и зелен пуловер, който ме наблюдава — с отчасти неодобрителна, отчасти загрижена физиономия.

— Да не би да е дошъл краят на света? — пита грубо той. — Тук има възрастни хора, които се опитват да се насладят на следобедния си сън! — И обхваща с жест къщите около моравата. — А ти вдигаш прекалено много шум, че чак подплаши и овцете!

Посочва към хълмовете, където, за моя огромна изненада, зървам две овце, вдигнали глави, да ме наблюдават учудено.

— Много се извинявам, че ви нарушавам спокойствието — преглъщам аз. — Но точно в този момент нещата около мен не са никак приятни.

— Разпра с приятелчето, а? — изтъква той, сякаш това е най-очевидният извод.

— Нищо подобно. Всъщност, аз съм омъжена. Обаче бракът ми е в огромна беда. Всъщност, мисля си, че може би с него е свършено. И дойдох чак дотук, за да видя сестра си, обаче тя отказва дори да говори с мен… — Усещам как гадните сълзи отново напират. — А мама и татко са на пътешествие с оздравителна цел и съпругът ми замина за Кипър при Нейтън Темпъл, а най-добрата ми приятелка харесва друга повече от мен и аз си нямам никого, с когото да си поговоря! На всичко отгоре нямам представа къде да отида! В най-буквалния смисъл на думата! Не знам накъде да тръгна, след като стана от тази пейка…

Изхълцвам силно, изваждам си една кърпичка и си подсушавам очите. После отново вдигам глава.

Човекът ме наблюдава с широко отворени очи.

— Знаеш ли какво, мила — изрича с вече далеч по-мил тон, — какво ще кажеш за една чаша топъл, хубав чай?

— Бих казала, че ми звучи прекрасно! — смотолевям аз. — Много ви благодаря за предложението!

Мъжът се насочва напряко през моравата, понесъл и двата ми куфара, като че вътре няма нищо, а аз преплитам след него крака само с кутията си за шапки.

— Между другото, аз съм Джим — подвиква ми той през рамо.

— А аз съм Беки — представям се и аз и си издухвам носа. — Много мило от твоя страна да ми помогнеш в такъв момент! Докато бях в Лондон, и аз се канех да пийна чай, обаче се оказа, че млякото ми свършило… Всъщност… май долу-горе по тази причина се озовах тук.

— Това си е доста път за чаша чай — отбелязва насмешливо той.

„А това беше едва тази сутрин! — ми минава през ум. — Струва ми се, че оттогава са изминали милион години!“

— Тук няма никаква опасност да ни свърши млякото — добавя той и влиза в една къща, над чийто праг се вижда табела „Селски магазин Скъли“. При влизането ни иззвънява звънче, а някъде отзад чувам лаенето на куче.

— О! — оглеждам се по-весело аз. — Ама това е магазин!

— Това е единственият магазин тук! — поправя ме той. Оставя куфарите ми на пода и леко ме дръпва от прага, при което звънчето спира да звъни. — Семейството ми го държи вече петдесет и пет години!

— Аууу, страхотно! — изтъквам и оглеждам уютното магазинче. Виждат се рафтове с пресен хляб, рафтове с консерви и разни пакети, подредени в изряден ред, старомодни буркани със сладко и цяла колекция от пощенски картички и сувенири. — Ама това е прекрасно! Да не би вие да сте… господин Скъли?

Джим ме поглежда учудено.

— Скъли е името на селото, в което живеем, скъпа — казва накрая.

— Да бе, вярно! — изчервявам се аз. — Колко глупаво от моя страна!

— Всъщност, фамилията ми е Смит. И вече съм напълно убеден, че ти имаш жизненоважна необходимост от чаша чай. Кели? — повишава глас той.

След няколко секунди през прага на вратата отзад надниква едно момиче. Тя е на около тринадесет години, слабичка, с приятна коса, вдигната на конска опашка, и прецизно гримирани очи, а в ръцете си държи списание „Дийт“.

— Тъкмо оправях магазина, татко, честна дума! — изрича бързо тя. — Само отскочих до горния етаж за едно списание.

— Няма нищо, скъпа. Просто искам да те помоля да приготвиш една хубава чаша чай за тази дама тук. Тя е преживяла доста… неприятности в последно време.

— Разбира се! — Кели се втренчва в мен с неприкрито любопитство, след което отново изчезва зад вратата. Давам си сметка колко странно изглеждам в нейните очи.

— Няма ли да седнеш, скъпа? — пита Джим и ми предлага стол.

— О, да, благодаря! — изричам признателно аз.

Оставям си кутията за шапки и започвам да ровя в ангелската си чанта за чантичката с гримовете ми. Отварям огледалото и се поглеждам — о, боже! Никога през живота си не съм изглеждала по-зле! Носът ми е зачервен, очите ми са кървясали, очната ми линия е размазана и ме е превърнала в мечка панда, а на бузата ми незнайно как се е озовала вадичка от моя тюркоазен грим „24-часов блясък“.

Бързо изваждам една мокра кърпичка и изтривам цялото си лице, докато накрая не зървам лицето си чисто и порозовяло от търкането, взиращо се тъжно в мен от огледалото. Част от мен се чувства точно така. Защо изобщо трябва да си слагам някакъв грим?! Какъв е смисълът, когато с брака ми е свършено?!

— Ето, заповядайте! — На щанда пред мен се появява вдигаща пара чаша чай и аз вдигам очи и зървам как Кели буквално ме изпива с поглед.

— Много ти благодаря! — изричам с все още не особено стабилен глас. — Много си мила!

— Няма проблеми! — кимва Кели, а аз отпивам първата глътка от вкусната течност. Господи, чаша хубав чай наистина е в състояние да оправи всичко!

— Това да не би да е… — Вдигам поглед и зървам Кели да зяпа чантата ми, а очите й са станали на палачинки. — Това да не би да е… истинска чанта „Ейнджъл“?!

Нещо ме пробожда в сърцето, но успявам да го прикрия с лека усмивка.

— Да. Това е истинска чанта „Ейнджъл“.

— Тате, ама тя има истинска ангелска чанта! — възкликва Кели, като се обръща към Джим, който точно в този момент разтоварва пакети захар от един кашон. — Нали ти ги показвах веднъж в списание „Тламър“, спомняш ли си?! — очите й светят от радостна възбуда. — Всички филмови звезди имат такива чанти! В „Хародс“ вече са ги свършили! А ти откъде си взе твоята?

— В… Милано — отговарям след кратка пауза.

— В Милано ли?! — ахва момичето. — Ама че гот! — Погледът й вече обгръща моята чантичка за гримове. — А това да не би да е гланц за устни „Стила“?!

— Ами… да.

— Емили Мастърс има гланц „Стила“! — изрича мечтателно тя. — Тя се мисли за голяма работа.

Поглеждам към блесналите очи на момичето и към порозовелите му бузи и внезапно ме пронизва остра болка — така ми се иска отново да съм на тринадесет! Да ходя по магазините в събота и да харча парите от закуски, които съм си събирала. И без никакви особени грижи, освен домашното по биология и притеснението дали Джеймс Фулъртън ме харесва.

— Знаеш ли… вземи това! — изричам импулсивно, бръквам в чантичката си за гримове и изваждам оттам чисто нов гланц за устни „Стила“ с аромат на грейпфрут. — И без това надали някога щях да го ползвам.

— Сериозно?! — блясват още повече очите на Кели. — Сигурна ли си?

— Ако искаш, можеш да вземеш и този кремообразен руж — казвам и й поднасям кутийката. — Аз и без това нямам нужда от руж.

— Олеле!

— Чакайте малко вие двете! — достига до нас гласът на Джим от другия край на магазина. — Кели, не можеш да вземаш грима на дамата! — Поклаща глава с укор и добавя: — Върни й ги, скъпа!

— Ама тя сама ми ги предложи, татко! — оправдава се момичето и цялото се изчервява. — Аз нито съм я молила, нито нищо!

— Аз съм напълно сериозна, Джим! Нека ги вземе Кели! И без това никога няма да ги ползвам — добавям с треперлив смях. — Пък и, честно да ви призная, купих ги само защото даваха безплатен парфюм, ако похарчиш в магазина осемдесет лири.

Досадните сълзи отново избликват в очите ми. Господи, Джес е напълно права! Аз съм пълен провал!

— Добре ли си? — обръща се разтревожено към мен Кели. — Ако искаш, вземи си ги обратно…

— А, не, добре съм си — насилвам се да се усмихна аз. — Просто си спомних за… за нещо друго.

Попивам очи с кърпичката си, изправям се на крака и се отправям към рафта с подаръците и сувенирите. Така и така съм тук, нищо не ми пречи да си купя някой и друг спомен. Вземам една поставка за лули, която татко много ще хареса, а за мама избирам един ръчно изрисуван дървен поднос. Тъкмо разглеждам един стъклен макет на езерото Уиндърмиър и се чудя дали да не го купя за Джанис, когато пред витрината на магазина забелязвам две жени. Докато ги наблюдавам, към тях се присъединява и трета.

— За какво чакат тези жени отвън? — обръщам се изумено към Джим.

— За това — кимва той, поглежда си часовника, след което слага на витрината табела, на която пише: „Днес хлябът е на половин цена.“

И жените автоматично се струпват в магазина.

— Ще взема два от ръчните, моля — казва едната с металносива коса и бежов шлифер. — Имаш ли някакви кроасани на половин цена?

— Днес, не — отговаря той. — Всички са на официалната им цена.

— О! — Жената се замисля, но само за един кратък миг, след което заявява: — Не, благодаря.

— За мен три големи пълнозърнести, ако обичаш — приглася следващата жена със зелена забрадка на главата. — И коя е тази жена? — сочи ме с показалец. — Видяхме я да реве на моравата. Да не би да е някаква туристка?

— Такива като нея непрекъснато се губят — отбелязва първата дама. — В кой хотел си отседнала, скъпа? Абе, тя говори ли английски? Спеке енглезе!

— Прилича ми на датчанка — отсича компетентно третата. — Кой от вас говори датски?

— Няма нужда, англичанка съм — обаждам се най-сетне аз. — И не съм се загубила. Бях разстроена, защото… — Тук преглъщам. — Защото бракът ми е в огромна беда. И дойдох тук, за да моля сестра си за помощ, обаче тя ме изгони и ми затръшна вратата под носа.

— Сестра ти ли?! — изненадва се жената със забрадката и ме оглежда подозрително. — И коя е сестра ти?

— Живее във вашето село — отвръщам и отпивам от чая си. — Казва се Джесика Бъртрам.

Настъпва гробовна тишина. Жените изглеждат така, сякаш току-що съм ги ударила с чук по главите. Оглеждам се и забелязвам как Джим зад щанда е зяпнал от изумление.

— Ти си сестрата на Джес?! — изрича накрая той.

— Ами… да. Всъщност, полусестра.

Оглеждам смълчалия се магазин — обаче никой не помръдва. Всички продължават да ме зяпат, сякаш съм извънземна.

— Да, знам, че малко се различаваме по външен вид… — започвам.

— Тя каза, че ти си луда — обажда се с болезнена откровеност Кели.

— Кели! — срязва я баща й.

— Какво?! — оглеждам ги един по един аз. — Какво е казала за мен?!

— А, нищо! — отвръща Джим, като хвърля предупредителен поглед на дъщеря си.

— Всички знаехме, че тя ще се запознае с отдавна загубената си сестра — продължава Кели, без да му обръща внимание. — А когато се върна, каза, че си луда. Много съжалявам, татко, но такава е истината. И точка.

Усещам как бузите ми пламват.

Накрая събирам сили и казвам:

— Аз не съм луда! Напълно нормална съм си. Просто съм… малко по-различна от Джес. Двете с нея харесваме различни неща. Тя обича скали и камъни. Аз обичам… магазините.

Всички в магазина започват да ме оглеждат любопитно.

— Значи ти не се интересуваш от скали, така ли? — пита жената със зелената забрадка.

— Ни най-малко — кимвам аз. — И ако трябва да бъда честна, точно това се превърна в един от проблемите между нас.

— Какво стана? — ококорва се жадно Кели.

— Ами… Казах на Джес, че никога през живота си не съм чувала за по-досадно хоби от скалите, и после допълних, че то й приляга.

Всички ахват в един глас.

— С Джес човек трябва да внимава, когато говори за скали, особено да внимава да не каже нещо лошо — отбелязва жената с бежовия шлифер. — Тя си ги обича тези нейни камъни.

— Джес е добро момиче — приглася сивокосата дама, като ме поглежда неодобрително. — Стабилно момиче. Винаги може да се разчита на нея. И от нея би станало прекрасна сестра!

— Да, никой не може да си мечтае за по-добра — съгласява се жената със зелената забрадка.

Чувствам се уязвима пред неодобрителните им погледи.

— Ама аз нямам никаква вина! Искам да се помирим! Обаче тя не желае да бъде моя сестра! Просто не мога да разбера как се обърка всичко! Толкова много си мечтаех, че ще станем приятелки! Организирах един прекрасен уикенд в нейна чест, обаче на нея не й хареса абсолютно нищичко! И непрекъснато ме гледаше и ми говореше укорително. Накрая се скарахме жестоко… и аз й ги наговорих едни…

— Какво й каза? — пита Кели с все така жаден поглед.

— Ами… — потривам притеснено нос и продължавам: — Казах й, че е нещастница. Казах й, че е много досадна…

Ново колективно ахване. Кели изглежда искрено ужасена и вдига ръка, като че ли иска да ме накара да млъкна. Обаче аз не искам да мълча. Това е като катарзис. Сега, когато започнах, искам да си призная всичко.

— Казах й също така, че е най-стиснатият човек, когото познавам — продължавам, стимулирана от ужасените им физиономии. — Без никакъв вкус за облеклото и сигурно са й направили операция за премахване чувството за хумор…

Тук спирам, обаче този път не следва никакво ахване. Всички са замръзнали по местата си.

Внезапно си давам сметка, че из въздуха се носи тих звън. И сега, като се замисля, осъзнавам, че този звън продължава вече няколко секунди. Много, ама много бавно се обръщам към вратата.

И по гърба ми пропълзяват леденостудени тръпки.

На прага стои Джес, с пребледняло лице.

— Джес! — изломотвам аз. — Господи, Джес! Аз не… Не исках да кажа… Просто им разказвах…

— Чух, че си тук — отваря уста тя с видимо усилие. — Дойдох да проверя дали си добре. Да видя дали нямаш нужда да прекараш нощта някъде. Но сега… промених мнението си. — Поглежда ме право в очите и изрича: — Бях наясно, че е и куха и разглезена, Беки! Обаче не бях наясно, че освен това си и двулична кучка!

Обръща си и излиза от магазина, като трясва вратата след себе си.

Кели е почервеняла като домат, а лицето на Джим е разкривено от притеснение. Неловкостта в целия магазин е толкова осезаема, че с нож да я режеш.

После жената със зелената забрадка скръства ръце пред гърди и отбелязва:

— Е, май съвсем я оплеска, а, скъпа?

Изпадам в тотален шок.

Дойдох тук да се сдобря с Джес, а единственото, което успях да постигна, е да влоша нещата още повече.

— Заповядай, скъпа — казва Джим и поставя пред мен нова чаша чай. — С три захарчета.

Трите жени също са се присъединили към пиенето на чай, а Джим дори ни е сложил и кейк. Нещо ми подсказва, че всички са в очакване да им направя още малко шоу.

— Аз не съм двулична кучка — изричам с отчаяние в гласа и отпивам от чая си. — Честна дума! Добър човек съм! Дойдох тук, за да изградя мостове! Така де, знам, че двете с Джес не се разбираме. Обаче исках да се уча от нея. Мислех си, че тя може да ми помогне да спася брака си…

Всички си поемат жадно дъх.

— И бракът й ли е в опасност? — обръща се жената със зелената забрадка към Джим, след което цъква с език. — Горкичката!

— Нещастието никога не идва само — изгърмява до нея жената с металносивата коса. — Да не би да е избягал с някоя фльорца?

Джим ме поглежда, след което се привежда към жените, снишава глас и обяснява:

— Доколкото разбрах, избягал е в Кипър с някакъв тип на име Нейтън.

— О! — очите на сивокосата дама стават на понички. Разбирам!

— И сега какво ще правиш, Беки? — пита Кели и прехапва устни.

„Ще се върна вкъщи — минава ми през ума. — Ще се предам.“

Обаче пред очите ми непрекъснато изниква бледото лице на Джес и болката в сърцето ми се усилва все повече и повече. Много добре знам какво е да бъдеш предадена от двулична кучка. Достатъчно кучки съм срещала през живота си. И точно в този момент спомените ми предлагат на тепсия образа на Алиша Дългокраката кучка — най-подлото, най-отмъстителното същество, което съм познавала някога.

Не мога да понеса мисълта, че собствената ми сестра ме мисли за същата като Алиша!

— Ще трябва да се извиня на Джес — отговарям, като вдигам очи. — Знам, че с нея никога няма да станем приятелки. Обаче не мога да се прибера вкъщи и да я оставя да си мисли такива отвратителни работи за мен! — Отпивам от парещия езика ми чай и добавям: — Има ли тук някакво място, където бих могла да отседна?

— Еди предлага пансион със закуска — отговаря Джим и кимва по посока на жената със зелената забрадка. — Имаш ли свободни стаи, Еди?

Еди бръква в огромната си кафява чанта, изважда оттам стар бележник и важно прави справка.

— Имаш късмет — заявява накрая и вдига очи към мен. — По една случайност разполагам с една луксозна единична стая.

— Еди ще се погрижи добре за теб — изрича Джим с толкова мил глас, че сълзите ми отново напират да рукнат.

— А възможно ли е да се настаня още тази вечер? — питам, като изтривам очите си. — Ще ви бъда много благодарна! — Отпивам поредната глътка чай, а после погледът ми пада върху чашата — глинена, боядисана в синьо, а на нея с бяло е изписано „Скъли“. — Много хубава чаша. Продаваш ли такива, Джим?

— На рафта зад гърба ти — отвръща той и ме поглежда развеселено.

— А би ли могъл да ми дадеш две, моля? Не, по-добре четири? — Вадя си нова кърпичка и си издухвам носа. — И искам да кажа на всички ви… много ви благодаря! Всички сте толкова мили към мен!

Въпросният пансион се помещава в голяма бяла къща, разположена от другата страна на моравата. Джим отнася куфарите ми, а аз си нося кутията за шапки и чантата, пълна със сувенири, които купих. Колоната завършва Еди, като ми изрежда правилата, които съм длъжна да спазвам.

— Никакви гости след единадесет вечерта… никакви събирания на повече от трима души в стаята… никакви разтворители или аерозолни препарати… плащането е предварително, приемат се в брой или чек, хиляди благодарности! — С тези заключителни думи тя застава пред входната врата на къщата си, пред която току-що сме стигнали.

— Оттук нали ще се оправиш, Беки? — пита Джим, като оставя куфарите ми.

— Да, разбира се! Много ти благодаря! — изричам с такова дълбоко чувство на признателност, че ми идва буквално да го разцелувам. Но не мисля, че на подобен жест ще бъде погледнато с добро око от жителите на селото, затова просто се обръщам и го проследявам как се отдалечава по моравата.

— Хиляди благодарности! — повтаря многозначително Еди.

— О, извинявай! — стряскам се аз, едва сега схващайки, че тя чака да й платя. — Разбира се!

Бръквам в чантата си, за да си извадя портмонето, и без да искам, напипвам мобилния си телефон. Просто по навик го изваждам и се втренчвам в дисплея. Все така никакъв сигнал.

— Можеш да използваш монетния автомат в коридора, ако искаш да се обадиш на някого — обажда се Еди. — И да си затвориш, ако искаш уединение.

Има ли някой, на когото искам да се обадя?

Прерязва ме болка, когато си помисля, че Люк е вече в Кипър и все така ми е бесен. Мама и татко се наслаждават на терапията си и на морския круиз. Сузи пък се изтяга на някаква живописна морава с Лулу и всички деца, пакетирани с памперси.

— Не, но все пак благодаря — изричам, като се опитвам да се усмихна. — Нямам на кого да се обадя. Ако трябва да бъда честна… надали някой ще забележи, че ме няма.

5 юни 2003 г. 16:54 ч.

За Беки

От Сузи

Беки, извинявай, липсваш ми! Защо не вдигаш телефона? На пикника прекарах ужасно. Нажилиха ни оси. Пристигам Лондон, за да те видя. Обади ми се!

Сузи

6 юни 2003 г. 11:02 ч.

За Беки

От Сузи

Беки, къде си??????????

Сузи

Осемнадесет

Не спах много добре.

Ако трябва да бъда честна, не съм особено убедена, че изобщо успях да мигна през тази нощ. Като че ли през цялото време се взирах в гредореда на тавана в красивата стая на Еди, а мисълта ми се въртеше в порочен кръг.

Освен дето сигурно все пак съм успяла да задрямам по някое време, защото, когато на сутринта идвам на себе си, в главата ми все още стои ужасът от някакъв сън, в който се бях превърнала в Алиша Дългокраката кучка. Бях облечена в розово костюмче и се смеех с някакъв идиотски кикот, а Джес ме гледаше бледа и съкрушена. Всъщност сега, като се замисля, май в съня ми Джес приличаше на мен.

Само при мисълта за това ми става лошо. Трябва да направя нещо по този въпрос!

Не съм гладна, обаче Еди е приготвила пълна английска закуска и въобще не изглежда впечатлена, когато й съобщавам, че обикновено закусвам само една препечена филийка. Затова преглъщам по няколко парченца от бекона с яйцата, после се правя, че се нагълтвам с черния пудинг и накрая си изпивам кафето, след което ставам, за да намеря Джес.

Тръгвам нагоре по хълма към къщата й, а сутрешното слънце пронизва очите ми и хладният вятър развява косата ми. Като го гледам, перфектен ден за помирение. За ново начало и чисти сметки.

Приближавам се към централния вход на къщата й, натискам звънеца и зачаквам с разтуптяно сърце.

Никакъв отговор.

Добре де, ама на мен вече ми писна хората да ги няма, когато съм готова за емоционално помирение с тях! Присвивам очи и поглеждам към прозорците на горния етаж, питайки се къде ли се крие тя. Защо да не взема да хвърля малко камъни по стъклата?

Да де, ама ако взема да ги счупя? Тогава вече наистина ще ме намрази!

Натискам звънеца още няколко пъти, после тръгвам обратно по пътеката. Ще взема да я почакам. Не че имам да правя кой знае какво. Сядам на каменния зид и се настанявам удобно. Това вече е друго. Ще я изчакам, а когато тя се върне, ще скоча и веднага ще й изнеса реч за това колко съжалявам.

Зидът обаче се оказва не чак толкова удобен, за колкото го взех първоначално, затова ми се налага да се понаместя още няколко пъти, за да си намеря най-удобната поза. Поглеждам си часовника, проверявам дали все още работи, а после се зазяпвам по ставата дама, която разхожда кученцето си по отсрещния тротоар.

После пак поглеждам часовника си. Изминали са пет минути.

Господи, голяма скука!

Как, за бога, се справят преследвачите? Не им ли писва да седят и да чакат плячката си?

Ставам, за да се разтъпча, и тръгвам обратно към входа на Джес. Натискам отново звънеца, просто за всеки случай, а после отново се връщам към зида отпред. Точно в този момент зървам един полицай, който се приближава към мен. Какво прави този полицай тук, на улицата? Бях останала с убеждението, че всичките са измрели или от бумащина, или от досадата да се носят с надути сирени по градските улици.

Не знам защо, обаче ме полазват тръпки, когато забелязвам, че той гледа право към мен. Ама аз не съм сторила нищо нередно, нали така?! Искам да кажа, нали чакането на някого да се върне още не е обявено за незаконно?!

Добре де, може и да е. Обаче аз го правя само от пет минути. Невъзможно е това да се брои. Пък и той откъде знае, че чакам някого? Може пък просто да си седя тук ей така, за удоволствие.

— Добре ли сте? — пита ме той, когато се приближава.

— Да, чудесно, благодаря!

Пауза. Той ме наблюдава в очакване.

— Има ли някакъв проблем? — изричам с най-учтив глас аз.

— Бихте ли се преместили оттук, госпожице? Тук не е обществена пейка!

В гърдите ми се надига негодувание.

— И защо да се местя? Какво не й е наред на тази страна, ако смея да попитам? Всеки, който не се вмества в определените рамки, бива подлаган на преследване и тормоз! Защо да не мога да си седя кротко на този зид, без някой да ме тормози?!

— Това е моят зид — посочва той към входната врата. — И това е моята къща!

— А, ясно — изчервявам се до корените на косата си аз. — Аз просто… щях… благодаря! Много хубав зид наистина!

Я по-добре да забравя за този план за изчакване! Ще се върна по-късно.

Поемам надолу по хълма и стигам до централната морава на селото и без да си давам сметка какво правя, завивам към магазина. Когато влизам, заварвам Кели да чете един брой на „Елле“, а Джим да подрежда ябълки.

— Ходих да видя Джес — изричам мрачно, — обаче нея я нямаше. Ще трябва да я изчакам да се върне.

— Да ти прочета ли хороскопа? — пита Кели. — Да видим дали там не пише нещо за отношенията между сестрите.

— Млада госпожице — обажда се с укор в гласа Джим, — по това време би трябвало да преговаряш за изпитите! Защото, ако не учиш, по-добре върви да сервираш в чайната!

— А, не! — изрича бързо Кели. — Преговарям! — обръща се към мен с отегчена физиономия, пъхва списанието под щанда и вади учебник със заглавие „Елементарна алгебра“.

Господи, алгебра! Буквално бях забравила, че съществува подобно нещо. Може би всъщност е доста добре, дето вече не съм на тринадесет.

Изпитвам бясна нужда от нещо сладко, затова се насочвам към рафта със сладките неща и грабвам няколко дребни шоколадчета, както и кутийки с „Ориндж клъб“. После се насочвам към канцеларските принадлежности. Трябва да ви кажа, че обожавам канцеларските принадлежности, защото никога не са излишни. Избирам си пакетче химикалки с формата на овце, които винаги могат да ми потрябват. Нищо не ми пречи да прибавя към тях и папки и кламери със същата форма.

— Всичко наред ли е там? — пита Джим, забелязал пълните ми със стоки ръце.

— Да, благодаря!

Отнасям съкровищата си към касата, където Кели веднага ги маркира.

— Искаш ли чаша чай? — пита накрая.

— О, не, благодаря! — отговарям учтиво. — Не бих искала да ви се натрапвам! Сигурно ще ви преча.

— На какво ще ни пречиш? — срязва ме тя. — Никой не идва тук чак до четири часа, когато намаляваме цената на хляба. Освен това можеш да ме изпиташ по френски, ако искаш.

— Така ли? — светва лицето ми. — Разбира се! Щом мога да бъда полезна с нещо…

Минават три часа, а аз съм все така в магазина. Вече изпих три чаши чай, изядох половин пакетче с шоколадчета и една ябълка и успях да избера още няколко подаръка за близките си — например сервиз тумбести чаши и няколко красиви рогозки, на които винаги може да им се намери приложение.

Освен това помагам на Кели за изпитите. Само дето сега, след като преминахме конспекта по алгебра и френски, обсъждаме тоалета й за училищната дискотека. Отворихме всички възможни списания и аз й избрах разнообразни варианти, като същевременно гримирах по различен начин очите й, за да й покажа как ще изглежда с всеки от видовете грим — едното око е с драматичен вид, опушени сенки и изкуствени мигли, които открих случайно в чантичката си за гримове, другото е сребристо, по модата на шестдесетте, с бяла спирала за мигли.

— Дано майка ти не те види в този вид! — обажда се всеки път Джим, когато минава покрай нас.

— Яд ме е, че не си нося аксесоарите за коса! — цъкам с език аз, като изучавам с критичен поглед косата на Кели. — Можех да ти направя най-фантастичната конска опашка на света!

— Направо не мога да се позная! Изглеждам възхитително! — гледа момичето отражението си в огледалото и се наслаждава на себе си.

— Имаш прекрасна костна структура на лицето! И особени скули! — отбелязвам компетентно и ги подчертавам с блестяща пудра.

— Боже, толкова е забавно! — възкликва Кели и ме поглежда с блеснали очи. — Ще ми се да живееше тук, Беки! Можем да се забавляваме така всеки ден!

Вълнението й е толкова искрено, че аз съм трогната.

— Е, нали знаеш… Може пък отново да дойда на гости някой път. Стига да успея да закърпя нещата с Джес.

Само при мисълта за Джес всичко вътре в мен се преобръща. Колкото повече време минава, толкова по-нервна ставам, когато си дам сметка, че пак трябва да се срещна с нея.

— Знаеш ли, много ми се щеше точно така да си прекараме и с Джес — да си правим гримове — добавям с лека тъга. — Обаче тя не прояви никакъв интерес към идеята ми.

— В такъв случай е много тъпа! — отсича Кели.

— Не, не е. Просто… харесва други неща.

— Труден характер си е тя — вметва Джим, като минава покрай нас с няколко бутилки. — Направо да не повярва човек, че вие двете сте сестри! — Оставя бутилките и избърсва запотеното си чело. — Може да се дължи на домашното възпитание. Детството на Джес хич не беше лесно.

— О, значи познаваш семейството й, така ли? — вдигам любопитно поглед към него аз.

— Аха — кимва той. — Не отблизо, но все пак ги знам. Имал съм си вземане-даване с бащата на Джес. Той е собственик на компанията „Бъртрам Фудс“. Живее в Нейлбъри. На осем километра оттук.

Изведнъж осъзнавам, че любопитството ми нараства. Джес не ми е казвала абсолютно нищичко за семейството си. А мама и татко като че ли също нищо не знаеха.

— Е, какви хора бяха? — питам аз с възможно най-нехайния тон. — Семейството й де.

— Както вече казах, никак не й беше лесно. Майка й почина, когато беше на петнадесет. Трудна възраст за момиче.

— Никога не съм чувала за това! — ококорва се Кели.

— А пък баща й… — продължава Джим и се обляга замислено на щанда, — не беше лош човек. Почтен човек. Изключително преуспяващ. Създаде „Бъртрам Фудс“ от едното нищо, само с упорит труд. Но не бих го нарекъл особено… топъл човек.

Държеше се Джес точно толкова грубо, колкото и с братята й. Настояваше всеки от тях сам да се грижи за себе си. Спомням си Джес, когато тръгна в гимназията. Ходеше в гимназията в Карлайл. Много академично училище, между другото.

— И аз кандидатствах за там, обаче не ме приеха — вметва тъжно Кели.

— Обаче Джес си е умно момиче — отбелязва Джим и поклаща глава с нескрито възхищение. — Обаче, за да стигне дотам, всяка сутрин трябваше да сменя три автобуса. Често ми се случваше да я виждам по пътя — никога няма да забравя как изглеждаше! Ранната утринна мъгла, наоколо никой друг, само Джес си седи на спирката с огромната си училищна чанта. Тогава не беше толкова силна, каквато е сега. Беше слабичка и тънка като вейка.

Той прави кратка пауза, а аз не се сещам какво да кажа. Мисля си за това как мама и татко всеки божи ден ме караха на училище с колата. Въпреки че училището ми изобщо не беше далече.

— Би трябвало да са много богати — отбелязва Кели, докато ровичка из чантичката ми с гримове. — Щом са собственици на „Бъртрам Фудс“, не може да не са богати. Нали вземаме всичките онези замразени пайове от тях! — обяснява ми тя. — Както и сладоледа. Да знаеш само какъв огромен каталог имат!

— О, доста са добре, в това няма спор — кимва Джим. — Но открай време са стиснати по отношение на парите си. — След тези думи той разкъсва едно кашонче със супи на прах и започна да ги подрежда по рафтовете. По едно време продължава: — Някога Бил Бъртрам много се хвалеше с това. Казваше колко е горд, че всичките му деца си заработвали джобните си пари с честен труд. — Прави лека пауза, стиснал в ръце една пилешка и една гъбена супа. — И ако не можеха да си позволят да си платят за някаква училищна екскурзия или каквото там трябва, просто не ходеха. Ето така.

— За училищна екскурзия ли?! — зяпвам изумено аз. — Ама всички знаят, че за тези екскурзии плащат родителите!

— Не и семейство Бъртрам! Бащата много държеше да ги научи на стойността на парите. Спомням си как веднъж се чу, че едно от момчетата на Бъртрам било единственото, което не отишло на училищната пантомима. Защото нямал пари, а баща му отказал да му плати! — цъква с език Джим и продължава да си подрежда супите. — Не знам дали е вярно или не, но не бих се изненадал да е точно така. — Поглежда Кели с престорена жестокост и отбелязва: — Ти направо не знаеш как живеят хората, скъпа! Защото всичко ти е лесно и за нищо не полагаш усилие!

— Напротив, нали ти помагам! — не му остава длъжна Кели. — Ето, нали сега съм тук?

Протяга ръка към рафта с дъвките, взема си една, обелва я и я лапва. После се обръща към мен и предлага:

— Какво ще кажеш сега аз да ти направя грима, Беки? — Започва да рови из чантичката ми и по едно време пита: — Да имаш някакъв бронзир?

— Е, сигурно е там някъде — отвръщам разсеяно.

Все още си мисля за Джес. Представям сия сама, застанала на автобусната спирка, така крехка и слабичка.

Джим смачква празното кашонче от супите на прах, после се обръща и отсича:

— Ама ти не се тревожи, скъпа! С Джес ще се помирите, повярвай ми!

— Дано! — опитвам се да му се усмихна аз.

— Вие сте сестри. Роднини сте. А роднините винаги трябва да се подкрепят един друг. — Хвърля поглед през витрината и отбелязва: — Охо, днес май са започнали да се събират твърде раничко!

Проследявам погледа му и забелязвам две стари дами да кръжат пред магазина като лешояди. Една от тях присвива очи пред изложения хляб, после се обръща към другата и поклаща глава.

— В това село никой ли не купува хляб на истинската му цена? — обръщам се към Джим.

— Абсолютно никой — отговаря той. — Освен туристите, разбира се. Но в последно време такива не се срещат много често. Идват предимно алпинисти, които искат да катерят Скъли Пайк — а на тях не им е много до хляб. Купуват си единствено продукти за спешни случаи.

— Какво искаш да кажеш? — обръщам се озадачено към него аз.

— Когато планината им сервира някоя изненада — обяснява той. — Няма значение. Вече съм свикнал да мисля за хляба като стока на загуба номер едно.

— Ама той е толкова вкусен, когато е пресен и топъл! — изтъквам, като посочвам красиво подредените дебели самуни. И внезапно се изпълвам с искрено съжаление към тях, като че ли са момичета, които не са били поканени на танц. — Аз ще си купя малко хляб! На оригиналната цена! — добавям, в случай че не ме е разбрал.

— Тъкмо се каня да го намаля — изтъква Джим.

— Не ме интересува. Ще взема два големи бели хляба, както и един ръжен. — И се понасям гордо към изложения хляб и вземам хлябовете от лавицата.

— Какво ще правиш с толкова много хляб?! — гледа ме изумено Кели.

— Не знам. Ще си направя филийки. — Подавам на момичето няколко монети по един паунд и тя пуска трите ми хляба в една торбичка, като се киска доволно.

— Джес е напълно права — ти си луда! — отбелязва после. — А сега да ти направя ли грима? Какъв го предпочиташ?

— Всеки момент ще започнат да влизат клиенти! — предупреждава Джим. — Тъкмо ще слагам табелата за намалението!

— Ще направя само едното й око — отсича Кели и се присяга към кутията със сенките. — А после, когато си тръгнат, ще направя и другото. Затвори очи, Беки!

И тя започва да полага сенки по единия ми клепач, а аз се отпускам и се наслаждавам на докосването на четчицата. Обожавам това усещане! Открай време обичам някой да ми прави грима.

— Окей — изрича по едно време тя. — А сега малко очна линия. Стой мирно!

— Слагам табелата! — достига до нас гласът на Джим. Настъпва пауза, след което чувам познатия звън на вратата и трополенето на влизащи хора.

— Беки, не си отваряй още очите! — предупреждава ме Кели с лека тревога в гласа. — Не съм много сигурна, че това тук стана добре.

— Дай да видя!

Отварям очи и грабвам огледалото си за гримиране. Едното от очите ми е цялото залято с яркорозови сенки, с неумело поставена червена линия по горния клепач. Изглеждам така, сякаш внезапно съм се сдобила с някаква кошмарна очна болест.

— Кели!

— Пише го в „Елле“! — изрича отбранително момичето. — Там казват, че в момента най-модни са розовото и червеното!

— Ама аз приличам на чудовище!

И в този момент започвам да се кикотя при вида на странно разкривеното си лице. Никога през живота си не съм изглеждала толкова отвратително. Вдигам очи, за да проверя дали някой от клиентите ме е забелязал, и се заковавам на място.

В магазина влиза Джес.

Когато очите й срещат моите, всичко в стомаха ми се преобръща. Тя изглежда хладна и враждебна, безкрайно далече от сладичкото десетгодишно момиченце, за което мислех. В продължение на няколко секунди двете се съзерцаваме безмълвно. Нейният поглед се плъзва презрително по отворените списания, отворената кутия със сенките и всичкия ми грим, разпръснат по щанда. После се обръща, без да промълви и дума, и започва да рови в коша с преоценени консерви.

Шумът в магазина се е свел практически до нулата. Оставам с впечатлението, че абсолютно всички са наясно с онова, което става.

Трябва да говоря. Дори и сърцето ми да се пръсне от страх.

Хвърлям поглед към Джим, който ми кимва окуражително.

— Хммм… Джес — започвам не особено уверено, — тази сутрин идвах да те търся. Исках да ти обясня…

— Няма какво да ми обясняваш — срязва ме тя и продължава да се рови в консервите, без дори да ме удостои с поглед. — И въобще не знам какво правиш още тук.

— Двете си правим взаимно грима, нали така, Беки? — обажда се лоялно Кели.

Хвърлям й една признателна усмивка. Обаче вниманието ми е все така насочено към Джес.

— Останах, защото искам да говоря с теб. Искам да… да се извиня. Може ли тази вечер да те изведа някъде на вечеря?

— Не мисля, че ще намеря толкова хубави дрехи, за да изляза на вечеря с теб — обажда се тя с безжизнен тон. Физиономията й е все така непроницаема, но съвсем ясно виждам болката, която се опитва да прикрие.

— Джес…

— Пък и без това съм заета — обръща се, тръсва три неидентифицирани консерви на щанда, както и още една, дори без етикет, която е обезценена на 10 пенса. — Знаеш ли какво е това тук, Джим?

— Мисля, че е плодов коктейл — смръщва се неуверено той. — Но може и да са моркови…

— Окей. Ще ги взема. — Тя хвърля няколко монети на щанда и изважда намачкана найлонова торбичка от джоба си. — Нямам нужда от чанта, благодаря.

— Тогава някоя друга вечер? — обаждам се отчаяно. — Или може би обяд?

— Беки, остави ме на мира!

Тя излиза с широки крачки от магазина, а аз оставам там и лицето ми почервенява, сякаш ми е зашлевила шамар. Постепенно тишината се насища с шепот, който нараства до истински шум. Давам си сметка, че хората ме наблюдават с любопитство, когато се приближават към щанда, обаче аз изобщо не им обръщам внимание.

— Добре ли си, Беки? — пита Кели и ме докосва колебливо по ръката.

— Нищо не става — вдигам отчаяно ръце. — Нали я видя?!

— Тя открай време си е била голям инат! — клати неодобрително глава Джим. — Още от дете. Винаги е била най-лошият си враг нашата Джес. Груба както към себе си, така и към останалата част от света. — Замлъква за миг и почиства някаква мръсотия от ножа си. — Няма да й се отрази зле да има сестра като теб, Беки!

— Толкова по-зле за нея! — отсича Кели. — И ти нямаш нужда от нея! Просто забрави, че ти е сестра! Преструвай се, че тя не съществува!

— Но нещата не са чак толкова прости, нали така? — отбелязва Джим и ме поглежда насмешливо. — Не и когато става въпрос за член на семейството! Не можеш да се измъкнеш така лесно.

— Вече не знам — свивам отчаяно рамене. — Може и да можем. Искам да кажа… проживели сме цели двадесет и седем години, без да знаем една за друга, без да се познаваме…

— И ти искаш да минат още двадесет и седем, така ли? — поглежда ме изпитателно Джим. — Помисли си сега. Нито една от вас няма сестра. Нищо не ви пречи да бъдете добри приятелки.

— Ама вината не е моя! — започвам отбранително, а после разтварям широко очи, когато си спомням за речта, която изнесох снощи и която тя чу. — Е, поне не цялата…

— Не съм казал нищо в полза на противното — отбелязва Джим. Обслужва още двама клиенти, след което се обръща към мен. — Знаеш ли, имам една идея! Знам къде ще бъде Джес тази вечер! Всъщност, аз също ще бъда там!

— Така ли?

— Аха. Събрание на местната ни група за защита на околната среда. Всички ще бъдат там, между другото. — Намигва ми и допълва: — Защо не вземеш и ти да наминеш, а?!

ФАКС

За: ЛЮК БРАНДЪН

ХОТЕЛ „ХРАМЪТ НА АФРОДИТА“

КИПЪР

От: СЮЗЪН КЛИЙТ-СТЮАРТ

6 юни 2003 г.

СПЕШНО!

Люк,

Беки не е във вашия апартамент! Никой не я е виждал никъде! Все още не мога да се свържа с нея и по телефона! Започвам сериозно да се тревожа!

Сузи

Деветнадесет

Така. Това е моят шанс да впечатля Джес. Това е моят златен шанс да й докажа, че не съм нито куха, нито разглезена. И в никакъв случай не трябва да пропилявам този златен шанс!

Първото най-важно нещо е моят тоалет. Разглеждам смръщено дрехите, които си нося, разстлани по цялото легло в стаята ми в пансиона на Еди. Какъв е идеалният екип за събрание на групата на защитниците на околната среда? Не и кожените панталони… не и блузката с пайети… Погледът ми внезапно пада върху чифт камуфлажни панталони и аз бързо ги вадя от купчината.

Отлично! Вярно, че са в розово, обаче по този въпрос нищо не мога да направя. И… да! Ще ги съчетая с тениска с някакъв лозунг. Ама какъв съм гений, а?!

Измъквам една тениска с надпис „ГОРЕЩО“, която си ходи страхотно с камуфлажните панталони. Абе, май няма особено протестен вид, а? Обмислям ситуацията, после бързо изваждам един червен маркер от чантата си и изписвам думата „ЗАБРАНИ“.

Това „ГОРЕЩО ЗАБРАНИ“ май не се връзва особено, ама… нейсе. Важната е идеята, нали така?! Освен това няма да си слагам никакъв грим, с изключение може би на малко очна линия, спирала за мигли и прозрачен гланц за устни.

Обличам така измисления си екип, сплитам си косата на две плитки и заставам пред огледалото. Страхотна съм! Изглеждам направо като военен! Просто за опит вдигам ръка и козирувам, след което разтърсвам юмрука си срещу огледалото.

— На крак, работници! — изричам с груб глас. — Братя, под знамената!

Уха! Голяма работа съм, нали? Мисля, че тази роля доста ще ми пасне. Окей. А сега да тръгваме.

Протестното събрание се провежда в залата на кметството. Когато пристигам там, виждам, че стените са обсипани с лозунги от рода на: „Не ни разваляйте природата!“ Хората се точат около мен, а аз се насочвам към една маса встрани, на която се виждат чашки и бисквити.

— Едно кафенце, скъпа? — пита възрастен мъж.

— Да, благодаря — кимвам учтиво, но после се поправям: — Искам да кажа, благодаря, братко! На крак! — Вдигам свитата си в юмрук ръка и добавям: — Да живее стачката!

Мъжът ме оглежда леко объркано и в този момент си спомням, че те не се готвят да излизат на стачка. Все се бъркам с един филм, да го вземат мътните!

Обаче нещата по същество са същите, нали така? И тук става въпрос за солидарност и за обща борба в името на някаква добра кауза. Провлачвам крак към средата на залата, хванала чашката си в ръце, и засичам погледа на едно младичко момче с щръкнала червена коса и дънково яке, обсипано цялото със значки.

— Добре дошли! — приветства ме момчето, току-що откъснало се от групата си. Подава ми ръка. — Приятно ми е, аз съм Робин. Не съм ви виждам насам досега.

— Аз съм Беки. Всъщност, само гостувам в селото. Но Джим каза, че мога да дойда…

— Ама, разбира се! — възкликва Робин и разтърсва ентусиазирано ръката ми. — Всеки е добре дошъл! Няма значение дали сте постоянен жител на селото или само гост! Проблемите си остават все същите. Най-важното от всичко е активната обществена позиция!

— Именно! — Отпивам от кафето си и забелязвам купчината брошури, които той държи. — Бих могла да взема няколко от тези, да ги занеса в Лондон и да ги раздам, ако искате. Да разпространя словото, така да се каже.

— Това би било страхотно! — усмихва се доволно Робин. — Точно от такова активно отношение се нуждае нашата кауза! И какви точно проблеми от защитата на околната среда защитавате, ако смея да попитам?

Мамка му! Мисли! Проблеми за защита на околната среда.

— Ами… — Пак отпивам от кафето си и мисля трескаво. — Всъщност, защитавам всякакви проблеми. Дървета… хммм… таралежи…

— Таралежи ли?! — поглежда ме стреснато Робин.

По дяволите! Това ми хрумна само защото преди малко си мислех, че в косата младежът прилича на таралеж!

— Ами да! Нали често попадат под гумите на колите! — импровизирам в свободен стил аз. — Това си е голяма опасност в съвременното общество!

— Сигурен съм, че сте напълно права! — замисля се Робин и сбърчва чело. — Та, искате да кажете, че сте член на група защитници на околната среда, която се грижи конкретно за проблемите на таралежите, нали така?

Млъквай, Беки! Смени темата!

— Ами да! — изненадващо и за самата мен се чувам да изричам. — Точно така! Групата ни се нарича… „Бодли“!

— „Бодли“? — усмихва се той. — Страхотно именце сте избрали!

— Аха — кимвам съзаклятнически. — Иначе е акроним, който означава… хммм… „Борба“… хммм… за „Освобождение“ на…

Добре де. Май трябваше да избера някоя дума, в която има поне буквата „Т“!

— „Борба за Освобождение на“… хмм… — вече се припотявам — „Дребните“… „Лишени“ от „Идеи“ същества, в това число… хммм… таралежите…

Млъквам с огромно облекчение, защото точно в този момент зървам Джим, който приближава към нас, придружен от слабичка, жилава жена, облечена в дънки и риза. Сигурно това е съпругата му!

— Здравей, Джим! — обръща се към него Робин с приятелска усмивка. — Радвам се, че успя да дойдеш!

— Здравей и от мен, Джим! — казвам и аз и се обръщам към жената до него: — А вие трябва да сте Елизабет?

— А вие сигурно сте прочутата Беки! — възкликва приятелски тя и стисва здраво ръката ми. — Нашата Кели не може да говори за нищо друго, освен за вас!

— Кели е много добро момиче! — усмихвам й се аз. — Днес двете си прекарахме толкова хубаво, докато си правехме грима… — Внезапно улавям смръщената физиономия на Джим и бързо добавям: — Както и докато преговаряхме по алгебра и френски!

— Джес тук ли е? — озърта се Джим.

— Нямам представа — отговарям аз и в сърцето ми се събужда познатият вече страх. — Все още не съм я виждала.

— Срамота! — цъква с език Елизабет. — Джим ми разказа всичко. Две сестри, а да не си говорите! А пък сте толкова млади! Имате цял живот пред себе си, за да бъдете приятелки! Една сестра е истинска благословия!

— Те ще се сдобрят — намесва се спокойно Джим. — Аха, ето я и нея!

Обръщам се рязко и — да, Джес наистина се появява, като се насочва право към нас. Когато ме зърва, тя се опулва от изненада.

— Тази какво прави тук? — обръща се веднага към Джим.

— Това е нов член на нашата група, Джес — намесва се Робин, като прави крачка напред. — Запознай се с Беки!

— Здрасти, Джес! — усмихвам се притеснено аз. — Реших, че ще бъде добре да се запозная с проблемите по защита на околната среда!

— Беки проявява особено интерес към таралежите — добавя Робин.

— Какво?! — Джес се вторачва в Робин за няколко секунди, след което започва да клати глава. — Не, не и не! Тя не е член на никаква група! И трябва да си тръгне оттук! Веднага!

— Вие двете познавате ли се? — озърта се безпомощно Робин.

Джес извръща поглед, а аз обяснявам:

— Ние сме сестри.

— Обаче нещо не се разбират — допълва Джим с драматичен шепот.

— Виж сега, Джес — взема в свои ръце нещата Робин, — нали знаеш правилата в нашата група! Тук оставяме личните си разпери навън! Всички са добре дошли! Всички са наши приятели! — Усмихва ми се и добавя: — Беки вече си предложи услугите да свърши малко просветителска дейност!

— Не! — тупва с крак Джес. — Ти въобще не знаеш каква е тя…

— Ела, Беки! — обръща се към мен Робин, без да й обръща внимание. — Ще ти намеря място.

Постепенно разговорите замират и всички се настаняват на столовете, подредени във формата на подкова. Оглеждам се наоколо и забелязвам Еди, жената с металносивата коса, която, доколкото схванах, се казва Лорна, както и още няколко души, които разпознавам като клиенти на Джим.

— Добре дошли на всички! — започва Робин, като заема позиция в центъра на подковата. — Преди да започнем, бих искал да направя няколко съобщения. Както знаете, утре е спонсорираното катерене за издръжливост на Скъли Пайк. Може ли да науча кои ще участват?

Приблизително половината от присъстващите вдигат ръка, включително Джес. Аз се изкушавам вътрешно също да вдигна ръка, само че нещо в думата „издръжливост“ ме кара да се замисля. Както и в думата „катерене“, ако трябва да бъда честна.

— Страхотно! — оглежда се доволно Робин. — На всички, които ще се решат на този подвиг, напомням да не забравят оборудването си! Опасявам се, че прогнозата за времето никак не е добра. Очакват се мъгли, а много вероятно и дъжд.

Из залата се понася всеобщо стенание, последвано от смях.

— Бъдете сигурни, че в края на маршрута ще ви чака група по посрещането с горещи напитки — добавя той. — Искам да пожелая късмет на всички участници! А сега… — усмихва се и отново оглежда залата. — Бих искал да ви представя един нов член на нашата група. Беки пристига при нас със специалните си познания за таралежите и… — Поглежда ми и пита: — Има ли и други застрашени дребни видове или са само таралежите?

— Ами… — прочиствам гърло, съзнавайки напълно погледа на Джес, който ме пронизва като кинжал. — Предимно таралежите.

— И така, нека посрещнем с добре дошла сред нас Беки! Окей. А сега да се заемаме със сериозната работа. — Бръква в някаква кожена чанта и изважда оттам няколко листа. — Това е проектът за Търговския център „Пайпърс Хил“.

Прави лека пауза за драматичен ефект и из залата се понася тих ропот.

— От общината продължават да се правят на нищо не знаещи. Обаче… — и вдига с рязко движение листите, — намерих пътища, по които успях да се снабдя с копия на плановете! — Тук Робин подава листите на мъжа в края на редицата, който започва да ги предава по цялата редица. — Повече от ясно е, че ние имаме редица съществени възражения. Ако си направите труда да разгледате материалите…

В залата се възцарява тишина. Аз също се зачитам прилежно в плановете и разглеждам всичките скици. Когато се озъртам, забелязвам, че хората клатят глави с гняв и разочарование, което, ако трябва да бъда честна, изобщо не ме изненадва.

— Така. — Робин спира четенето и погледът му пада върху мен. — Беки, може би ще бъдеш така любезна първа да си кажеш мнението. Като външен човек, каква е първоначалната ти реакция?

Всички се обръщат едновременно към мен, а аз усещам, че бузите ми пламват.

— Хммм… ами, смятам, че веднага виждам къде са проблемите — отбелязвам колебливо.

— Именно! — кимва доволно Робин. — Това доказва напълно нашата теза! Проблемите се виждат още от пръв поглед, дори и от човек, който въобще не познава нашия регион. Давай, Беки!

— Така. — Оглеждам плановете още веднъж, след което вдигам очи. — Като за начало, работното време е твърде ограничено. Аз бих го удължила до десет вечерта. Така де, нали през деня хората работят! А всеки иска да си направи пазаруването на спокойствие!

Оглеждам ококорените и изумени физиономии около себе си. Всички изглеждат като попарени. Сигурно въобще не са очаквали да напипам проблема толкова бързо. Изпълнена с нови сили, аз потропвам по листа и продължавам:

— Тези магазини тук са голяма глупост! Трябва да има филиал на „Спейс НК“, на „Джоузеф“ и може би на „Л. К. Бенет“!

Тишината в залата става болезнено осезаема.

Джес заравя глава в ръцете си.

Робин изглежда ошашавен, но прави храбър опит да се усмихне.

— Беки… очевидно имаме леко недоразумение. Ние не протестираме срещу плановете и характеристиките на търговския център. Протестираме срещу самото му построяване!

— Моля? — вторачвам се неразбиращо в него.

— Просто не искаме да го строят, това е! — обажда се Джес с изключително бавен и ядно-саркастичен тон. — Защото възнамеряват да разрушат регион, характеризиращ се със забележителна природна красота! Ето за това протестираме!

— О! — Пак се изчервявам. — Разбирам. Точно така. Природната красота. Аз тъкмо… хммм… тъкмо се канех да говоря и по този въпрос. — Изключително притеснена започвам отново да разлиствам страниците, като си поставям за задача веднага да поправя тъпата си грешка. — Така, като гледам, таралежите също ще бъдат застрашени — изричам накрая. — Вече забелязах няколко точки, опасни за таралежите. Или, както ги наричаме ние, ТОТ.

Забелязвам как Джес подбелва очи. Може би е крайно време да си затворя устата.

— Добър довод — отбелязва с леко напрежение в гласа Робин. — И така… Беки сподели с нас някои ценни аспекти от проблема по опазването на таралежите. Някакви други мнения?

Когато някакъв белокос старец започва да говори за поругаването на красивата ни природа, аз потъвам в стола си с разтуптяно сърце. Окей. Повече няма да се обаждам!

Радвам се, че не стигнах до споделянето на втората си забележка относно търговския център. А тя бе, че ми се струва недостатъчно голям.

— Моите притеснения касаят местната икономика — тъкмо декламира някаква елегантно облечена жена. — Извънградските търговски центрове разрушават живота на село. Ако този център се построи, това ще отнеме хляба на нашия местен магазин!

— Това е истинско престъпление! — изгърмява Лорна с металносивата коса. — Селските магазини са сърцето на нашата общност! Те трябва да бъдат подкрепяни с всички средства!

Вече се чуват все повече и повече гласове. Виждам как всички клиенти, които съм забелязала при Джим, си кимат един на друг.

— Как би могъл Джим да се съревновава с „Асда“?

— Трябва да поддържаме живота на малките магазини!

— Виновно е правителството…

Знам, че бях решила повече да не се обаждам. Но в този случай просто не мога да се въздържа.

— Извинете? — вдигам ръка колебливо. — Щом всички толкова държите да поддържате живота на вашия местен магазин, тогава защо не си купувате хляба на истинската му цена, а?!

Озъртам се и забелязвам, че Джес отново ме наблюдава гневно.

— Типично за нея! — обажда се тя. — Всичко се свежда до харчене на пари, нали така?

— Но нали това е магазин?! — изумявам се аз. — Точно това му е целта! Вие да харчите пари! И смея да твърдя, че ако започнете да харчите малко повече пари, магазинът ви със сигурност ще започне да процъфтява!

— Не всички на този свят са пристрастени към пазаруването, ясна ли съм, Беки? — срязва ме Джес.

— Ще ми се да бяха! — отбелязва Джим с горчива усмивка. — Откакто се появи Беки, приходите ми скочиха двойно!

Джес се вторачва в него със стиснати устни. Господи! Ама тя изглежда наистина бясна! Очевидно успях да я извадя от равновесие.

— Това беше просто една идея — изричам бързо и сядам. — Няма значение.

Дискусията отново набира скорост, обаче аз продължавам да седя със сведена глава и да разглеждам плановете за търговския център. И трябва да ви кажа, че бях абсолютно права. Магазините действително са истинска глупост! Няма нито едно място за продажба на хубави чанти… нито едно място, където можеш да си направиш маникюра… така де, разбирам какво искат. Какъв е смисълът да разрушаваш едно хубаво зелено поле с някакъв идиотски център, пълен с магазини, в които никой няма да иска да влезе?!

— … затова ние, членовете на комитета, решихме да се премине към предупредителни действия — казва Робин в момента, в който отново насочвам вниманието си към присъстващите в залата. — Организираме митинг, който ще се проведе след една седмица. И се нуждаем от всичката възможна подкрепа, която можем да получим. А също така и от колкото е възможно повече публичност!

— Трудна работа! — въздъхва една жена. — Никой не се интересува от нас!

— Едгар пише статия за енорийското списание — казва Робин, като поглежда за справка бумагите си. — Знам също така, че някои от вас вече са нахвърляли идеите си за протестни писма срещу общината.

Езикът ме засърбява да се обадя.

Отварям уста, усещам унищожителният поглед на Джес — и отново я затварям.

Обаче не! Просто не мога да си мълча! Не мога!

— В момента съставяме една информационна брошура…

— Трябва да направите нещо по-голямо! — прекъсвам аз Робин и всички се обръщат към мен.

— Беки, затвори си устата! — извиква гневно Джес. — Опитваме се да обсъдим нещата разумно!

— И аз това правя! — Усещам, че се изпотявам под всички тези погледи, обаче смело продължавам: — Мисля, че трябва да проведете огромна маркетингова кампания!

— А няма ли да ни излезе много скъпо? — пита белокосият старец смръщено.

— В бизнеса е така — ако искате да направите пари, трябва да похарчите пари. Същото е и тук. Ако искате да имате положителни резултати, трябва да направите съответните инвестиции!

— Ето че пак става въпрос за пари! — виква вбесено Джес. — Пак за харчене! Ти нямаш граници!

— Можете да получите спонсорство! — срязвам я аз. — Все трябва да има тук някои местни търговци, които също не желаят построяването на търговския център. Можете да включите и някоя местна радиостанция… да направите пресконференция…

— Извинявай, скъпа — прекъсва ме саркастично човекът до Джес. — Много те бива да приказваш, но какво знаеш ти по този въпрос?

— Всъщност, нищо — признавам си спокойно. — Само дето някога бях журналист. Така че знам всичко за пресконференциите, прескомюникетата и маркетинговите кампании. — Оглеждам смълчалата се публика и допълвам: — Освен това в продължение на две години работих в „Барнис“ — един огромен магазин в Ню Йорк. И там провеждахме доста мероприятия, като например партита, уикенди на специалните отстъпки и промоционални вечери… Всъщност, това е идея! — Обръщам се към Джим, озарена от страхотна мисъл: — Ако искате да подпомогнете местния магазин, трябва да го отпразнувате! Направете нещо позитивно! Би трябвало да организирате шопинг фестивал! Или пък парти! Ще бъде много приятно за всички! Можете да включите специални оферти, безплатни подаръци… и да обвържете всичко с протеста си…

— Затвори си устата! — стоварва се върху мен нечия глас и аз млъквам озадачена, за да видя Джес, вече изправена на крака, пребледняла от гняв. — Веднъж завинаги млъкни, Беки! Защо трябва да превръщаш всичко в парти?! Защо трябва да опошляваш всичко?! Магазинерите като Джим въобще не се интересуват от подобни партита! Те се интересуват от стабилни, разумни продажби!

— Може пък да проявя интерес към едно парти — обажда се Джим, обаче Джес очевидно не го чува.

— И ти не знаеш абсолютно нищо за опазването на околната среда! Не знаеш нищо и за проклетите таралежи! Измисляш си нещата в крачка! Просто си изнеси задника оттук и ни остави на мира!

— Това вече е малко агресивно, Джес — обажда се Робин. — Беки просто се опитва да ни помогне.

— Ние не се нуждаем от нейната помощ!

— Джес — обажда се успокояващо Джим, — това е сестра ти! Хайде, скъпа! Бъди по-любезна с нея!

— Ама тези двете сестри ли са? — изписква белокосият старец и из залата се разнася мърморене.

— Тя не ми е сестра! — изревава Джес и скръства ръце пред гърди. Обръща ми гръб и аз усещам как вътре нещо ме пробожда.

— Наясно съм, че не ме искаш за своя сестра, Джес — ставам аз и се приближавам така, че да застана лице в лице с нея. — Но аз съм ти сестра! И по този въпрос никой нищо не може да направи! Ние носим една и съща кръв! Имаме едни и същи гени! Имаме едни и същи…

— Да де, обаче аз не съм убедена, ясно?! — прокънтява гласът на Джес из цялата зала.

Всички зяпват шокирано.

— Какво?! — проточвам неуверено.

— Не съм убедена, че имаме една и съща кръв — изрича вече по-спокойно тя.

— Ама… нали знаеш, че е така? — озъртам се объркано. — За какво говориш изобщо?

Джес въздъхва и потрива лице. Когато вдига очи, забелязвам, че от враждебността й почти не е останала следа.

— Виж ни сега двете, Беки — изговаря тя, вече по-мило, а после посочва първо мен, после себе си. — Нямаме нищо общо! Нито едно нещо! Не е възможно да сме роднини!

— Ама… нали баща ми е и твой баща?

— О, боже! — въздъхва Джес тихо. — Виж какво, Беки. Не мислех да говоря по този въпрос, или поне не скоро.

— По кой въпрос? — вторачвам се в нея и сърцето ми се разтуптява. — По кой въпрос да говориш?

— Ами, ето как стоят нещата. — Джес въздъхва дълбоко и отново потрива лице. — Първоначално ми дадоха името на баща ти като мой баща. Обаче… нещата някак си не се връзват. Затова снощи си поговорих надълго и нашироко с моята леля Флорънс. Та тя призна, че майка ми е била малко… необуздана. Може би в живота й е имало и други мъже. — Тук Джес се поколебава, след което допълва: — Тя просто предположи, че е имало и други мъже, макар че не може да ми даде нито едно друго име.

— Ама… нали си си направила тест? — изумявам се аз. — Изследване на ДНК! Та това не може да не докаже, че… — Не довършвам, защото забелязвам, че Джес клати глава.

— Не, не сме правили подобен тест. Щяхме да го правим, но не се стигна дотам. Тогава разполагах просто с датите, с името на баща ти… та просто предположихме, че… — Свежда поглед към пода и завършва: — Очевидно предположенията ни са били погрешни.

Завива ми се свят. Значи те никога не са си правили ДНК тест?! Просто са предположили?

В залата цари гробовно мълчание. Доколкото успявам да си дам сметка, никой не смее да си поеме дъх. Улавям милия, приятелски поглед на Джим и извръщам очи.

— Значи… всичко това е било просто една голяма грешка — изричам накрая. И точно в този момент в гърлото ми се образува нова буца.

— Да, мисля, че беше грешка — съгласява се Джес. Вдига очи и забелязва втрещената ми физиономия. — Хайде, Беки! Ако ни погледнеш за миг като външен човек, би ли казала, че сме сестри?

— Ами… може би не — смотолевям аз.

В гърдите ми се надигат гняв и разочарование. Но същевременно дълбоко в мен някакво тънко гласче ми подсказва, че всичко това се връзва, че е напълно логично. Имам усещането, че през последните две седмици просто съм се опитвала да си пъхна крака в обувка, която не е мой размер. Натисках и натисках, намачках кожата… и ето че сега трябва да призная, че обувката просто не ми става.

Тя не е моя сестра. Тя не е моя плът и кръв. Тя е просто… едно момиче.

Стоя в средата на залата и се взирам в момичето, което почти не познавам и което със сигурност не ме харесва.

И внезапно си давам сметка, че не искам да оставам повече тук нито миг.

— Ясно — изпъвам рамене и се опитвам да запазя самообладание. — Ами… мисля, че е време да си тръгвам. — Оглеждам смълчаната зала и казвам: — Довиждане на всички! Искрено ви желая късмет с протестната ви кампания!

Никой не казва нищичко. Всички изглеждат прекалено шашнати, за да кажат каквото и да било. С треперещи ръце вземам чантата си и дръпвам назад стола си. Докато си проправям път към вратата, долавям не един и два съчувствени погледа, насочени към мен. Спирам до Джим, който изглежда почти толкова разочарован, колкото съм и аз.

— Благодаря ти за всичко, Джим — изричам, като се насилвам да се усмихна.

— Довиждане, скъпа! — стиска топло ръката ми той. — Беше ми много приятно да се запозная с теб!

— На мен също! Поздрави Кели от мен!

Стигам до вратата и се обръщам за последен път към Джес:

— В такъв случай чао. Ами… желая ти щастлив живот и… всичко там хубаво!

— Чао, Беки! — изрича и тя и за първи път зървам в очите й нещо като състрадание. — Надявам, се, че нещата ти с Люк в крайна сметка ще се наредят!

— Да, благодаря — кимам и не знам повече какво да кажа.

Затова просто се обръщам и потъвам в непрогледната нощ.

Двадесет

Чувствам се куха и празна. Нямам сестра. След всичко, което преживях, се оказва, че нямам сестра.

Седя си на леглото в моята стая в пансиона на Еди вече повече от час, втренчена през прозореца към скалистите хълмове. Всичко свърши. Моята глупава мечта да си имам сестра и съратница, с която да си бъбрим и да се кискаме, да ходим по магазините и да си похапваме шоколадчета с ментов пълнеж… умря завинаги.

Не че Джес би излязла по магазините заедно с мен или би похапвала шоколадчета с ментов пълнеж. Още по-малко пък онази част с кискането.

Но все пак можехме да си бъбрим. Можехме да се опознаем по-добре. Можехме да си разказваме нашите момичешки тайни и да си искаме съвет една от друга.

Въздъхвам дълбоко и притискам колене към гърдите си. В онази книга за отдавна загубените сестри подобни неща не се случваха.

Всъщност, май имаше един подобен случай. С онези две сестри, които трябвало да си направят трансплантация на бъбреците — след ДНК тестовете се оказало, че те изобщо не са сестри. Но въпросът е, че все пак се оказали достатъчно съвместими, затова и двете се съгласили на въпросната трансплантация. А след това заявили, че дълбоко в сърцата си винаги ще си останат сестри. (И дълбоко в бъбреците си може би.)

Въпросът е, че те са се харесвали!

Еднаединствена самотна сълза се стича по бузата ми и аз ядосано я изтривам. Няма никакъв смисъл да се разстройвам. През целия си живот съм била единствено дете… и ето че пак съм си такава. Имах сестра само за няколко седмици. Не може да се каже, че съм свикнала с този факт. Нито се харесахме, нито нищо.

Всъщност… всъщност радвам се, че стана точно така. Та кой би искал Джес да му бъде сестра?! Не и аз! Няма начин! Така де, тя е абсолютно права. Ние с нея нямаме абсолютно нищо общо помежду си. Изобщо не се разбираме. Още от самото начало трябваше да си дадем сметка, че това е огромна грешка.

Скачам рязко от леглото, отварям си куфара и започвам да хвърлям дрехите си в него. Ще прекарам нощта тук, а утре в ранни зори тръгвам веднага за Лондон. Няма смисъл да си губя повече времето. Имам си свой живот, към който трябва да се върна. Имам си съпруг.

Или поне… мисля, че имам съпруг.

Когато спомените ми се връщат към последния миг, когато видях Люк, в стомаха ми се образува топка от ужас. Вероятно все още ми е много ядосан. Вероятно си прекарва ужасно в Кипър и непрекъснато ме проклина. Застивам на място точно в момента, в който сгъвам едно сако. От самата мисъл, че трябва да се върна и да се изправя очи в очи с него, ме побиват тръпки.

Ала след това вирвам гордо брадичка и хвърлям сакото в куфара си. И какво от това, че нещата с Люк не са много розови? Нямам нужда от някаква си скапана сестра, която да ми оправя брака. Ще си разреша проблемите и сама. Може да си купя и някоя книга. Все трябва да са издали нещо със заглавие „Как да спася едногодишния си брак“.

Напъхвам в куфара всички сувенири, които купих от магазина на Джим, сядам върху капака на яркозеления си куфар и щраквам ключалката. Това е то. Това е краят.

На вратата се почуква и аз вдигам глава.

— Да? — питам учудено.

Еди надниква и казва:

— Имаш посетител. Чака те долу.

В сърцето ми изпърхва надежда.

— Така ли? Ей сега идвам!

— Бих искала да се възползвам от тази възможност, за да ти напомня за правилата в моя пансион! — гърми след мен Еди, докато слизаме по стълбите. — Никакви посетители след единадесет! Ако вдигате шум и се веселите, ще се обърна към властите!

Прескачам по две стъпалата и хуквам към малката дневна на долния етаж.

— Здрасти! — Заковавам се на място. Не е Джес.

Това е Робин. Както и още двама души от събранието. Те се обръщат едновременно към мен и веднага ги забелязвам да си разменят странни погледи.

— Здрасти, Беки! — поздравява ме Робин и прави няколко крачки към мен. — Добре ли си?

— Ами… да, добре съм, благодаря.

Господи! Очевидно това е посещение от съчувствие. Да не би да са се притеснявали, че ще взема да си срежа вените на китките или нещо подобно? Робин си поема дъх, за да заговори отново, обаче аз го прекъсвам:

— Вижте какво, наистина няма нужда да се притеснявате за мен. Много мило от ваша страна, че се тревожите, все пак. Обаче аз ще се оправя. Сега ще си легна, утре сутринта ще хвана влака и… после ще видим.

Настъпва тишина.

— Хммм… не сме дошли за това — обажда се накрая Робин и разрошва неловко косата си. — Искахме да те помолим нещо.

— Добре тогава! — дръпвам се изумена аз. — Давайте!

— Питахме се… всъщност всички ние се питахме… дали… дали би ни помогнала с протестната кампания. — След тези думи той поглежда останалите за подкрепа и те започват да клатят одобрително глави.

— Да ви помогна ли?! — втрещявам се аз. — Ама… аз не знам нищо за вашата кауза! Джес беше напълно права. — При този спомен нещо отвътре ме прерязва. — Измислих си всичко. Не знам нищо даже за таралежите.

— Това няма никакво значение — отсича Робин. — Важното е, че имаш много идеи, а ние се нуждаем точно от това. Ти беше напълно права. Трябва да разсъждаваме в големи мащаби! А и на Джим много му допада твоята идея за партито. Нали така, Джим?

— Щом ще ми докара клиенти преди четири следобед, не може да е нещо лошо! — намига ми Джим.

— Ти имаш богат опит с подобни събития — приглася му белокосият старец, когото видях на събранието. — И знаеш как се правят такива неща. А ние си нямаме никакво понятие.

— Когато ти напусна събранието, проведохме бързо гласуване — обяснява Робин. — И резултатът е почти пълно единодушие. Бихме искали да те поканим да станеш член на нашия организационен комитет. И сега всички те очакват в залата на кметството, за да те чуят.

Лицата на всички излъчват такава топлота и приятелски чувства, че усещам как се просълзявам.

— Не мога — свеждам поглед аз. — Много съжалявам, обаче не мога. Никой в Скъли вече няма нужда от мен. Затова трябва да се върна в Лондон.

— И защо? — присвива очи Джим.

— Имам си… задачи… задължения… сещате се как е…

— И какви ще да са тези задължения? — отбелязва кротко Джим. — Нямаш работа. Съпругът ти е в чужбина. Апартаментът ти е празен.

Ясно. Ето защо не трябва да споделям цялата история на живота си с всеки срещнат. В продължение на няколко секунди оставам безмълвна, вторачена в килима на едри розови и пурпурни спирали, опитвайки се да си събера мислите. После вдигам поглед.

— А Джес какво мисли по този въпрос?

Оглеждам събралата се пред мен група, обаче никой не казва нищо. Робин отказва да ме погледне в очите. Белокосият старец зяпа тавана. А Джим си е лепнал същото тъжно изражение, което имаше и по време на събранието.

— Сигурна съм, че точно тя е човекът, единствено гласувал срещу мен, нали? — изричам с усмивка, ала гласът ми потреперва.

— Джес си има… определено мнение — започва накрая Робин. — Но не е необходимо да замесваме и нея в тази работа…

— Напротив! Тя е достатъчно замесена! Нали точно тя е причината, поради която съм тук! — Млъквам, като се опитвам да запазя самообладание. — Вижте какво, много съжалявам, но не мога да се включа във вашия комитет. Надявам се протестът ви да мине наистина добре… но аз не мога да остана.

Виждам как Робин си поема дъх, за да каже още нещо.

— Не мога! — отсичам и го поглеждам право в очите. — Трябва да ме разбереш! Просто не мога.

Виждам го в очите му — той наистина ме разбира.

— Е, няма какво — кимва накрая. — Струваше си да опитаме. Кимва към останалите, сякаш иска да им каже: „Всичко свърши.“

Те неловко си вземат довиждане с мен, пожелават ми всичко хубаво и се изнизват от малката дневна. Входната врата се затваря и аз оставам съвсем сама. Чувствам се още по-куха и от преди.

Когато на следващата сутрин се събуждам, по небето се носят тежки сиви облаци. Еди ми сервира пълна английска закуска, чак до черния пудинг, обаче аз успявам да погълна само чаша чай. Плащам й с остатъка от парите си в брой, а после се качвам горе, за да се подготвя за тръгване. От прозореца си отново зървам далечните хълмове, простиращи се чак до хоризонта.

Сигурно никога повече няма да ги видя отново. Сигурно никога повече няма да стъпя тук.

„Което напълно ме устройва — казвам си предизвикателно. — И без това мразя природата. И въобще не съм искала да дойда чак тук.“

Прибирам последните си неща в червения куфар, а после решавам да се преобуя в тюркоазените ми сандали с високите токчета. Когато пъхвам крака в тях, усещам под пръстите си нещо дребно и грапаво. Пъхвам ръка озадачено. И изваждам малък предмет, увит в подаръчна хартия. Втренчвам се в него и постепенно си спомням.

Това е огърлицата. Това е сребърната огърлица от „Тифани“, която се канех да подаря на Джес. Все още в оригиналната си торбичка от синьо кадифе.

Господи, сякаш беше преди цяла вечност!

Разглеждам я още няколко секунди, после я пъхвам в джоба си, вземам си куфарите и кутията за шапки и тръгвам надолу по стълбите. Минавам покрай монетния автомат долу.

Може би трябва да се обадя на Люк.

Но, от друга страна, какъв е смисълът? Пък и без това не разполагам с никакъв телефонен номер в Кипър.

Еди не се вижда никъде, затова аз просто затварям вратата на пансиона зад гърба си и повличам куфарите си през моравата към магазина. Искам да се сбогувам с Джим, преди да си тръгна.

Когато отварям вратата, сподирена от познатия звън, Джим вдига очи от кутиите с консерви боб, които тъкмо подрежда. Поглежда куфарите ми и вдига въпросително вежди.

— Значи тръгваш.

— Да, тръгвам.

— Не си тръгвай! — изрича тъжно Кели иззад щанда, където, иззад кориците на „Юлий Цезар“ се подават издайнически „100 актуални прически“.

— Налага се — изсмивам се леко и оставям куфарите си на земята. — Обаче съм ти приготвила още няколко неща на „Стила“. Като подарък за сбогуване.

Когато й подавам цяла серия гланцове за устни и блясък за очи, лицето й светва щастливо.

— И аз имам подарък за теб, Беки! — изрича рязко тя. Измъква една обикновена гривничка от ръката си и ми я подава: — В знак на нашето приятелство. Да не ме забравяш!

Докато седя, втренчена в простичката гривна в ръката ми, усещам, че не съм в състояние да кажа нищо. Тази гривна ми напомня много силно за другата, която дадоха на Люк по време на церемонията в Масаи Мара. И която Люк свали, когато се върна отново в бизнеса.

Обаче аз още си пазя моята.

— Това е… фантастично! — вдигам глава и й се усмихвам. — Никога няма да я сваля от ръката си! — и пъхвам гривната до моята, след което прегръщам топло момичето.

— Ще ми се да не си тръгваше — нацупва се тъжно Кели. — Ще дойдеш ли някой друг път в Скъли?

— Не знам — отговарям след кратка пауза. — Но не мисля. Обаче виж какво, ако ти се прииска да дойдеш до Лондон, само ми се обади! Става ли?

— Става! — светва лицето й. — Може ли да отидем до „Топшоп“?

— Разбира се!

— Като гледам, май още отсега ще трябва да започвам да спестявам — намесва се замислено Джим и двете се изкискваме едновременно.

В този момент ни прекъсва звънчето на вратата. И ето че в магазина влизат Еди с нейната вечна зелена забрадка, заедно с Лорна и добре облечената дама от снощи. И трите изглеждат изключително самоуверени.

— Еди? — възкликва изумено Джим и поглежда часовника си. — Какво мога да направя за теб?

— Добро утро, Джим — изрича официално Еди, но избягва да го поглежда в очите. — Бих искала да си купя от теб хляб, ако обичаш. Един пълнозърнест и един бял!

— Хляб ли?! — слисва се Джим. — Ама Еди… сега е едва десет сутринта!

— Много добре знам колко е часът! — срязва го Еди.

— Ама хлябът е… на истинската си цена!

— Искам да си купя хляб! Толкова много ли искам, моля?!

— Добре де… разбира се, че не… — изрича Джим, все още замаян от ставащото. Изважда посочения хляб и го увива в хартия. — Това прави един паунд и деветдесет и шест пенса.

Настъпва кратка пауза, през която се чува как Еди си поема дълбоко дъх. После изважда рязко портмонето от чантата си и го отваря.

— Два паунда! — обявява триумфално. — Много благодаря!

Направо не мога да повярвам! Двете с Кели стоим отстрани и се пулим озадачено, докато и другите две жени си купуват три хляба и комплект торбички за сандвичи. А в последния момент Лорна дори си поръчва две кифлички!

Когато вратата се затваря зад гърба им, Джим се отпуска немощно на стола зад щанда и ни поглежда невярващо.

— Боже, кой би си помислил! — клати глава той. После ме пронизва с поглед и допълва: — Това е благодарение на теб, Беки!

— О, надали! — изчервявам се аз. — Вероятно просто са имали нужда от хляб!

— Напротив, благодарение на теб е! — повтаря и Кели. — Благодарение на онова, което си казала снощи! Мама ми разказа всичко за събранието! Каза, че си много приятно момиче, само дето малко…

— Кели — прекъсва я баща й, — защо не вземеш да приготвиш на Беки една чаша хубав чай?

— О, няма нужда, аз ще тръгвам! — Поколебавам се, после бръквам в джоба си и изваждам оттам малката торбичка от „Тифани“. — Джим, искам да те помоля за една услуга. Би ли предал това на Джес? Това е нещо, което купих специално за нея много отдавна. Знам, че вече всичко е съвсем различно, но… все пак си беше нарочено за нея!

— Тъкмо тръгвам към къщата й, за да отнеса една доставка — казва Джим. — Защо не го оставиш там сама?

— О, не! — дръпвам се ужасена. — Не искам да я виждам!

— Тя няма да е вкъщи. Нали всички тръгнаха за онова катерене. Аз имам ключ за къщата й.

— Ами… добре.

— Не бих имал нищо против някой да ми прави компания — свива рамене Джим.

— В такъв случай… — свеждам поглед към малката кадифена торбичка от „Тифани“, а после я връщам обратно в джоба си. — Защо пък да не дойда!

Тръгваме двамата по пустите улици към къщата на Джес. Никой от нас не обелва и думица. Джим е метнал на рамене голям чувал с картофи. Облаците се сгъстяват все повече и повече и аз усещам първите капчици дъжд. С периферното си зрение улавям как от време на време Джим ми хвърля загрижен поглед.

— Ще се чувстваш ли добре, когато се върнеш в Лондон? — пита накрая.

— Сигурно.

— Успя ли да говориш със съпруга си?

— Не, не съм — отвръщам и прехапвам устни.

Джим спира за миг, за да прехвърли чувала на другото си рамо.

— Я кажи сега — обажда се после, — как стана така, че такова добро момиче като теб се оказва с проблеми в брака?

— Всичко е изцяло по моя вина. Извърших някои… глупави неща. И съпругът ми много се ядоса. Каза ми… — Тук преглъщам. — Каза ми, че му се ще повече да съм приличала на Джес!

— Сериозно?! — слисва се Джим. — Така де, не че Джес не е добро момиче… — побързва да се поправи. — Обаче аз никога… Та това не е кръстопът, да избираш между този и онзи път. — Прокашля се неловко и си потрива носа.

— Точно затова и дойдох тук. За да се уча от нея — изричам и въздъхвам дълбоко. — Обаче и това се оказа поредната глупава идея.

Вече сме стигнали края на улицата на Джес и Джим спира за миг, преди да поемем по стръмния склон. Каменните къщи проблясват под ситните дъждовни капчици, възправени загадъчно на фона на потъналите в мъгла хълмове. Нагоре по тях съзирам стадо овце да пощипват кротко трева — като бели точици памук върху зеления килим.

— Жалко за това, дето стана между теб и Джес — отбелязва Джим с искрено съжаление в гласа. — Срамота направо!

— Е, случват се и такива неща в живота — отвръщам, като се старая да скрия разочарованието си. — Пък и трябваше да се досетя. Двете с нея наистина сме твърде различни.

— Така е, различни сте, при това доста! — ухилва се той.

— Тя изглежда толкова… студена. — Свивам рамене и усещам как в душата ми се надига познатото от известно време негодувание. — Нали ти казах — положих всички възможни усилия. Наистина! Обаче тя не демонстрира никакво чувство, никакво задоволство! Като гледам, май не й пука за нищо на този свят! Вероятно не изпитва никаква страст!

Джим свива чело и отбелязва:

— Напротив, Джес си има страст, и то каква! Когато стигнем до къщата й, ще ти покажа нещо!

Той пак премества чувала с картофи и ние продължаваме по нанагорнището. Колкото повече приближаваме къщата на Джес, толкова по-голямо любопитство ме обзема. Не че тя вече има нещо общо с мен. О, не! Просто съм твърде заинтригувана да зърна как изглежда къщата й.

Когато стигаме до вратата, Джим изважда от джоба си голяма връзка с ключове, избира един и отключва. Влизам в антрето и се оглеждам любопитно. Обаче това, което виждам, не издава кой знае колко. Прилича малко на самата Джес. Две изрядни диванчета в дневната. Обикновена, бяла кухня. Две стайни цветя, за които очевидно се полагат големи грижи.

Тръгвам към горния етаж и бутвам леко вратата към спалнята й. Безупречна е. Обикновена бяла памучна кувертюра на леглото, обикновени бели завеси, две отегчителни картини.

— Ето ме и мен! — чувам зад себе си гласа на Джим. — Искаш ли да видиш каква е истинската страст на Джес? Виж това тук!

И се насочва към врата, вградена в стената на коридора, отключва я и ме приканва с намигване.

— Ето ги и прочутите скали! — казва той и разтваря широко вратата. — Поръча си този шкаф преди три години, специално за да ги съхранява. А дизайнът на шкафа е лично неин, до последния детайл — включително осветлението. Впечатляваща гледка, нали? — Обръща се и ме поглежда изненадано. — Беки, добре ли си, скъпа?

Не мога да отворя уста. Не мога да помръдна.

Това е моят шкаф за обувки!

Това е абсолютно същият шкаф като моя шкаф за обувки! Същите врати. Същите рафтове. Същото вградено осветление. С изключение на това, че вместо обувки тук са изложени парчета скали. Безкрайни редици прецизно обозначени скали.

И те са… те са много красиви! Някои от тях са сиви, други са кристали, трети са гладки, а четвърти — матови и проблясващи. Има фосили… аметисти… черен кехлибар — и всичките проблясват под светлините на вградените лампички.

— Аз… нямах никаква представа… — смотолевям изумено. — Ама те са удивителни!

— Какво ще кажеш сега по въпроса за страстите, а?! — засмива се Джим. — Ето това наричам аз страст! Даже бих казал, пристрастеност! — Взема един сив камък с миниатюрни точици и го разглежда. — Знаеш ли как Джес се сдоби с онази контузия на крака? Като се катерела по някаква проклета скала някъде! Била толкова решена да има този камък, че била готова да рискува и живота си дори! — Тук той се ухилва при вида на моята физиономия. — А веднъж я арестуваха на митницата, защото мре насяла нелегално под блузата си някакъв ценен кристал!

Ококорвам се насреща му.

— Джес? Арестувана?!

— Е, пуснаха я бързо — махва с ръка Джим. — Обаче съм сигурен, че пак ще го направи, ако реши. Ако има някаква скала, от която това момиче държи да има мостра, то тя трябва да я има! И толкова! — Поклаща развеселено глава и добавя: — Просто й става нещо. Истинска маниакалност, ако питаш мен! Нищо не е в състояние да я спре!

Главата ми се върти. Завива ми се свят. Взирам се в една от редиците скални мостри, всичките в различни нюанси на червеното. Точно както и моята редица с обувки в различни нюанси на червеното.

— Обаче тя предпочита да не говори много за това тук — допълва Джим, като поставя на мястото й точкестата скала. — Може би си мисли, че хората не биха я разбрали…

— О, но аз я разбирам! — прекъсвам го с треперещ глас. — Напълно я разбирам!

Вече треперя цялата. Тя е моя сестра!

Джес е моя сестра! И в това съм толкова сигурна, колкото в нищо друго на този свят!

Трябва да я намеря! Трябва да й кажа. Още сега!

— Джим… — поемам си дълбоко дъх аз. — Трябва да намеря Джес! Още сега!

— Но сега тя е на онова катерене за издръжливост — напомня ми Джим. — Което започва само след половин час.

— Тогава трябва да тръгвам! — извиквам развълнувано. — Трябва да я видя! Как да се добера дотам? Пеша става ли?

— Доста далече е — цъква с език Джим, след което накланя дяволито глава и пита: — Да те дръпна дотам?

Двадесет и едно

Знаех си, че сме сестри. Знаех си! Знаех си!!!

При това не само че сме сестри — ние сме сродни души! След всичките тези фал стартове! След всичките тези недоразумения! След като си мислех, че никога няма да намеря поне една обща черта между нас двете!

Тя е същата като мен. И аз я разбирам.

Аз разбирам Джес!

Всичко, което каза Джим, ми звучеше познато. Всичко! Колко пъти ми се е случвало да пренасям нелегално обувки от Америка?! Колко пъти съм рискувала собствения си живот и безопасност по време на разпродажбите! Дори имам и контузия на крака, точно като нея! Случи се, когато видях как някой се насочва към последната намалена чанта на „Орла Кийли“ в „Селфриджис“ и скочих от ескалатора осем стъпала наведнъж.

Господи, защо не видях този неин шкаф със скалите по-рано! Ако знаех само… Всичко щеше да бъде различно! Защо и тя не ми каза? Защо не ми обясни?

В този момент си спомням как Джес ми говори за скали и камъни по време на първата ни среща… после в моя апартамент. И ме залива гореща вълна на срам. Тя всъщност се опита. А аз просто не пожелах да я слушам, нали така? Въобще не й повярвах, когато тя ми разказваше колко интересни са скалите. А аз й заявих, че скалите са… глупава работа.

И досадни. Също като нея.

Стомахът ми се преобръща.

— Не може ли малко по-бързо? — обръщам се към Джим. Подскачаме по пътя в неговия древен лендроувър, преминавайки затревени хълмчета, могили и скални покрития, като се качваме все по-високо и по-високо в планината.

— Повече от това не може — отговаря ми той. — Ще бъдем навреме, успокой се!

Овцете се разбягват от пътя, когато ние изгърмяваме, а по предното стъкло непрекъснато се удрят малки камъчета. Поглеждам през прозореца от моята страна — но после бързо извръщам поглед. Не че ме е страх от височини. Нищо подобно. Но доколкото схващам, намираме се приблизително на осем сантиметра от дълбока пропаст.

— Така — кимва Джим, като спира на едно място, превърнато в паркинг. — Оттук тръгват. И ето там се катерят. — Посочва стръмната планина, която се извисява пред нас. — Това е прословутият Скъли Пайк. — Телефонът му иззвънява и той го изважда. — Извини ме за миг.

— Няма нищо. Благодаря! — кимвам и отварям вратата. Оглеждам се и ето че гледката направо ме замайва.

Наоколо се извисяват назъбени скали и остри върхове, нашарени тук-там с кръпки зеленина и дълбоки цепнатини от ледниковия период. Над всичко това се възправя планината — назъбена и горда, сливаща се със сивото небе. Надниквам долу към долината и усещам внезапно замайване. Въобще нямах представа, че се намираме толкова високо. Много под нас се съзират къщички с размерите на детски играчки, което сигурно е Скъли — но като изключим тях, спокойно бихме могли да се намираме в средата на пустошта.

Да де, сега, като се замисля, ние наистина сме в средата на пустошта.

Втурвам се по чакъла на паркинга към малка полянка по-нататък, където е поставена масичка с плакат, на който пише: „Регистрация за Катеренето за издръжливост на Групата за защита на околната среда, Скъли.“ Зад масичката две жълти знаменца бележат началото на пътеката, която отвежда към планината. Там седи мъж с анорак и шапка, когото не познавам. Но като изключим него, мястото е пусто.

Ама къде са хората? Нищо чудно, че не разполагат с никакви пари, щом никой не се появява на тези спонсориран и разходки.

— Здравейте! — обръщам се към мъжа с анорака. — Имате ли представа къде е Джес Бъртрам? Тя е една от участниците в катеренето. Спешно трябва да говоря с нея!

Вече буквално изгарям от нетърпение. Направо нямам търпение да й кажа! Нямам търпение да зърна лицето й!

— Опасявам се, че сте закъснели — отговаря мъжът и посочва към планината. — Тя тръгна. Всъщност, всички тръгнаха.

— Вече? — ококорвам се аз. — Ама… нали катеренето започва в единадесет? А сега е едва без пет?

— Започна в десет и половина — поправя ме мъжът. — Изтеглихме го напред, защото прогнозата за времето не е никак благоприятна. Ще трябва да я почакате. След няколко часа ще свърши!

— О! — въздъхвам разочаровано и се обръщам. — Добре, благодаря.

Всичко ще бъде наред. Мога да почакам. Мога да бъда търпелива.

Не е чак толкова много време, нали? Само няколко часа.

Да, ама не е! Много е! Няколко часа са цяла вечност! А аз искам да й кажа още сега! Вдигам поглед към планината и цялото ми тяло потреперва от разочарование. Внезапно зървам в далечината два еднакви червени анорака, при това само на няколко метра пред мен. И носят надписи на Групата за защита на околната среда на Скъли. Значи са част от изкачването. И ето че малко по-нагоре от тях се вижда някакъв тип в синьо.

Мозъкът ми щрака на бързи обороти. Значи не са стигнали чак толкова далече! Което означава, че Джес също не е много далече. Което означава, че… мога да я настигна. Да!

Подобна новина не може да чака няколко часа. Така де, та ние наистина сме сестри! При това истински, кръвни сестри! Трябва да й кажа веднага!

Мятам здраво на рамо моята ангелска чанта, втурвам се към началото на пътеката и я оглеждам. Това мога да го изкача. Няма проблеми. Наоколо има скали, за които мога да се държа, така че ще се оправя.

Правя няколко колебливи стъпки и — всичко е наред. Въобще не е твърдо!

— Извинете? — обажда се мъжът в анорака, който се е изправил и ме наблюдава ужасено. — Какво правите, ако смея да попитам?

— Присъединявам се към катеренето. Не се тревожете! Ще се спонсорирам сама!

— Но вие не можете да се катерите! Я си вижте обувките! — И посочва към моите тюркоазени сандали с тънки токчета. — А имате ми непромокаем екип?

— Непромокаем екип ли?! — смръщвам се аз. — Да ви приличам на човек, който си носи навсякъде непромокаемия екип?!

— Ами пръчка за подпиране?

— Нямам нужда и от пръчка! Не съм стара!

Абе, какво иска този човек? Та нали става въпрос само за една разходка по хълма? За какво е цялата тази шумотевица?

И само за да му докажа, аз тръгвам съвсем сериозно нагоре по пътеката. Земята е малко хлъзгава от лекия дъжд, обаче аз забивам токчетата си в калта, колкото сили имам, хващам се здраво за скалите от двете страни — и ето че само след две минути вече съм минала първия завой!

Вярно, че дишам малко тежичко и че глезените ме наболяват лекичко, но като изключим тези дреболии, всичко ми е наред. Справям се страхотно! Ето, всичко идва, за да докаже, че катеренето не е чак толкова трудна работа! Стигам до следващия завой и се оглеждам с чувство на огромно задоволство. На практика вече съм преполовила пътя!

Ей, че лесна работа! Винаги съм подозирала, че алпинистите само се фукат, като говорят колко трудно било всичко!

Далече отдолу чувам гласа на Джим, който ми вика:

— Беки! Върни се!

Обаче аз запушвам уши и продължавам решително нагоре, стъпка след стъпка, крачка след крачка. Трябва да побързам, ако искам да настигна Джес.

Само дето тя очевидно върви доста бързо. Защото след около час непрекъснато изчакване аз все още не съм я настигнала.

В интерес на истината не съм настигнала абсолютно никого. Известно време виждах пред себе си двойката в червено, но в един момент те просто изчезнаха. Изчезна и типът в синьо. А все още не съм зърнала Джес.

Което вероятно се дължи на факта, че тя е бягала през целия път нагоре. И може би сега е на върха и прави двадесет набирания на една ръка, защото изкачването не й се е видяло достатъчно натоварващо. Ама не е честно! Не може и аз да нямам някакви свръхсилни гени, нали така?

Правя още няколко стъпки напред и спирам, за да си поема дъх. Примигвам, когато виждам омазаните си с кал крака. Лицето ми гори, почти не мога да дишам, затова вадя от чантата си спрея за лице „Евиан“ и отново се напръсквам. Тук вече става доста стръмничко.

Не че е трудно, о, нищо подобно! Всъщност, дори ми е приятно. Като изключим пришката на десния ми крак, която като че започва да ме боли. Може пък онзи тип долу да е бил прав — това не са най-подходящите обувки за катерене. Въпреки че, погледнато от положителната страна, токчетата са особено полезни на по-стръмните места.

Оглеждам пустите, назъбени скали наоколо. На около метър-два по-нататък се вижда скална издатина, а след нея следва просто пропадане към долината отдолу.

Значи въобще няма да поглеждам натам. Нито пък да мисля за това.

Престани, Беки! Не възнамерявам да се втурна напред и да се хвърля в пропастта, независимо от онова, което ми подсказва мозъкът.

Прибирам спрея и се оглеждам с мъничка доза несигурност: Нямам никаква представа още колко трябва да се върви. Не знам защо, но като че ли много разчитах да настигна другите катерачи и да го разбера от тях. Присвивам очи, опитвайки се да различа някой яркооцветен анорак, обаче всичко наоколо потъва във все по-непрогледна мъгла.

О, господи! Като че ли се кани да вали. А аз дори не си нося жилетка!

Изведнъж си давам сметка, че се чувствам доста глупаво. Може би не трябваше да се втурвам нагоре така необмислено. Може би вече трябва да се върна. Правя предпазливо стъпка напред, обаче земята е много по-хлъзгава, отколкото очаквах, и внезапно осъзнавам, че се плъзгам точно към ръба на пропастта.

— Мамка мууууу! — провиквам се аз и сграбчвам първата скала, която ми се изпречва пред очите. Май си изкълчих ръката.

По дяволите болката! В никакъв случай няма да се върна назад! Пък и вероятно надолу е много по-далече, отколкото нагоре. Ще продължавам да следвам пътеката. Всичко ще бъде наред. Ако се забързам малко, може и да успея да настигна Джес.

Струва си да й видя физиономията в подобен момент.

Тя изобщо няма да повярва на очите си. А после ще й кажа — и няма да повярва на ушите си! Ще бъде напълно слисана. Прегръщам щастливо тази своя мисъл, а после, с нов прилив на енергия продължавам да се катеря.

Съсипана съм. Не мога да направя и крачка повече.

Коленете ме болят, ръцете ми са издрани, а краката ми са покрити целите в пришки. Мъкна се по този склон като че ли пяла вечност, обаче тъпата планина просто не свършва! Всеки път, когато си помисля, че вече стигам върха, зървам нов, възправен най-нахално пред мен.

Абе, къде е Джес? Къде са всички останали? Не е възможно всички да са по-бързи от мен.

Спирам за няколко секунди, леко задъхана, като се държа за баланс за един голям кръгъл камък. Гледката към долината си е все така главозамайваща, пурпурните и сивите облаци все така си се носят по небето, а високо над мен се рее някаква птица. Може да е орел или нещо подобно. Честно да ви кажа, въобще не ми пука каква е. Просто искам да седна и да си пийна хубава чаша горещ чай. Това е единственото, което искам на този свят.

Обаче не мога. Трябва да продължа. Хайде! Нали точно това са имали предвид с думата „издръжливост“?!

С огромни усилия на волята аз се пускам от камъка и отново тръгвам нагоре. Леви, десни, леви, десни. Що не взема да пробвам с някоя песен, като например фон Трапс? Именно! Това ще ме ободри!

„Високо в планината…“

Не става. Я по-добре да забравя за пеенето.

* * *

О, господи! Не мога да се катеря повече! Просто не мога!

Сигурно вървя вече часове наред. Лошо ми е, гади ми се, вие ми се свят. Не си чувствам ръцете от изтощение, а на всичко отгоре си срязах коляното на някаква скала, раздрах си полата и въобще нямам представа накъде да продължа.

Премятам се през някакви камъни и сграбчвам клоните на един храст, за да не падна. Примигвам от болка, защото храстът се оказва бодлив и ме пробожда. Добре де. Очевидно се налага да спра за почивка. Присядам на един плосък камък, изваждам с треперещи ръце моя спрей за лице „Евиан“ и отново се разхлаждам. После си пръсвам и в устата.

Отчаяно се нуждая от някаква напитка. Лицето ми е обляно в пот, дробовете ми горят. Краката ми са целите в кал, а от лявото ми коляно се стичат вадички кръв. Що се отнася до обувките ми, вече въобще не си личи какви са били някога.

Изпръсквам последните капчици от шишенцето в устата си. Изтривам си лицето с мокра кърпичка от чантата си и оглеждам все така пустата планина наоколо. Никой не се вижда. Абсолютно никой!

И какво ще правя сега?

Дълбоко в гърдите ми се надига спазъм на ужас, на който решавам да не обръщам внимание. Ще се оправя. Най-важното е да се мисли позитивно. Просто ще продължа да се изкачвам — и това е. Мога да го направя!

„Не, не мога“ — долита някъде дълбоко в мен слаб гласец.

Престани! Мисли положително! Мога да направя всичко, което реша!

„Но не и да изкатеря планина. Тази идея беше много глупава!“

Хайде де, мога! Да, мога да го направя! Женската сила е такава — преодолява всички планини.

Пък и в крайна сметка не мога да си остана на този камък завинаги. Трябва да продължа да вървя, иначе ще ме настигне бялата смърт, ще заспя и ще умра. Или пък планинската смърт. Не си спомням как я наричаха.

Краката ми треперят, но незнайно как успявам да се изправя. Все пак примигвам от болката, причинена от поредното врязване на обувките ми в пришките. Така. Просто да продължа да вървя. Ще стигна върха, а може би там ме чака група по посрещането. А и онези горещи напитки, за които вчера говореха. Да. Всичко ще бъде наред.

Изведнъж в далечината се чува тътен.

О, не! Само това не!

Вдигам очи към небето и установявам, че цветът му е станал заплашително сив. И няма никакви птици.

По лицето ми пада капка. После още една.

Преглъщам, като се опитвам да запазя спокойствие. Но вътре в мен назрява огромна паника. Какво да правя сега? Нагоре ли да продължа, или да се върна надолу?

— Хей! — провиквам се високо. — Има ли някой? — Гласът ми отеква сред скалите, но не получавам никакъв отговор.

Върху главата ми падат още три капки.

Не си нося нищо водонепромокаемо. Оглеждам суровата природа наоколо и ме изпълва неистов страх. Ами ако не мога да се върна долу? Ами ако се окажа приклещена тук насред бурята?

Изгарях от такова нетърпение да кажа на Джес, че сме сестри. А сега се чувствам като пълна глупачка. Трябваше да я изчакам. Люк е напълно прав. Защо не мога да се науча да чакам за нищо в този живот? Всичко е по моя вина.

Небето се раздира от нов тътен и аз се свивам ужасено. Ами ако ме удари светкавица? Даже не знам какви са правилата, когато си навън в буря. Май беше нещо, като например да застанеш под дърво. Или може би да не заставаш под дърво? Обаче кое от двете? И ако избера грешния вариант?

И изневиделица, насред ужаса, който ме обгръща отвън и отвътре, си давам сметка, че до ушите ми достига някакъв чуруликащ звук. Да не би да е… някакво животинче?

О, господи!

О, господи! Това е мобилният ми телефон! Значи тук горе има сигнал! Тук тъпият сигнал се е възстановил!

С треперещи пръсти аз дръпвам ципа на ангелската си чанта и грабвам проблясващия телефон. С огромна въздишка на облекчение зървам върху дисплея думата „Люк“. Натискам ожесточено зеления бутон, отмаляла от облекчение.

— Люк! — извиквам. — Аз съм, Беки!

— Беки? Има ли някой там? — По линията се чува пукот, а той звучи, сякаш се обажда от много далече.

— Да! — изкрещявам, а междувременно капките, падащи върху главата ми, зачестяват. — Люк, аз съм! Изгубих се! Имам нужда от помощ!

— Ало? — достига до мен озадаченият му глас. — Чува ли ме някой там?

Вторачвам се ужасено в мобилния си телефон.

— Да! Чувам те! Тук съм! — И без всякакво предупреждение по бузите ми рукват сълзи. — Приклещена съм в тази кошмарна планина и не знам какво да направя! Люк, съжалявам…

— Линията не работи — чувам го как казва на някой друг до него. — Не мога да чуя абсолютно нищичко!

— Люк! — вече рева с пълен глас. — Люк, тук съм! Точно тук съм! Не затваряй!

Започвам да удрям яростно телефона, но пред замъгления ми поглед проблясва надписът „Батерията отслабва“.

— Ало? — достига отново до мен гласът на Люк. — Беки?

— Люк, чуй ме, моля те! — проплаквам отчаяно. — Моля те, чуй ме! Моля те…

Но светлината върху малкия екран вече избледнява. И само след миг телефонът замлъква.

Няма го. Той си отиде.

Оглеждам мрачната, потънала в тишина и пустош планина. Никога през живота си не съм се чувствала по-самотна.

Не след дълго силен порив на вятъра запраща игли от дъжд в лицето ми и аз примигвам. Не мога да продължавам да стоя тук. Трябва да си намеря някакъв подслон.

На около три метра над мен съзирам скална издатина, върху която виждам други скали. Една от тях като че ли образува козирка, под която бих могла да се скрия. Калта се разводнява и става плъзгава, обаче аз запъвам токчетата си в нея и сграбчвам всичко, което ми попадне, и накрая успявам някак си да изпълзя, като междувременно си охлузвам другото коляно.

Господи, доста е височко тук. Нещо не се чувствам много стабилна. Обаче няма значение. Ако не гледам надолу, ще бъда добре. Хващам се здраво за козирката и се опитвам да се промъкна под нея, без да се подхлъзна… когато внезапно зървам проблясък на нещо жълто.

При това яркожълто.

Яркожълтото на водонепромокаемите екипи за алпинисти.

О, господи! В планината има още някой! Има още някой! Спасена съм!

— Хей! — изревавам аз. — Ехоооо! Тук, насам! — Обаче вятърът и дъждът отнасят гласа ми в обратна посока.

Не мога да разпозная човека в яркожълтото, защото ми пречи надвисналата над мен скала. Изключително бавно и предпазливо достигам до ръба, за да го видя по-добре.

И сърцето ми спира да бие.

Това е Джес.

Тя е на склона под мен, облечена в жълт непромокаем екип за алпинисти и раница на гърба. Нещо като въже като че ли я придържа към склона на планината и точно в този момент дълбае някаква скала с нож.

— Джес! — изкрещявам аз, обаче гласът ми звучи не по-силно от квичене от силния вятър. — Джес! ДЖЕС!

Накрая тя обръща глава — и цялото й лице се присвива от ужас.

— Господи боже мой! Беки, какво правиш там?

— Дойдох да ти кажа, че ние сме сестри! — отвръщам с вик, но не съм много сигурна дали може да ме чуе от плющящия около нея дъжд. — Сестри! — изревавам повторно, правя крачка напред и свивам длани пред устата си: — Ние сме СЕСТРИ!

— Не мърдай! — изкрещява ужасена Джес. — Тази скала е много опасна!

— Добре съм си!

— Върни се назад!

— Добре съм, честна дума! — викам в отговор. Обаче лицето й е до такава степен сгърчено от ужас, че аз отстъпвам назад.

И точно в този момент обувката ми се подхлъзва в калта.

Не мога да се задържа.

Задрасквам отчаяно по скалите, опитвайки се да се задържа за каквото и да било, опитвайки се да се спася. Обаче всичко наоколо е ужасно хлъзгаво. Пръстите ми се сплитат около корените на някакъв храст, но и той е целият мокър от дъжда. Не мога да се задържа както трябва.

— Беки! — чувам Джес да пищи и единственото, което после чувам, са само писъци, и успявам да зърна небето над себе си, и после нещо удря главата ми, доста силно при това.

И после всичко потъва в мрак.

„Мейда Вейл Кроникъл“, събота, 7 юни 2003 г.

СТРАХОВЕ ЗА ЕДНО ИЗЧЕЗНАЛО МОМИЧЕ

От снощи вечерта има поводи за страх във връзка с живота и безопасността на жителката на Мейда Вейл, Ребека Брандън, 27 г. Г-жа Брандън (по баща Блумууд) е изчезнала от луксозния апартамент, който споделя със съпруга си Люк Брандън, още в четвъртък и оттогава никой не е чувал нищо за нея. Тревогата е вдигната от приятелката на г-жа Брандън, Сюзън Клийт-Стюарт, която пристигнала в Лондон на изненадващо посещение.

ИЗ МАГАЗИНИТЕ

Местният телевизионен канал показва г-жа Брандън в супермаркета „Анна“, малко преди изчезването й, в безспорно превъзбудено състояние. „Тя просто си остави покупките и избяга навън — разказва продавачката Мари Фулър. — И не купи нищичко!“

Силно обезпокоената г-жа Клийт Стюарт прави следния коментар: „Това доказва, че нещо не е наред! Беки никога не би оставила покупките си! Никога!“

ХАОС

Хаос и безумие се настани на борда на един кораб, пътуващ из Средиземноморието, когато родителите на г-жа Брандън, Греъм и Джейн Блумууд, настояха корабът да обърне и да се върне на Острова. „Можете да си заврете вашето тъпо спокойствие в задниците! — била крещяла истерично г-жа Блумууд. — Дъщеря ми е изчезнала!“

БУРИ

Междувременно силни бури пречат на съпруга на г-жа Брандън, Люк, да тръгне от остров Кипър, където в момента работи. Вчера той сподели с нас, че е изключително разтревожен и че се намира в непрекъснат контакт с полицията. Неговият бизнес партньор г-н Нейтън Темпъл е обявил награда за информация, която би довела до откриването на г-жа Брандън. Ето и неговият коментар от вчера: „Ако някой нарани тази млада дама, лично ще му счупя кокалите! При това два пъти!“ Да не забравяме, че през 1984 г. г-н Темпъл бе осъден за нанасяне на тежка телесна повреда.

Двадесет и две

Ох!

Олеле!

Божичко, главата ще ми се пръсне от болка! Ох! И глезенът ми пулсира, и като гледам, май всеки момент ще повърна, а в рамото ми се е впило нещо много остро.

И къде се намирам все пак? Защо се чувствам толкова идиотски?

С огромно усилие на волята успявам да отворя очи. Нещо синьо проблясва пред погледа ми, след което отново ги затварям.

Хммм. Синьо. Нещо не се връзва. Що не взема да си поспя още малко?

— Беки? Бекииии! — вика ме нечий глас от огромно разстояние. — Събуди се!

Насилвам се отново да отворя очи и осъзнавам, че гледам някакво лице. Размазано лице на някакъв син фон.

Джес!

Божичко, ама това е Джес! Пребледняла и силно разтревожена. Да не би да е загубила нещо? Някое парче скала. Сигурно това ще да е!

— Виждаш ли ме? — настоява тя. — Можеш ли да кажеш колко пръста виждаш?

И тя пъхва ръка пред очите ми, а аз се втренчвам неразбиращо в нея. Боже, ама това момиче трябва веднага да си оправи маникюра!

— Колко са пръстите ми? — продължава да пита тя. — Виждаш ли ги? Чуваш ли ме?

Да бе, вярно.

— Хммм… три?

Джес се вторачва за миг в мен, а после се отпуска на коленете си и заравя глава в ръце.

— Слава богу! Слава богу!

Тя трепери. Ама защо, за бога, трепери, а?

О, господи! Изкачването. Катеренето. Бурята. Падането. О, майчице! Падането! Строполих се по склона на планината!

Опитвам се бързо да блокирам спомена, ала за мое огромно изумление от ъгълчетата на очите ми започват да се стичат сълзи и да капят в ушите ми.

Окей. Стига! Вече съм в безопасност. Вече съм на земята. И… разсъждавам. Ако трябва да бъда честна, не съм съвсем наясно точно къде съм. Втренчвам се в яркосиния фон наоколо, обаче продължавам да не разбирам нищо. Бих казала, че съм в рая — само дето, доколкото си спомням, Джес не е падала след мен, нали така?

— Къде съм? — успявам да изрека накрая. Джес вдига глава. Все още е бледа и цялата трепери.

— В палатката ми — отвръща. — Винаги си нося палатка в раницата. Не посмях да те помръдна, затова просто я сложих върху теб.

Палатка! Ама това е много хитро! Защо и аз не си нося палатка навсякъде с мен? Още от утре започвам. Да! Миниатюрна палатчица, която ще си държа в дамската чанта.

Единственият проблем е, че тук, на земята, не е особено удобно. Що не взема да стана и да се поразтъпча?!

Опитвам се да се надигна, обаче пред очите ми причернява и ми се завива свят.

— О, боже! — изричам една чуто и се отпускам отново назад.

— Не се опитвай да ставаш! — вика разтревожена Джес. — Преживя ужасно падане! Помислих си… — Не довършва. Издиша дълбоко. — Както и да е. Просто не ставай!

Постепенно започвам да усещам и останалата част от тялото си. Ръцете ми са ожулени и надраскани. С огромно усилие успявам да надигна глава и да хвърля поглед към краката си, целите нарязани и кървящи. Като че ли имам и някаква рана на бузата — вдигам ръка, за да се уверя.

— Олеле! Ама лицето ми кърви!

— Ти си пълна развалина! — отбелязва без всякакви заобикалки Джес. — Усещаш ли някаква особено силна болка някъде?

— В глезена. Левият. Ужасно боли!

Джес започва да го опипва и аз прехапвам устни, като си налагам да не пищя.

— Мисля, че е изкълчен — заявява накрая тя. — Ще го стегна. — Включва едно фенерче, закрепва го на стоманен прът, а после бръква в някаква малка кутийка. Изважда оттам бинт и започва да го увива професионално около глезена ми. — Беки, какво изобщо правеше тук, а?

— Аз… дойдох да те търся. — Спомените в главата ми в момента са малко на зигзаг, обаче се опитвам да ги подредя. — И аз се включих в спонсорираното катерене за издръжливост.

Джес се опулва срещу мен.

— Но това не е определеният маршрут! Аз просто се отклоних малко. Маршрутът свършва много по-надолу от мястото, където си стигнала! Защо не си следвала ориентирите?

— Ориентири ли? — поглеждам я неразбиращо.

— Господи, ама ти очевидно нищо не разбираш от алпинизъм, нали така? — възкликва тя. — И въобще не трябваше да си тук! Много е опасно!

— А ти защо си тук? — тросвам се аз, примигвайки с всяко поредно стягане на бинта около крака си. — Онова, което правеше, ми се стори доста опасничко!

Джес автоматично се затваря в себе си. Накрая все пак отговаря:

— Последния път, когато катерих Скъли Пайк, забелязах няколко перфектни мостри от амонит. Исках да си взема няколко. Вярно, че е малко глупаво, но изобщо не очаквам да ме разбереш…

— Нищо подобно! Напълно те разбирам! — Извиквам аз и се изправям на лакти. О, господи! Спомените ме връхлитат като порой. Трябва да й кажа! — Джес, напълно те разбирам! Видях твоите скални мостри! Те са фантастични! Направо божествени!

— Лягай веднага! — изрича Джес. — И не се вълнувай много!

— Обаче аз искам да се вълнувам! Джес, чуй ме! Ние сме сестри! Ние наистина сме сестри! Точно затова дойдох в планината! Трябваше да ти го кажа!

Джес присвива очи и отсича:

— Беки, току-що си удари главата… сигурно имаш мозъчно сътресение…

— Не е от това! Нямам сътресение! — Колкото по-силен става гласът ми, толкова по-силна става и болката в главата ми. Обаче вече не мога да спра. — Сигурна съм, че с теб имаме една и съща кръв! Знам го! Ходих в къщата ти!

— Какво си направила?! — стряска се Джес. — И кой те пусна?

— Видях шкафа ти със скалите! То е абсолютно еднакъв с моя шкаф за обувките в Лондон! Напълно идентични са! Вграденото осветление… рафтовете… всичко!

За първи път, откакто я познавам, виждам, че самообладанието на Джес я напуска, макар и за кратко.

— И какво от това?! — опитва се да си възвърне безчувствения тон тя.

— Как какво?! Та ние сме еднакви! — Рязко сядам, без да обръщам внимание на световъртежа около себе си. — Джес, нали знаеш какво изпитваш към твоите удивителни парчета скала? Точно така се чувствам и аз по повод обувките си! Или някоя рокля например. Просто трябва да ги имам и това е! Нищо друго няма значение в такъв момент! И съм убедена, че точно това изпитваш и ти към своята колекция от скални мостри!

— Не е вярно — отговаря Джес и се извърта настрани.

— Напротив, вярно е! И ти много добре го знаеш! — сграбчвам я за ръката аз. — Ти си точно толкова вманиачена, колкото и аз! Само че се прикриваш по-добре от мен! О, боже, главата ми! Ох!

Сривам се назад, а главата ми пулсира ли, пулсира.

— Ще ти дам нещо болкоуспокояващо — изрича разсеяно Джес, но не помръдва. Просто си стои, а бинтът в ръката й се отпуска.

Виждам, че най-сетне съм й привлякла вниманието.

Цари тишина. Единственият шум е барабаненето на дъжда върху покрива на палатката. Не смея да отворя уста. Не смея да помръдна.

Пък и не съм сигурна, че въобще мога да помръдна!

— И тръгна да катериш планината в тази буря, само и само да ми съобщиш това? — обажда се накрая Джес.

— Ами да!

Тя се обръща и ме поглежда. Лицето й е по-бледо от всякога и някак си объркано, сякаш се съмнява, че някой се опитва да я пързаля.

— И защо? Защо трябваше да го правиш?

— Защото… защото е важно! Защото за мен има огромно значение!

— Никой досега не е правил за мен нещо подобно — изрича тя и автоматично извръща глава, като започва отново да рови нещо в кутията. — Тези порезни рани се нуждаят от някакво антисептично средство.

И започва да пудри краката ми с памучен тампон, а аз се дръпвам лекичко, защото антисептикът прониква право в раните ми.

— Е… вярваш ли ми? — питам накрая. — Вярваш ли сега, че сме сестри?

В продължение на няколко секунди Джес просто седи, вторачена в краката си, опаковани в дебели чорапи и кафяви алпинистки обувки. После вдига глава и оглежда тюркоазените ми сандали с високите токчета, целите раздрани и покрити с кал. После полата ми от „Марк Джейкъбс“. После раздраната ми тениска с пайетите. Накрая погледът й се приковава върху разраненото ми, кървящо лице и двете се поглеждаме в очите.

— Да — изрича накрая. — Вярвам ти!

Три болкоуспокояващи по-късно аз вече се чувствам значително по-добре. Дори не мога да престана да бърборя.

— Знаех си, че сме сестри! — каканижа, докато Джес поставя пластир върху раздраното ми коляно. — Знаех си! Честно да ти кажа, мисля, че съм нещо като ясновидка! Защото съм убедена, че почувствах присъствието ти в планината!

— Мммм — отбелязва само Джес и подбелва очи.

— А другото важно нещо е, че започвам доста да приличам на теб! Например, мисля, че няма да е зле да се подстрижа като теб! Смятам, че много ще ми ходи. Пък и скалите нещо започнаха да ме интересуват…

— Беки — прекъсва ме сестра ми, — не е задължително да бъдем едни и същи!

— Какво? — стряскам се аз. — Какво искаш да кажеш с това?

— Може би наистина сме сестри — заявява тя, като присяда на краката си. — Но това в никакъв случай не означава, че и двете трябва да ходим с къси коси. Или пък да харесваме скалите. — Взема друг пластир и разкъсва опаковката му.

— Или картофи — добавям, преди да успея да се спра.

— Да, или картофи — съгласява се Джес. Прави кратка пауза и допълва: — Или… дизайнерски червила на безбожни цени, които излизат от мода само след три седмици.

Поглежда ме и не мога да не забележа малкото игриво пламъче в очите й. Зяпвам. Джес да ме би да ме дразни?

— Вероятно си права — отговарям, като се опитвам да запазя безгрижния си глас. — Само защото имаме биологична връзка не означава, че и двете трябва да харесваме досадни гимнастически упражнения със стари бутилки от минерална вода, вместо истински тежести.

— Именно. Или… глупави списания, пълни с абсурдни реклами.

— Или пиенето на кафе от отвратителни стари термоси.

Устните на Джес потрепват в усмивка.

— Или тъпо капучино с голяма пяна.

Над главите ни се чува тътен и двете едновременно подскачаме уплашени. Дъждът барабани по палатката ни, изливайки се като из ведро. Джес поставя последния пластир на краката ми и затваря малката си кутийка.

— Предполагам, че не си взела нищо за ядене, нали? — отбелязва тя.

— Ами… май не.

— Аз имам нещичко, обаче не е много — сбърчва чело тя. — И въобще няма да ни стигне, ако се наложи да прекараме тук дълго време. Защото няма да можем да тръгнем веднага след края на бурята.

— Не можем ли да потърсим тук някакви корени или плодове? — предлагам аз.

Джес ме поглежда изумено и изтъква:

— Беки, аз не съм Тарзан. — Свива рамене и обгръща с ръце краката си. — Просто ще трябва да седим тук и да чакаме.

— Значи… ти не си носиш мобилен телефон, когато тръгваш из планината, така ли? — питам предпазливо.

— Нямам мобилен телефон. Обикновено не ми трябва.

— Права си. Обикновено не ти се налага да се грижиш за тъпата си контузена сестра.

— Така е, обикновено не ми се налага — обръща се и протяга ръка към нещо зад нея. — Посъбрах някои от нещата ти, между другото. Когато падна, те бяха навсякъде около теб.

— Благодаря ти — кимвам и поемам нещата от ръката й. Миниатюрен лак за коса. Несесерът ми за маникюр. Компактна пудра.

— Обаче не успях да открия чантата ти — допълва Джес. — Кой знае къде е отлетяла.

Сърцето ми спира да бие.

Моята ангелска чанта.

Моята звездна чанта за две хиляди евро. Чантата, за която всички филмови величия по света се бият.

След всичко това — нея я няма. Загубена в планината, в средата на нищото.

— Ами… няма значение — успявам някак си да се усмихна аз. — Случват се такива неща.

С разранените си, вкочанени пръсти успявам някак си да отворя кутийката с пудрата. И колкото да не е за вярване, огледалото е все така непокътнато. Въоръжавам се със смелост и се поглеждам в него. Само за да се отдръпна ужасено. Приличам на опърпана гарга. Косата ми се е разхвърчала на всички посоки и двете ми бузи са одрани, а на челото ми се вижда огромна цицина.

— И какво ще правим сега? — затварям пудриерата и вдигам глава аз.

— Трябва да останем тук, докато не свърши бурята — отговаря Джес.

— Това е ясно. Питам какво ще правим, докато трае бурята?

Джес ми отправя един безизразен поглед, след което изрича с равен тон:

— Мислех си, че бихме могли да погледаме „Когато Хари срещна Сали“ и да си похапваме пуканки.

Не мога да се сдържа да не се изкискам. Ама Джес всъщност имала чувство за хумор! Но го е крила под студената си маска.

— Какво ще кажеш да си направим маникюра една на друга? — предлагам аз. — Ето, имам и несесер!

— Да си направим маникюра ли?! — ококорва се сестра ми. — Беки, даваш ли си сметка, че се намираме дълбоко в планината?

— Ама разбира се! — кимам възторжено с глава аз. — Точно в това е смисълът! Тук си нося един изключително издръжлив лак, който не се чупи при никакви обстоятелства! — и й показвам шишенцето. — Ето, виж, на картинката даже се вижда жена, която катери планината!

— Направо невероятно! — възкликва Джес и поема шишенцето от ръката ми. — И хората си падат по подобни неща, така ли?

— Хайде де! Какво друго ни остава да правим? — подкачам я и правя невинна пауза. — Така де, като не можем да се забавляваме по друг начин, като например да си изчисляваме сметките…

Джес ме поглежда игриво и отсича:

— Хубаво де! Ти печелиш! Хайде, направи ми маникюра!

Докато бурята около нас си вилнее ли, вилнее, ние си лакираме взаимно ноктите в ярко, блестящо розово.

— Страхотно! — възкликвам възхитено аз, когато Джес приключва с лявата ми ръка. — Направо можеш да станеш маникюристка!

— Благодаря ти — кимва иронично тя. — Тъкмо се чудех каква нова кариера да подхвана.

Размахвам пръсти под светлината на фенерчето, а после си отварям пудриерата, за да се насладя на отражението си.

— Трябва да се научиш да си слагаш пръста замислено на устата — обяснявам, като й показвам. — По същия начин, както когато си сложиш нов пръстен или гривна. За да могат хората да те видят. — И й поднасям огледалото, обаче тя извръща поглед.

И автоматично се затваря в себе си.

— Не, благодаря.

Прибирам пудриерата и се размислям. Главата ми се къса от мислене. Трябва да я попитам защо мрази огледалата. Обаче трябва да подходя много тактично.

— Джес… — изричам накрая.

— Да?

— Защо мразиш огледалата?

Настъпва тишина, в която се чува единствено воят на вятъра. Накрая Джес ме поглежда и отговаря:

— Не знам. Може би защото, когато бях малка, всеки път, когато се поглеждах в огледалото, баща ми ми казваше да не бъда толкова суетна.

— Суетна ли?! — ококорвам се аз. — И ти го е повтарял всеки път?!

— Почти всеки. — Свива рамене, но когато забелязва изражението ми, пита: — Защо? Твоят какво ти казваше?

— Родители ми ми казваха… — Тук вече усещам значително притеснение, ала продължавам: — Казваха ми, че аз съм най-красивото ангелче, което някога е падало от небето.

— Ясно — свива рамене Джес, като че ли иска да каже: „Нищо чудно.“

Свеждам поглед към ноктите си и накрая казвам:

— Боже, наистина си права! Много са ме глезили! Моите родители винаги са ми давали всичко! Никога не ми се е налагало да се грижа за каквото и да било сама! Никога! Около мен винаги е имало някой, който да върши тежката работа. Първо мама и татко… после Сузи… после Люк…

— А аз трябваше да се грижа за себе си още от мига, в който си стъпих на краката — отбелязва Джес. Лицето й се пада под сянката на фенера, така че не мога да зърна изражението й точно в този момент.

— Баща ти… очевидно е бил доста… суров — изричам предпазливо.

В продължение на няколко секунди Джес не отговаря нищо.

— Татко никога не е изразявал някаква емоция пред мен — казва накрая. — Никога не ми е казвал кога се гордее с мен. Не че не го е чувствал! Но в нашето семейство ние не сме свикнали да бърборим за всичко така, както е във вашето!

Внезапен порив на вятъра разхлабва едното колче на палатката и дъждът ни връхлита. Джес грабва края на платнището и започва да търси нещо, с което да го укрепи.

— Та аз съм същата — продължава, докато забива колчето и го подпира с един камък. — Само защото не говоря за нещата не означава, че не ги чувствам. — Оглежда се и накрая среща погледа ми с видимо усилие на волята. — Беки, когато ти дойдох на гости в апартамента, не съм искала да се държа нелюбезно. Нито пък… студено.

— Аз просто не трябваше да те обиждам така — изричам с искрено угризение аз. — И много съжалявам…

— Не, не! — прекъсва ме сестра ми. — Аз съм тази, която трябва да каже, че съжалява! Можеше да се постарая повече. Можеше да взема участие в нещата, които беше измислила. Обаче… ако трябва да бъда честна… малко се притеснявах от теб.

— Да, Люк ме предупреди, че понякога просто обсебвам хората — отбелязвам тъжно аз.

— Взех те за луда — казва Джес и аз се усмихвам. — Не, наистина те помислих за луда! Реших, че родителите ти сигурно са те взели от някой дом за деца с психически проблеми!

— О! — възкликвам неловко. После разтърквам главата си, която пак започва да ме боли.

— Трябва да поспиш — отбелязва Джес, като ме поглежда загрижено. — Сънят е най-доброто лекарство. И най-доброто обезболяващо. Ето ти едно одеяло. — И ми подава нещо, което ми прилича на тънък лист фолио.

— Ами… добре — изричам не особено уверено аз. — Ще опитам.

Полагам глава върху най-малко неудобното място, което успявам да намеря, и затварям очи.

Обаче не мога да заспя. Целият ни разговор минава през главата ми под съпровода на плющящия дъжд и воя на вятъра.

Аз съм разглезена.

Аз съм досадна глезла.

Нищо чудно, че на Люк му писна от мен. Нищо чудно, че бракът ни е абсолютна катастрофа. Вината е изцяло моя.

О, господи! Ето че очите ми отново се насълзяват и от това главата ме заболява още повече. Вратът ми е под някакъв странен наклон… а в гърба ми се е впил някакъв камък…

— Беки, добре ли си? — пита Джес.

— Не особено — признавам си аз с плачевен тон. — Изобщо не мога да заспя.

Настъпва тишина и аз допускам, че Джес не ме е чула или че просто няма какво друго да каже. Но миг по-късно усещам нещо до себе си. Обръщам се и виждам, че тя ми поднася парче бял сладкиш.

— Вярно, че не е шоколадче с ментов крем — изрича безстрастно тя.

— А какво е? — проплаквам аз.

— Ментов кейк „Кендал“. Традиционна храна за алпинистите.

— Благодаря — прошепвам и отхапвам едно парченце. Вкусът е сладък, обаче доста странен, и макар че не ми допада особено, отхапвам второ парченце, за да не я обидя. И после, за мой огромен ужас, сълзите отново рукват от очите ми.

Джес въздъхва, отхапва от своето парче и пита:

— Какво има сега?

— Люк никога повече няма да ме обича! — изхълцвам аз.

— Съмнявам се.

— Напротив! — Вече и носът ми руква и аз го изтривам с ръкава си. — Откакто се върнахме от сватбеното ни пътешествие, всичко върви от лошо към по-лошо! И вината е изцяло моя. Аз провалих всичко…

— Вината не е изцяло твоя — прекъсва ме Джес.

— Какво?! — опулвам се аз.

— Никога не бих казала, че вината е само твоя — изрича спокойно тя. — За тази игра винаги са нужни двама. — Прибира остатъка от кейка в опаковката му, отваря ципа на раницата си и го пъхва вътре. — Като си говорим за различни мании, трябва да ти кажа, че Люк е напълно обсебен пък от работата си!

— Да, знам, че е така. Но си мислех, че се е променил. По време на медения ни месец бе напълно спокоен. Всичко беше перфектно. И аз бях толкова щастлива!

Пронизва ме болка, когато си спомня как двамата с Люк си държахме ръцете, загорели от слънцето, безгрижни… Как правехме заедно йога. Как седяхме на терасата в Шри Ланка и планирахме изненадващото си завръщане…

Имах такива големи надежди. И нищо не се нареди така, както го мислех.

— Животът не е безкраен меден месец — изтъква Джес. — И след него е напълно нормално да се очаква някакъв срив.

— Но аз толкова очаквах да се омъжа! — преглъщам. — И си представях разни неща! Например как всички седим около голямата дървена маса в трапезарията и се смеем. Люк, аз, Сузи… Таркуин… и всички сме толкова щастливи…

— И какво стана? — поглежда ме изпитателно Джес. — Имам предвид със Сузи. Майка ти ми каза, че тя е най-добрата ти приятелка.

— Беше. Но докато мен ме нямаше, тя… си е намерила друга приятелка. — Вторачвам се в синьото платнище над главата си и в гърлото ми отново се образува буца. — Всички около мен са си намерили нови приятели, нова работа и вече… не се интересуват от мен. Аз… аз… вече нямам никакви приятели.

Джес затваря ципа на раницата си и дръпва здраво връзките й. После вдига глава и изрича:

— Имаш мен!

— Но ти дори не ме харесваш — отбелязвам тъжно.

— Е, но съм твоя сестра — отсича тя. — Така че се налага да те търпя, нали така?

Вдигам глава и забелязвам, че в очите й играят весели пламъчета. И от тях се излъчва топлота. Топлота, която никога до този момент не съм виждала.

— Знаеш ли, че Люк иска да бъда точно като теб? — питам аз.

— Аха. Добре.

— Ама това е вярно! Иска да бъда пестелива и разумна! — Оставям остатъка от парчето си кейк зад един камък с надеждата, че Джес няма да забележи. — Ще ме научиш ли да бъда такава?

— Да уча теб. Да бъдеш пестелива.

— Да! Моля те!

Джес подбелва очи и накрая отбелязва спокойно:

— Ако смяташ да ставаш пестелива, няма да е зле да запомниш, че не необходимо да изхвърляш на вятъра едно напълно годно за ядене парче кейк.

— О, да бе! — сконфузвам се аз. Вземам го обратно и отново отхапвам. — Хммм… не е зле!

Вятърът вие още по-яростно, а палатката плющи все по-бързо и по-бързо. Загръщам се с тънкото одеялце на Джес, като за милионен път се упреквам защо не си взех поне една жилетка. Или дори непромокаем екип за алпинисти. И точно тогава се сещам за нещо. Бръквам в джоба на полата си и — направо не мога да повярвам! Малката торбичка си е все още там!

— Джес, това е за теб — казвам, като го вадя от джоба си. — Всъщност, отидох у вас само за да ти го оставя.

И й подавам малката тюркоазена торбичка. Тя бавно развързва връзките и изсипва сребърната огърлица от „Тифани“ в ръката си.

— Това е огърлица — обяснявам аз. — И аз имам същата. Ето, виж!

— Беки! — слисва се тя. — Ама това е… наистина…

За части от секундата ме пронизва ужасът, че ще каже нещо от рода на „неподходящо“ или „неприлично“.

— Фантастично! — изрича накрая тя. — Това е фантастично! Много ми харесва! Благодаря ти!

Закопчава огърлицата на врата си и аз я оглеждам доволно. Много й отива! Странното в случая е, че нещо в лицето й ми се струва различно. Сякаш си е променило формата. Като че ли тя…

— О, господи! — възкликвам удивено. — Ти се усмихваш!

— Не е вярно — отрича автоматично Джес. Виждам я как се опитва да сдържи усмивката си, ала не успява. Всъщност, усмивката й става още по-широка и тя вдига ръка, за да докосне огърлицата на врата си.

— Да, ама не! — кискам се вече аз. — Ти се усмихваш! Значи напипах слабото ти място, а! Дълбоко в себе си ти също си момиче на „Тифани“!

— Нищо подобно!

— Охо, и още как! Знаех си! Виж сега, Джес…

Но каквото и да се каня да кажа, потъва във воя на вятъра, защото този в този момент, без никакво предупреждение бурята изтръгва единия край на палатката.

— Божичко! — пищя аз, когато върху лицето ми се изсипва порой от дъжд. — О, господи! Палатката! Дръж я!

— Мамка му! — вика Джес и се опитва да задържи плющящото платно и отчаяно да го закотви в земята, обаче следващ силен порив го изтръгва от ръката й. Платното започва да се издува като платно на кораб, а после изчезва някъде из планината.

Опитвам се да зърна Джес през пороя пред очите си.

— И сега какво ще правим? — опитвам се да надвикам вятъра и пороя.

— Господи! — търка разтревожено лице тя. — Окей. Налага се да намерим някакъв подслон. Можеш ли да се изправиш?

Помага ми да се изправя на крака, но аз изпищявам от болка. Глезенът ми!

— Налага се да стигнем до онези скали там! — вика Джес, като сочи напред през дъжда. — Облегни се на мен!

И двете започваме да се придвижваме напред, отчасти накуцвайки, отчасти пързаляйки се по калния сипей, като постепенно успяваме да си изградим някакъв общ ритъм на движение. Стискам зъби, за да сподавя болката, защото не искам да напрягам и без това напрегнатата обстановка.

— Дали ще дойде някой да ни спаси? — успявам да произнеса по едно време.

— Надали. Не е минало достатъчно дълго време, откакто ни няма — отвръща Джес, спира за малко и казва: — Окей. Сега остава само една малка стръмна отсечка. Дръж се за мен!

Успявам някак си да се изкача по хлъзгавия скалист склон, уповавайки се на силните ръце на Джес. В доста добро състояние е, няма спор. Като нищо щеше да се спусне сама долу, въпреки дъжда. И в този момент си давам сметка, че ако не бях аз, сега тя щеше да си бъде на тихо и топло у дома.

— Благодаря ти, че ми помагаш — изломотвам аз, когато отново започваме да се тътрим напред. — Благодаря ти, че остана тук с мен!

— Няма защо — отвръща тя, без да спира.

Дъждът бие в лицето ми и почти ме задушава. Главата ми отново ме заболява, завива ми се свят, а болката в глезена става вече непоносима. Обаче съм длъжна да продължа напред. Не мога да предам доверието на Джес!

Внезапно, въпреки дъжда, до ушите ми достига някакъв друг шум. Сигурно си въобразявам. Или може би е просто вятърът. Не може да е истина.

— Чакай малко! — заковава се на място Джес. — Какво е това?

И двете се заслушваме. Вярно е! Истина е!

Истинско бръмчене на хеликоптер!

Вдигам глава и през мъглата и пороя зървам бледите светлинки.

— Помощ! — започвам да пищя и да махам отчаяно с ръце. — Тук сме!

— Тук сме! — крещи и Джес и започва да описва кръгове с фенерчето си. — Тук сме! Помощ!

Хеликоптерът прави няколко кръга над главата ни, а после, за мой най-голям ужас, изчезва.

— Не ни ли видяха? — ахвам.

— Не знам — отвръща Джес с напрегната и разтревожена физиономия. — Трудно е да се каже. Пък и не биха могли да се приземят никъде тук. Могат само на върха, а после да слязат пеша.

И двете оставаме неподвижни за известно време, ала хеликоптерът не се връща.

— Ясно — кимва накрая Джес. — Хайде да продължаваме. Скалите поне ще ни скрият от вятъра.

И продължаваме така, както почнахме. Но този път силите ми като че ли ги няма. Чувствам се напълно изтощена. Цялата съм вир-вода, замръзвам и доколкото мога да преценя, вече не са ми останали никакви запаси от енергия. Катерим се по склона болезнено бавно, привели глави една към друга, сплели ръце една върху друга, и двете едва поемайки си дъх, докато дъждът ни бие безмилостно по лицата.

— Чакай малко! — заковавам се този път аз. — Като че ли чувам нещо. — Сграбчвам здраво Джес и извивам врат.

— Какво?

— Чух нещо…

Примигвам, когато през дъжда зървам бледа светлинка, която играе по склоновете. Далечен лъч от фенерче. И долавям звук от човешко движение.

О, господи! Това са хора! Най-сетне!

— Това е планинската спасителна служба! — изпищявам неистово. — Идват! Тук! Помощ!

— Тук сме! — започва да вика и Джес и отново раздвижва лъча на фенерчето си.

Другият лъч изчезва за миг, но после отново се появява.

— Помощ! — вика с пълно гърло Джес. — Тук сме!

Никакъв отговор. Но къде изчезнаха всички? Да не би пак да не са ни видели?

— Помоооощ — разпищявам се отчаяно аз. — Моля ви, помооооощ! Тук сме! Не ни ли чувате?

— Беки?

Насред бушуващата буря до ушите ми достига един познат, писклив глас. Замръзвам на място.

Какво?

Да не би… да халюцинирам?

Но това ми прозвуча точно като…

— Беки? — крещи отново същият глас. — Беки, къде си?

— Сузи?!

Когато вдигам поглед, на козирката над нас се появява фигура със стари дочени панталони. Косата й е прилепнала към лицето и размахва включено фенерче. Поставя ръка над очите си и се оглежда, а цялото й лице е сбръчкано от тревога.

— Беки! — пищи тя. — Беки! Къде си?

Сигурно халюцинирам. Това трябва да е мираж. Сигурно гледам някое огъващо се под напора на вятъра дърво и си мисля, че е Сузи.

— Беки? — Най-сетне ни вижда. — О, божичко! Беки! Намерихме я! — крещи през рамо тя. — Тук! Беки! — И започва да слиза към нас, събаряйки по пътя си дребни камъчета.

— Познаваш ли я? — обръща се изумено към мен Джес.

— Това е Сузи — преглъщам аз. — Това е най-добрата ми приятелка!

Нещо не мога да си поема дъх. Нещо ми е застанало в гърлото. Сузи е тръгнала да ме търси. Изминала е целия този път, за да ме търси!

— Беки! Слава богу! — Сузи се приземява при нас сред порой от камъчета и се вторачва в мен. Лицето й е цялото в кал, сините й очи — разширени от ужас. — О, господи! Ти си ранена! Знаех си! Знаех си…

— Няма нищо — смотолевям аз. — Само глезенът ми не е наред.

— Тук е, само че е ранена! — крещи Сузи в мобилния си телефон, а после се заслушва. — Тарки слиза веднага с една носилка.

— Таркуин ли?! — Прекалено замаяна съм, за да понеса всичките тези новини. — Таркуин е тук?

— Аха. С приятеля си от Кралските военновъздушни сили. В тъпата планинска служба казаха, че било прекалено рано. Обаче аз си знаех, че си в беда! Знаех си, че трябва веднага да дойдем! Толкова се тревожех за теб! — Тук лицето на Сузи се сгърчва от болка. — Божичко, да знаеш само колко се тревожех! Никой не знаеше къде си… ти просто изчезна… Всички си помислихме… направо не знаехме какво да мислим… опитвахме се да проследим сигнала на мобилния ти телефон, обаче нямаше такъв… после внезапно се появи… И ето те теб сега, цялата… цялата в рани. — Всеки момент ще се разреве. — Беки, толкова съжалявам, че не ти се обадих веднага! Толкова съжалявам!

Хвърля се на врата ми и ме прегръща. И в продължение на няколко мига просто си стоим така, притиснати една към друга, а дъждът се лее върху нас.

— Добре съм — преглъщам накрая. — Наистина съм добре! Вярно, че паднах. Обаче бях със сестра си! И тя се погрижи за мен!

— Сестра ти ли? — Сузи смъква леко ръце от мен и се обръща бавно към Джес, която си стои и ни наблюдава неловко, пъхнала, както винаги, ръце в джобовете.

— Това е Джес! — представям я гордо аз. — Джес, това е Сузи!

Двете се съзерцават известно време през пелената на дъжда. Не мога да разбера какво ли си мислят една за друга.

— Здравей, сестро на Беки! — изрича накрая Сузи и подава ръка.

— Здравей, най-добра приятелко на Беки! — отвръща Джес и я поема.

Отгоре се чува някакъв ужасен тропот и всички вдигаме глави. Виждаме Таркуин, който слиза внимателно по склона, облечен в някакъв удивително готин армейски екип, плюс специална шапка с лампичка отгоре.

— Таркуин! — посрещам го аз. — Здрасти!

— Ей сега слиза и Джеръми със сгъваемата носилка — отвръща весело той. — Ама и ти ни уплаши, Беки! Люк? — казва в мобилния си. — Чуваш ли ме? Намерихме я!

Сърцето ми спира да бие.

Люк?

— Как така… — започвам, обаче установявам, че устните ми треперят и не знам какво да кажа. — Как така Люк…

— Не може да тръгне от Кипър заради лошото време — отговаря Сузи. — Но през цялото време, откакто те търсим, държим връзка с него. Да знаеш само в какво състояние е!

— Ето ти и Беки — тъкмо казва Таркуин й ми подава телефона.

Не мога да го поема, толкова треперя от нерви.

— Той все още ли… все още ли ми се сърди? — смотолевям накрая.

Сузи се вторачва безмълвно в мен. Дъждът плющи върху косата й и се стича по лицето й.

— Беки, можеш да ми вярваш, че Люк въобще не ти е сърдит!

Вдигам телефона до ухото си, като примигвам от болката при натиска до разраненото ми лице.

— Люк?

— Боже мой, Беки! Слава на бога!

Гласът му достига до мен от много далече, линията пращи и почти нищо не мога да разбера. Но веднага щом чувам така познатия му и обичан глас, всичко от последните няколко дена се събира и избликва. Очите ми се насълзяват и аз започвам да се давя.

Искам да го видя! Искам да го видя и да си се прибера вкъщи!

— Слава на бога, че си жива! — Люк звучи далеч по-разнебитен, отколкото някога съм го чувала. — Направо си бях изгубил ума…

— Да, знам — преглъщам. — Извинявай. — Сълзите вече рукват свободно по бузите ми. Не мога да говоря. — Люк, много съжалявам за всичко…

— Недей! Аз трябва да съжалявам! Господи, помислих си… — Не довършва и започва да диша тежко. — Просто никога повече не се губи, става ли?

— Няма. — Изтривам гневно сълзите си и прошепвам: — Господи, как искам да си тук…

— Скоро се прибирам. Тръгвам веднага, щом мине бурята. Нейтън ми предложи частния си самолет. Той е страхотен!

И за мой най-голям ужас гласът му се стопява в пращенето.

— Люк?

— … хотел…

Връзката се разпада. Нищо не му разбирам.

— Обичам те! — изричам отчаяно и телефонът заглъхва.

Вдигам глава и осъзнавам, че всички ме наблюдават съчувствено. Таркуин ме потупва приятелски по рамото с мократа си ръка и изрича тихо:

— Хайде, Беки! Време е да те качваме в хеликоптера!

Двадесет и три

Всичко в болницата ми е малко в мъгла. Всичко е ярка светлина и шум и много въпроси, и разкарване с количка — и накрая се оказва, че съм си счупила глезена на две места и че трябва да ми гипсират крака. Освен това ми правят някакви шевове и проверяват дали не съм лепнала някой тетанус или болестта луда крава, или знам ли какво още.

И докато се занимават с всичко това, някой ми поставя инжекция с някакво вещество, от което малко се омайвам, а когато всичко това свършва, аз се сривам върху възглавницата си, защото незнайно защо съм изтощена. Боже, ама то било много гот да си на място, където е чисто, топло и бяло!

В далечината чувам как някой успокоява Джес, че не ми е сторила нищо лошо, като ме е преместила, а после да казва на Сузи (няколко пъти), че в този случай пълният скенер не е необходим, както и че те в никакъв случай не си играят игрички със здравето ми. Накрая се оказва, че говорещият бил най-върховният в случая.

— Беки? — Отварям очи и в мъглата пред себе си зървам Таркуин, който се приближава към леглото ми и държи мобилен телефон. — Отново е Люк.

— Люк? — изричам в слушалката. — Здрасти! Познай какво стана! Кракът ми е счупен! — и свеждам възхитен поглед към гипсирания си крак, повдигнат на някакво устройство. Открай време съм си мечтала да бъда в гипс!

— Да, разбрах. Горкичката ми! Добре ли се грижат за теб? Имаш ли всичко, от което се нуждаеш?

— Ами… сигурно. Нали се сещаш… — И без всякакво предупреждение ме застига огромна прозявка. — Всъщност, май доста съм уморена. Мисля, че сега ще си поспя.

— Ще ми се да бях при теб. — Гласът на Люк е нисък и нежен. — Беки, кажи ми само едно нещо. Защо хукна да бягаш на север, без да се обадиш на никого?

Какво?! Да не би да не разбира защо?

— Защото се нуждаех от помощ, разбира се! — отговарям и ме залива познатата болка. — Бракът ни се разпадаше! А Джес бе единственият човек, към когото можех да се обърна за помощ!

По линията настъпва пълно мълчание.

— Какво е станало с брака ни? — чува се накрая Люк.

— Бракът ни се разпадаше! — отвръщам с треперещ глас. — Много добре знаеш, че беше така! Беше кошмарно! Та ти дори не ме целуна за довиждане!

— Скъпа, вярно е, че бях бесен. Вярно е, че се скарахме. Обаче това не означава, че бракът ни се разпада!

— Така ли?! — преглъщам аз. — Ами, аз пък си мислех, че е точно така. Мислех си, че всичко е свършило. Мислех си, че на теб въобще няма да ти пука къде съм.

— О, Беки! — Гласът на Люк зазвучава доста странно. Или се опитва да не се разхили, или да не се разплаче. — Имаш ли някаква представа какво преживях покрай теб?

— Ами… не — отговарям и прехапвам устни от срам. — Люк, много съжалявам! Аз… не си помислих… не си дадох сметка…

— Както и да е — прекъсва ме той. — Важното е, че вече си в безопасност. Това е единственото, което има значение. Ти си в безопасност и си жива!

По тялото ми пробягват тръпки на вина. Той е толкова мил! През какъв ли ад е трябвало да премине заради мене? И ето че сега е приклещен там, в Кипър… В пристъп на срам аз притискам телефона по-близо до ухото си и прошепвам:

— Люк, връщай се вкъщи! Знам, че там ненавиждаш всичко! Знам, че се чувстваш нещастен. И че всичко е по моя вина! Просто го остави този тъп Нейтън Темпъл и неговия гаден хотел! Измисли си някакво извинение! Можеш да обвиниш мен, ако искаш!

Този път паузата е доста по-продължителна.

— Люк? — обаждам се по едно време озадачена.

— Дааа — отвръща неохотно той. — Точно по този въпрос трябва да ти кажа нещо. Мисля, че е доста възможно… — Не довършва.

— Какво е възможно?

— Ти да си права. А виновният да съм… аз.

Вторачвам се объркано в телефона. Правилно ли чух?

— Бях предубеден — продължава Люк. — Сега, когато опознах Нейтън, осъзнавам, че той е изключително интелигентен човек. Истински гений на търговията! И се разбираме прекрасно!

— Разбирате се прекрасно ли?! Ама… какво стана с онова, дето бил с полицейско досие?

— Аха — засмива се Люк малко сконфузено. — Нейтън ми обясни всичко по този въпрос. Когато въпросното нещо се случило, той просто защитавал свой служител от хотела от някакъв пиян клиент. Както се изрази и самият той, „отишъл малко по-далече“ от приетото. Казва, че било грешка от негова страна. И аз му вярвам.

Пак настъпва пауза. Главата ми пулсира. Нещо не мога да възприема толкова много нови неща.

— Трябва да ти кажа, че в редица отношения той е точно моят тип човек — казва Люк. — Преди няколко вечери например ми разказа как бил основал хотелската си верига. Станало, след като му отказали допуск до някакъв малък хотел, защото не носел вратовръзка. И тогава влязъл в първата кръчма и нахвърлял основните параметри на своя бизнес план за „Велю Мотелс“. И само за една година вече разполагал с двадесет — оборудвани и действащи. Човек не може да не се възхити на подобна енергичност!

— Направо не мога да повярвам — отбелязвам, като разтривам чело. — Значи ти го харесваш!

— Да, наистина го харесвам — отговаря Люк. — И не можеш да си представиш как се държа по време на цялата тази афера с теб! Надали човек би могъл да прояви по-голямо разбиране, отколкото той! Остана цялата нощ буден, редом с мен, и двамата слушахме новините!

Примигвам от срам, когато си представям двамата мъже, напрегнати, по халати, как чакат край телефона. Господи, никога повече няма да изчезвам! Честна дума!

Така де, не че го направих нарочно. Но нали знаете…

— Ами хотелът? — питам аз. — Долнопробен ли е?

— Хотелът е изключително долнопробен — отговаря Люк саркастично. — Обаче ти се оказа права — първокласно долнопробен!

Не мога да сдържа кикота си, който обаче се превръща в шумна прозявка. Божичко, като че ли онези лекарства вече ме хващат!

— Значи… все пак съм била права за всичко — отбелязвам, вече замаяно. — Това се оказа една брилянтна търговска сделка!

— Да, наистина се оказа брилянтна търговска сделка — съгласява се Люк. — Беки, извинявай! — И внезапно гласът му става изключително сериозен. — Оказа се права не само за това, а и… за редица други неща. — Поколебава се и продължава: — Напълно съзнавам, че през последните няколко седмици на теб ти се струпа действително много. Аз се вманиачих по подготовката на офертата с „Аркодас Труп“. И не ти оказах никаква помощ. И въобще не си дадох сметка какъв удар е било за теб завръщането ни в Англия!

Когато думите му успяват да достигнат до съзнанието ми, не знам защо ми звучат някак си познати.

Да не би да е разговарял на тази тема с Джес?

Да не би Джес… да се е застъпила за мен?

Внезапно си давам сметка, че той продължава да говори.

— И още едно нещо — чувам го да казва. — Най-сетне прегледах твоята розова папка — по време на полета насам. И трябва да ти кажа, че идеята ти много ми хареса. Съгласен съм с теб, че трябва да се свържем с Дейвид Невил и да проверим дали пък не иска да си продаде бизнеса!

— Харесал си идеята ми?! — изписквам щастливо. — Сериозно?

— Напълно сериозно! Въпреки че нямам никаква представа откъде си получила всичката тази експертна информация за разширяването на бизнеса…

— В „Барнис“! Нали ти казах? — възкликвам и се отпускам доволно на възглавницата си. — А що се отнася до Дейвид, той със сигурност ще иска да продава. Сигурна съм, че е така! В интерес на истината, той отдавна съжалява, че се е отделил и е тръгнал сам. Освен това те искат още едно бебе… — едва успявам да се справя с думите — вече толкова ми се спи, — а Джуди твърди, че иска от него просто да й носи нормална запла… заплата…

— Скъпа, ще поговорим по този въпрос друг път. Сега си почивай.

— Добре. — Очите ми вече наистина се затварят и със сетни усилия се опитвам да ги държа отворени.

— Нека започнем отначало — изрича нежно Люк. — Когато се върна. Никакви кризи повече, става ли?

— Какво е това? — прекъсва ни нечий ужасен глас и аз виждам как към мен се приближава някаква сестра. — Мобилните телефони са строго забранени в отделенията на тази болница! А освен това вие се нуждаете от сън, млада госпожо!

— Окей — изричам бързо в телефона. — Добре.

Сестрата изважда телефона от едва движещите ми се пръсти и очите ми автоматично се затварят.

Когато отново ги отварям, всичко изглежда различно. В стаята цари сумрак. Не се чуват никакви разговори. Сигурно е нощ.

Изпитвам неистова жажда, а устните ми са сухи като пергамент. Спомням си, че на нощното ми шкафче имаше някаква кана с вода и правя опит да се надигна и да я взема, когато без да искам, събарям нещо на пода.

— Беки? Добре ли си? — Вдигам глава и зървам Сузи, седнала на стол до леглото ми. Тя търка сънено очи и скача. — Искаш ли нещо?

— Малко вода — изричам с прегракнал глас, — ако има.

— Ето, заповядай! — Сузи ми налива една чаша и аз я изгълтвам на един дъх. — Как се чувстваш?

— Ами… добре. — Оставям чашата и установявам, че действително се чувствам много по-добре, а после се озъртам из сумрачната стая. — Къде са останалите? Къде е Джес?

— Тя е добре. Лекарите я прегледаха, а после Тарки я закара вкъщи. Но теб настояха да оставят за наблюдение.

— Ясно — кимвам и потърквам пресъхналото си лице. Ще ми се да имам под ръка някакъв овлажнител. После неочаквано зървам часа на часовника на Сузи.

— Ама сега е два часът! — вдигам ужасено глава. — Сузи, какво правиш тук? Би трябвало отдавна да си в леглото!

— Може би, но не искам — отговаря тя и прехапва устни. — Не можех да те оставя сама.

— Шшшт! — просъсква нечий глас от другата страна на завесата. — По-тихо вие двете!

Двете със Сузи се споглеждаме и аз веднага усещам, че ми идва да се изкискам. Сузи се оплезва по посока на спуснатата завеса, а аз притискам уста с одеялото, за да не се чуе нищо.

— Ето, пийни си още малко вода — изрича вече по-тихо приятелката ми. — Така ще можеш да поддържаш хидратацията на кожата си. — И ми налива нова чаша и присяда на леглото ми. Известно време никоя от нас не проговаря. Аз отпивам още няколко глътки вода и установявам, че течността е топла и има вкус на пластмаса.

— Знаеш ли, това ми напомня за деня, когато се роди Ърни — отбелязва Сузи, като ме наблюдава внимателно в тишината на болничния сумрак. — Спомняш ли си? Тогава ти седя до леглото ми цяла нощ!

— Да бе, вярно! — В съзнанието ми внезапно изплува споменът за дребничкото, миниатюрно бебче в обятията на Сузи, цялото розово и загърнато в одеялце. — Ама нощ ли беше тогава! — Погледите ни се срещат и аз й се усмихвам измъчено.

— А когато се родиха близнаците… някак си нещо не беше наред… теб те нямаше там — отбелязва Сузи и се засмива треперливо. — Сигурно това ти звучи много глупаво, но…

— Не, не ми звучи. — Свеждам поглед към болничната си завивка и започвам да я мачкам между пръстите си. — Наистина много ми липсваше, Сузи!

— И ти много ми липсваше! — отбелязва тя с леко дрезгав глас. — И аз… трябва да ти кажа нещо. Много съжалявам за начина, по който се държах с теб, когато се върна.

— О, не! — побързвам да я успокоя. — Не бъди глупава! Аз просто преиграх малко. Естествено е да си намериш нови приятели, докато мен ме няма. Напълно разбираемо. Глупачката бях аз.

— Не, не беше глупачка! — Тук тя едва преглъща и добавя: — Аз бях глупачката. Защото ревнувах.

— Ревнувала ли си?! — поглеждам я шокирано аз. Обаче тя не смее да ме погледне в очите.

— Ами да! Появяваш се при мен с този разкошен тен, бляскава, с ангелската си чанта… — Гласът й потреперва. — А пък аз си стоя в тази провинция, приклещена от трите си деца. Ти се появи, преизпълнена с какви ли не истории за твоя вълшебен меден месец, за околосветското ви пътешествие, а аз се почувствах… нищожна.

Вторачвам се невярващо в нея.

— Сузи, ти никога не би могла да бъдеш нищожна! За нищо на света!

— Да де, обаче тогава си мислех така. — Най-сетне вдига поглед към мен и заявява решително: — Когато се оправиш, какво ще кажеш да отскочим някой уикенд до Милано? Само ти и аз. Какво мислиш?

— Ами децата?

— Нищо няма да им стане. Тарки ще се грижи за тях. Можем да го нарочим за закъснял подарък за рождения ми ден!

— Ами онази почивка? — изричам колебливо. — Нали тя ти беше подаръкът?

Известно време Сузи не казва нищо.

— Почивката си беше добре — отговаря накрая. — Но без теб не беше същото. Никой не може да се сравни с теб, Беки!

— Да не би вече да мразиш Лулу? — не мога да се въздържа да не попитам аз.

— Беки! — изкисква се с престорено възмущение приятелката ми. — Разбира се, че не я мразя! Обаче предпочитам теб!

Не мога да се сетя какво да отговоря, затова отново протягам ръка към чашата си. И точно в този момент съзирам някакво малко пакетче на нощното си шкафче.

— Това ти го остави Джес — отговаря на незададения ми въпрос Сузи. — Каза, че можеш да пожелаеш да го изядеш.

Не мога да сдържа усмивката си. Това е ментов кейк „Кендал“.

— Това е нещо като… наша тайна шега — отвръщам аз. — Не мисля, че тя очаква от мен наистина да го изям.

Отново настъпва тишина, нарушавана единствено от далечния звук на количка някъде по коридорите, последван от отварянето и затварянето на двойни врати.

— Значи… ти наистина си имаш сестра — изрича накрая Сузи и веднага усещам копнежа, скрит в гласа й.

В продължение на няколко секунди наблюдавам през сумрака нейното така познато, аристократично, разтревожено, прекрасно лице и накрая казвам:

— Сузи, ти винаги ще бъдеш моя сестра!

И я притискам топло към себе си.

Двадесет и четири

Добре де, ето какво. Всичко е удивително! Всъщност, направо невероятно е! За колко много неща бях убедена, че не ги харесвам, а се… се оказва, че буквално ги обожавам!

Например:

1. Джес.

2. Черният пудинг. (Ако му сложиш повечко кетчуп, става доста вкусен.)

3. Спестовността.

Честна дума, въобще не се шегувам! Да бъдеш пестелив си е направо фантастично! Изпълвате с огромно задоволство! Как така не съм си давала сметка за това по-рано?

Като например вчера — изпратих на Джанис и Мартин пощенска картичка, с която да им благодаря за прекрасните цветя, но вместо да купя, аз я изрязах от кутия от корнфлейкс! На челно място пишеше „Келоге“! Много оригинално, нали?!

Тази идея ми даде Джес. Тя ме учи на толкова много неща сега. Живея при нея, след като ме изписаха от болницата — и тя е направо брилянтна! Отстъпи ми спалнята си, защото до нея има по-малко стъпала, отколкото до стаята за гости, и ми помага да влиза и излизам от банята с моя гипсиран крак, и всеки ден за обяд ми приготвя зеленчукова супа. Даже ще ме научи как да я правя. Защото, ако сложиш леща и… и нещо друго, което в момента не мога да си спомня, се превръща в напълно балансирано ястие, като при това порцията му излиза само 30 пенса.

А после, с парите, които спестяваш от него, можеш да си купиш нещо особено вкусничко, като например домашно приготвените плодови пайове на Елизабет! (Това пък беше моя идея, която дадох на Джес. Нали виждате как си помагаме една на друга?!)

Придвижвам се с накуцване към мивката, внимателно изхвърлям половината от утайката от кафето в боклука, отгоре слагам ново и, както изтъква и Джес, вкусът му си е съвсем нормален. Само дето малко е по-особено, обаче така пестиш страшно много пари!

Ако знаете само колко съм се променила! Най-сетне се превърнах в пестелив и разумен човек. Люк въобще няма да ме познае, когато ме зърне!

— Недей! — вдига поглед към мен Джес. — Това може да се използва!

— Торбичка с отпадъци от лук? — Аууу! Вижте само колко много неща научавам наведнъж! — И как… за какво може да се използва такава торбичка?

— Можеш да я използваш за търкане на кухнята!

— Аха! — светват ми очите. — Ясно!

Веднага си изваждам моето бележниче на пестеливата домакиня и си записвам идеята. Толкова много неща има за учене. Например, знаете ли, че можете да си пръскате цветята в градината, като използвате стара кутия от мляко?

Не че засега имам нужда от подобна пръскалка, но човек никога не знае!

Отправям се към дневната, подпираща се с една ръка върху патерицата, а с другата държа кафеварката.

— Здрасти! — подвиква Сузи и вдига поглед от мястото си на пода. — Какво ще кажеш?

И вдига плаката, който бе оформяла до момента. На него пише „ОСТАВЕТЕ НИ ПРИРОДАТА НА МИРА!“ в яркочервено и синьо, оградено в рамка от удивителни клонки и зеленина.

— Божичко! — вторачвам се възхитено в плаката аз. — Сузи, ама това направо е фантастично! Ти си страхотна художничка! — Вземам от дивана купа с плакати, които Сузи рисува вече няколко дена, и отбелязвам: — Тази кампания има истински късмет, че и ти се включи в нея!

Страхотно е, откакто и Сузи е тук! Точно както в доброто старо време. Тя е отседнала в пансиона на Еди, а за децата вкъщи се грижи Таркуин. За което Сузи отначало се чувстваше много виновна, но това беше само докато майка й не й каза, че веднъж я оставила за цял месец, докато катерела планините в Непал, и това въобще не й е навредило.

Прекарваме си великолепно! Имаме много време на наше разположение — похапваме си и си бъбрим за всичко под слънцето. Понякога само двете, понякога и Джес се присъединява към нас. Като например снощи, когато трите си приготвихме коктейли „Маргарита“ и гледахме филми. Което според мен… се понрави доста на Джес. Въпреки че не знаеше всички песни наизуст както нас.

А после една друга вечер, когато Сузи отиде да навести някаква своя роднина, която живеела на тридесет километра оттук, и двете с Джес бяхме сами. Тя ми показа всичките си камъни и ми разказа за тях. В замяна пък аз й разказах за моите обувки и й нарисувах няколко скици. Мисля, че и двете научихме много една от друга.

— Напротив, кампанията има истински късмет, че ТИ се включи в нея! — отбелязва Сузи и присвива вежди. — Нека погледнем нещата както са си, Беки! Ако не беше ти, тази протестна кампания щеше да се състои само от трима души и едно куче.

— Е, добре де — свивам скромно рамене.

Ала вътрешно съм много доволна за начина, по който се развиват нещата. Отговарям за публичността на протеста още от първия ден, в който излязох от болницата, и досега мога да се похваля със значителен медиен интерес! Самият митинг е този следобед, а тази сутрин най-малко четири местни радиостанции направиха съобщения по този повод и разказаха за проблемите. Местните вестници също отразяват нещата доста активно, а ето че вече се говори дори за някакъв телевизионен екип, който се очаквало да пристигне!

Обаче всичко се дължи на брилянтно стечение на обстоятелствата. Първо на първо, оказа се, че шефът на новините на Радио Къмбрия е Тай Роксли, когото познавам още от Лондон, когато бях финансов журналист. Та той ми даде телефонните номера на всички местни медии, които биха могли да проявят интерес, а снощи пусна по своя канал огромен обзорен репортаж по нашия случай.

Но най-хубавото от всичко е нашата фантастична история за човешкия фактор! Първото нещо, което направих, когато поех нещата в ръце, бе да свикам събрание на групата за защита на околната среда. Всеки от присъстващите трябваше да ми разкаже дори и незначителните неща, които знае за тази местност, дори и да не му се струват особено важни. Оказва се, че преди двадесет години Джим е предложил брак на Елизабет точно на същото поле, което заплашват да унищожат заради някакъв си тъп търговски център!

Затова решихме да направим серия от снимки на същото място. Джим приклекна, точно както бил направил някога, когато предложил брак (само дето всъщност тогава не бил приклекнал, обаче аз го предупредих да си държи устата затворена по този въпрос) и погледна тъжно към обектива. Вестник „Скъли и Когънтуейт Хералд“ я публикува вчера на първата си страница, точно под голямото заглавие „ПОРУГАВАНЕ НА НАЙ-ПРЕКРАСНИТЕ НИ СПОМЕНИ“. Оттогава насам горещата телефонна линия на протестната кампания (тоест мобилният телефон на Робин) не спира да звъни с предложения за различен вид подкрепа!

— Колко време ни остава? — пита Сузи, като се отпуска на коленете си.

— Три часа. Заповядай! — подавам й чаша кафе аз.

— Да бе! — прави лека гримаса тя. — Да не би да е пак от твоето икономично кафе?

— Аха! — вторачвам се отбранително в нея. — Какво не му харесваш? Много си е хубаво даже!

На вратата се звъни и чувам как Джес се запътва с широки крачки към антрето, за да отвори.

— Може да е нов букет цветя — изкисква се Сузи. — От твоя обожател!

Откакто стана онази работа с мен, непрекъснато ме обсипват с букети, като поне половината от тях са от Нейтън Темпъл, придружени от картички, на които пише неща от рода на: „Приемете моите най-дълбоки благодарности!“ или „Благодаря ви за неоценимата подкрепа!“.

Добре де, прав е да ми бъде благодарен. Защото Люк вече се готвеше да тръгва за вкъщи, когато именно аз изтъкнах, че е по-добре да си остане в Кипър и да завърши работата, за която е отишъл там, защото на мен няма да ми стане нищо, тъй като и без това ще остана при Джес. Та той остана. Прибира се едва днес. Самолетът му вероятно се приземява точно в този момент.

Нещо отвътре ми подсказва, че нещата между мен и Люк най-сетне ще се оправят. Вярно, че си имахме своите възходи и падения… преживяхме и множество бури… но отсега нататък ще плаваме само по спокойни води. Защото, първо на първо, аз вече съм нов човек. Превърнах се в зряла, разумна личност. И ще имам същите зрели отношения с Люк. Възнамерявам да обсъждам с него абсолютно всичко. Ще му казвам всичко. И повече никакви идиотски ситуации, когато се оказваме скарани. Защото с него сме отбор!

— Честно да ти кажа, мисля си, че Люк въобще няма да ме познае — отбелязвам, като отпивам замислено от кафето си.

— О, няма начин да не те познае — казва Сузи, като ме оглежда. — Не изглеждаш чак толкова зле. Така де, не че шевовете не са гадни, обаче онази цицина на главата ти вече изглежда доста по-прилично.

— Нямам предвид външно — поправям я аз, — а вътрешно. Аз съм напълно променена личност!

— Така ли? — стряска се не на шега Сузи.

Господи, ама как е възможно хората да не забелязват нищичко?!

— Ами да! Я ме погледни само! Приготвям икономично кафе и организирам протестен поход, ям супа и… всичко останало.

Въобще не съм споменавала на Люк, че организирам протестна кампания. Направо ще изгуби ума и дума, когато зърне съпругата си, превърнала се в общественичка! Ще бъде много впечатлен, сигурна съм!

— Беки? — прекъсва ни гласът на Джес и двете вдигаме глава. Зърваме я застанала на прага с доста странно изражение на лицето. — Имам нещо за теб. Едни алпинисти се връщат току-що от Скъли Пайк и… са намерили това.

Буквално подскачам от изумление, когато я виждам как измъква иззад гърба си чанта от телешка кожа, с ръчно изрисувам ангел.

Моята ангелска чанта!

Мислех си, че никога повече няма да я видя.

— О, боже! — чувам Сузи да ахва.

Взирам се в чантата, без да мога да кажа каквото и да било. Вярно, че е малко опърпана и близо до дръжката се вижда някаква дълбок прорез, но като изключим това, тя си изглежда почти по същия начин, както си беше. Ангелът си е съвсем същият. И проблясващият надпис „Гейбриъл“ също.

— Изглежда ми наред — отбелязва Джес, като я върти в ръце. — Сигурно се е понамокрила малко и като гледам, се е по-раздърпала, но иначе нищо й няма. Заповядай! — И ми я подава тържествено.

Обаче аз не съм в състояние да се помръдна. Не мога да я поема от ръцете й.

— Беки? — оглежда ме леко разтревожена Джес. — Заповядай! — Бутва чантата към мен, обаче аз се отдръпвам като попарена.

— Не я искам — изричам накрая и извръщам поглед. — Тази чанта едва не съсипа брака ми. Още от мига, в който я купих, всичко се обърна с главата надолу. Мисля, че е прокълната.

— Прокълната ли? — изумява се Джес и двете със Сузи си разменят погледи.

— Беки, чантата не е прокълната — обръща се към мен Сузи. — Това си е фантастична чанта! Всички на света искат да имат чанта „Ейнджъл“!

— Не и аз. Вече не искам. На мен ми донесе само неприятности. — Поглеждам първо едната, после другата и започвам да се чувствам почти като мъдрец. — Знаете ли, последните няколко дена ме научиха на много неща. Успях да видя живота си под нов ъгъл. И ако трябва да направя избор между брака си и една фантастична чанта, то… — Разпервам драматично ръце и завършвам: — Ще избера брака!

— Аууу! — изумява се Сузи. — Ама ти наистина си се променила! Извинявай! — добавя неловко, когато зърва лицето ми.

Абе тя за каква ме мисли наистина? При всички положения щях да избера брака, разбира се!

Или поне съм… доста сигурна, че щеше да бъде така.

— И тогава какво ще правиш с нея? — пита Джес. — Ще я продадеш ли?

— Можеш да я дариш на някой музей — възкликва вдъхновено Сузи. — С надпис: „От колекцията на Ребека Брандън“.

— Мисля, че имам по-добра идея — отбелязвам хитро аз. — Може да бъде включена като звездата на днешната томбола! — Ухилвам им се и добавям: — И ще извъртим нещата така, че да я спечели Кели!

Към един часа следобед в къщата гъмжи от народ. Хората са се събрали за последни уточнения и атмосферата е просто удивителна. Двете с Джес раздаваме купички със зеленчукова супа, а Сузи в момента показва всичките си плакати на Робин и навсякъде царят суматоха и весели разговори.

Господи, ама как досега не съм се сещала да се включа в протестна кампания?! Та това е най-хубавото нещо в целия свят!

— Не е ли вълнуващо? — възкликва Кели, като се приближава към нас с купа със супа в ръка. Облечена е в камуфлажни панталони цвят каки и тениска, на която с маркер е написано: „Долу ръцете от нашата земя!“

— Направо е велико! — ухилвам й се аз. — Е, купи ли си билет за томболата довечера?

— Ами да, как няма да си купя! Даже цели десет си взех!

— Ето ти и този — подавам й аз нехайно билет с номер 501. — Имам някакво хубаво предчувствие точно за него.

— Така ли? — поема го тя и го пъхва в джоба на панталоните си. — Много ти благодаря, Беки!

Аз се усмихвам най-невинно и отпивам от супата си.

— Как изглежда магазинът? — питам накрая.

— Направо е фантастичен! — блясват очите й. — Навсякъде сме сложили балони с хелий, панделки, има вино с мехурчета и много безплатни подаръци…

— Партито ще мине великолепно! Нали така, Джес? — добавям, когато я виждам да минава покрай мен с тенджера супа. — Имам предвид събитието в магазина на Джим.

— О, да — кимва тя. — Сигурно. — И свива примирено рамене, а може би по-скоро неодобрително, след което излива нов черпак супа в купата на Кели.

Да де, ама мен не може да ме заблуди с тази своя реакция.

Така де, нали сме сестри!

— Интересна работа как се намери спонсор да субсидира партито! — отбелязвам аз по посока на Кели. — Не мислиш ли, че е много странно?

— Направо невероятно! — ококорва се момичето. — Хиляда паунда ей така, от нищото! Направо не можахме да повярваме!

— Да, невероятно наистина — намесва се Джес с леко смръщена физиономия.

— Странно обаче защо спонсорът държи да остане анонимен — допълвам аз, като си сипвам допълнително супа. — Робин ми каза, че били абсолютно непреклонни по този въпрос.

— Да — отбелязва Джес и тилът й се изчервява. — И аз така чух.

— Човек би си помислил, че спонсорът ще иска нещо в замяна — разсъждава на глас Кели. — Така де, имам предвид поне благодарност за щедростта!

— Съгласна съм с теб. Спонсорите обикновено си умират за благодарности. — Правя пауза, след което добавям нехайно: — Ти какво ще кажеш, Джес?

— Може би — отговаря тя и започва да подрежда празните купи на подноса си. — Но аз съм последният човек, който разбира от такива неща.

— Вероятно е така — кимвам и се опитвам да скрия усмивката си. — Страхотна супа, между другото!

— Внимание, хора! — удря по масата Джим и всички разговори затихват. — Просто искам да ви напомня, че празникът на нашия селски магазин започва в пет часа, веднага след протестния митинг. Всички са добре дошли да наминат и да похарчат толкова, колкото могат да си позволят! Дори и ти, Еди!

И посочва към Еди, а цялата стая избухва в смях.

— Всеки, който похарчи повече от двадесет паунда, ще получи безплатен подарък — добавя Джим. — А напитките са безплатни за всички!

— Това вече се казва приказка! — провиква се белокосият старец и предизвиква нова вълна от бурен смях.

— Беки? — достига до ухото ми гласът на Сузи. — Телефонен разговор за теб! Люк се обажда!

Втурвам се, доколкото ми е възможно към кухнята и все така ухилена широко грабвам слушалката.

— Люк! Здрасти! Къде си, скъпи? На аерогарата ли?

— Не, вече съм в колата.

— Това е страхотно! — изричам с леко треперлив глас. — И кога ще можеш да стигнеш при нас? Тук стават толкова много неща! Ще ти дам точни указания къде ще бъдем…

— Беки, опасявам се, че има една малка пречка — прекъсва ме той. — Не знам как да ти го кажа, но… но няма да мога да дойда при теб веднага.

— Какво?! — вторачвам се ужасено в слушалката. — Ама… защо? Нямаше те цяла седмица! Не съм те виждала толкова отдавна!

— Да, знам. И аз нямам търпение да те видя. Обаче изскочи нещо непредвидено. — Издиша рязко и продължава: — Имаме една обществена криза с „Аркодас Труп“. При нормални обстоятелства бих я оставил на Гари и целия екип, но това е нов клиент. И тъй като им е първият проблем, ще трябва лично да се постарая да го разреша.

— Ясно — отпускам се разочаровано. — Разбирам.

— Обаче имам една идея — добавя той. — Защо не дойдеш с мен?

— Какво?! — зяпвам в телефона.

— Още сега. Ще ти изпратя кола. Толкова много ми липсваш!

— И ти на мен — отговарям и пак ме пронизва познатата болка. — Много, много ми липсваш!

— И не е само това, Беки. Говорих с Гари и… двамата сме съгласни, че бихме желали да чуем и твоето мнение по този въпрос. Никак няма да ни се отрази зле някоя и друга нова идея! Какво ще кажеш?

— Искаш да ти помагам? — едва успявам да преглътна от изненада. Сериозно?!

— С огромно нетърпение чакам да ми помагаш! — отвръща топло той. — Ако и ти искаш, разбира се!

Вторачвам се в телефона и копнежът ми по него се превръща във физическа болка. Точно за това съм си мечтала цял живот! Съпругът и съпругата да си помагат един на друг. Да си разменят брилянтни идеи. Това е то истинското, равностойно партньорство!

О, господи! Много искам да отида!

Обаче… не мога да предам Джес. Не и сега.

— Люк, точно сега не мога — прехапвам устни аз. — Иначе много искам да работя с теб, наистина! И много ще се радвам да стана част от вашия екип! Но точно за днес имам планирана една работа. Обещах на Джес! И на… няколко други хора. И не мога да ги изоставя просто ей така. Много съжалявам!

— Няма проблеми — отговаря Люк тъжно. — Моя е грешката, че не те наех, когато имах тази възможност. Е, значи довечера по някое време ще се видим. — Въздъхва дълбоко. — Не знам кога точно ще приключа, но сигурно ще ти се обадя, когато разбера.

— Горкичкият ми! — изричам съчувствено. — Надявам се всичко да мине добре! Ще бъда с теб духом! Къде ще бъдеш точно?

— Ами, това може би е единственият плюс в създалата се ситуация. Ще бъда в северната част на страната. Всъщност, доста близо до вас.

— Аха! — възкликвам с интерес. — И каква е тази криза, ако смея да попитам? Да не би пак някой дебелогъз бизнесмен да е сгафил със сметките?

— По-лошо — изрича мрачно съпругът ми. — Някаква си група за защита на околната среда, пръкнала се от нищото, ще прави голям митинг!

— Група за защита на околната среда ли? — изненадвам се аз. — Майтапиш се! Страхотно съвпадение очевидно, защото ние…

И не довършвам. Лицето ми изведнъж се сгорещява и започва да ме сърби.

Не може да бъде…

Не, това е пълен абсурд! На ден има сигурно милиони митинги, в цялата страна…

— Не знам кой контролира нещата, обаче трябва да ти кажа, че доста разбира от работа с медиите — продължава Люк. — Този следобед имат митинг, за тях са писали по вестниците, от телевизията също проявяват интерес… — Изсмива се. — И само чуй, Беки! Протестират срещу построяването на търговски център!

Всичко наоколо започва да ми се върти около погледа. Преглъщам няколко пъти, като се опитвам да запазя самообладание.

Не може да бъде за същото нещо! Просто е невъзможно!

Ние не протестираме срещу „Аркодас Груп“. Знам, че не е срещу тях! Протестираме срещу Търговска верига „Мейбел“!

— Скъпа, трябва да затварям — прекъсва Люк мислите ми. — На другата линия е Гари и чака да ми обясни накратко ситуацията. Но с теб ще се видим по-късно. Ах, да, щях да забравя! Весело прекарване на онова, което ще правите заедно с Джес!

— Д-да… добре — смотолевям с половин глас.

Когато се връщам в дневната, сърцето ми бие доста бързичко. Всички са насядали в полукръг и внимателно наблюдават Робин, който е вдигнал голяма диаграма с две залепени на нея фигури, върху която се вижда заглавието: „Как да се противопоставим на полицейски арест“. В момента, в който влизам, той тъкмо казва:

— … в този смисъл особено полезна е областта около слабините. Всичко наред ли е, Беки?

— Напълно! — изписквам, обаче гласът ми е две октави по-висок от обичайното. — Само един бърз въпрос. Ние протестираме срещу Търговска верига „Мейбел“, нали така?

— Точно така.

— И това няма нищо общо с „Аркодас Груп“, нали?

— Всъщност има — поглежда ме изненадано той. — „Мейбел“ е собственост на „Аркодас Груп“. Ти не го ли знаеше?

Отварям уста, обаче нищо не успявам да кажа.

Като че ли ще припадна.

Значи току-що съм оркестрирала огромна медийна кампания срещу най-новия и най-важен клиент на Люк. Аз. Неговата съпруга.

— Мръсни копелета! — отбелязва бойко Робин. — Знаете ли какво разбрах днес? Че изпращат своята агенция за връзки с обществеността да се разправя с нас! Някакви големи клечки от Лондон. И специално за целта са докарали със самолета си най-голямата клечка. Поне така разбрах!

О, господи! Няма да мога да се справя с всичко това!

Какво ще правя сега? Какво?

Трябва да се отдръпна. Да, точно така. Ще трябва да кажа на всички, при това още сега, че се отдръпвам и че се дистанцирам от цялата тази работа.

— Мислят си, че ние сме някакви дребни риби — продължава Робин, а очите му светят застрашително. — Мислят си, че нямаме никакви ресурси. Обаче ние имаме страстта си! Ние имаме вярата си! И преди всичко… — Тук се обръща към мен. — Имаме Беки!

— Какво?! — подскачам паникьосано, когато всички се обръщат към мен и започват бурно да ме аплодират. — Не, моля ви се! Наистина… Аз… нямам нищо общо с това…

— Не бъди толкова скромна, Беки! — възкликва Робин. — Ти трансформира целия ни протест! Ако не беше ти, нищо от всички тези неща нямаше да се случи!

— Не казвай такова нещо! — ахвам ужасено. — Искам да кажа… че просто държа да се отдръпна. Всъщност… — Тук едва успявам да преглътна. — Всъщност трябва да ви кажа нещо…

Хайде де! Просто им кажи!

Улавям топлия поглед на Джим и извръщам глава. Господи, няма да бъде лесно.

— Чакай малко! — достига зад мен треперещ глас. Оглеждам се изненадано и виждам как Джес се приближава към мен. — Преди да кажеш каквото и да било, бих искала аз да кажа нещо!

И когато тя се приближава и застава до мен, цялата стая потъва в напрегната тишина. Джес вдига гордо брадичка и поглежда тълпата право в очите.

— Много от вас ме чуха онази вечер да казвам на Беки, че ние не сме сестри. Много от вас ме чуха да я… отричам. Е, оказва се, че ние наистина сме сестри! — Прави пауза и по бузите й избива лека руменина. — Но дори и да не бяхме такива… Дори и да не бяхме… — Тук оглежда стаята със заплашителна физиономия и завършва: — За мен щеше да бъде чест да познавам Беки и да я смятам за своя приятелка!

— Браво! — провиква се дрезгаво Джим.

— А отиването днес на този митинг… с всички вас… и с моята сестра… — Джес сплита ръка в моята. — … е един от най-гордите мигове в моя живот!

В стаята се възцарява пълно мълчание.

— Извинявай, Беки — обръща се към мен Джес, — какво искаше да ни кажеш?

— Ами… аз… — изричам немощно. — Просто исках да кажа… Да ги разбием!

УЕСТ КЪМБРИЯ БАНК

Стърндейл Стрийт № 45

Когънтуейт

Къмбрия

Мис Джесика Бъртрам

Хил Райз № 12

Скъли

Къмбрия

12 юни 2003 г.

Скъпа мис Бъртрам,

Днес с изненада забелязах, че от Вашата сметка е изтеглена значителната сума от хиляда британски паунда.

Тъй като подобна трансакция е крайно необичайна за Вашата банкова сметка, позволявам си да се свържа с Вас, за да се уверя, че не е допусната грешка.

Искрено Ваш:

Хауард Шоукрос

Отдел „Връзки с клиенти“,

директор

Двадесет и пет

— Оставете земята ни на мира! — реве Робин във високоговорителя си.

— Вън! Вън! Вън! — ревем ние останалите и аз се ухилвам превъзбудено на Джес. Ако изобщо съм имала някога съмнения дали постъпвам правилно, всички те отдавна са се изпарили.

Човек трябва просто да се огледа наоколо. Трябва да види с очите си какво се канят да съсипят. Ние стоим на Пайпър Хил — и това е най-удивителното природно кътче, което някога съм виждала! На върха има едно дърво, сред тревата растат полски цветя, а вече успях да видя и шест пеперуди. И въобще не ми пука дали „Аркодас Труп“ са клиенти на Люк или не. Как имат наглостта да строят търговски център върху тази красота?! Особено някакъв тъп център, в който дори няма филиал на „Спейс НК“!

— Оставете земята ни на мира!

— Вън! Вън! Вън! — рева аз с пълно гърло. Протестирането е най-готиното нещо, което съм правила до този момент! Ама най-страхотното! Намирам се на върха на хълма заедно с Робин, Джим и Джес, а гледката пред очите ни е зашеметяваща. На митинга се явиха над три хиляди души! Те се качват по алеята към евентуалния строителен терен, размахват плакати и протестни лозунги, надуват свирки и удрят барабани, а след тях вървят жадно два местни телевизионни екипа и цяла сюрия журналисти.

Непрекъснато се оглеждам наоколо, но от хората от „Аркодас Труп“ все още ни следа. Нито пък от Люк. За което отчасти съм много доволна.

Така де, не че ме е срам, задето съм тук. Даже точно обратното. Аз съм от хората, които отстояват убежденията си и се борят за благото на онеправданите, независимо какво си мисли този или онзи.

Но сега, като се замисля, ако Люк действително се появи, мисля да си сложа шапка само с две цепки и бързо да се скрия в тълпата. Той никога няма да ме забележи в тази тълпа. И всичко ще бъде наред.

— Оставете земята ни на мира!

— Вън! Вън! Вън!

Джес размахва енергично своя плакат с надпис „УБИЙЦИ НА ДИВАТА ПРИРОДА“ и от време на време надува свирката си. Еди и Лорна са си сложили флуоресцентни перуки в розово и държат високо голям лозунг, на който пише: „КАТО УБИВАТЕ ЗЕМЯТА НИ, УБИВАТЕ И НАШЕТО СЕЛИЩЕ!“

Тълпата става все по-голяма и при даден от мен знак Робин вдига и своя плакат и се изкачва по стълбичката към платформата, която сме приготвили. Пред него има микрофон, а гледката зад него — със синьото небе и девствената природа, е направо умопомрачаваща. Фотографът, когото наех специално за случая, прикляква и започва да прави снимки, а не след дълго към него се присъединяват телевизионните екипи и фоторепортерите на местните вестници.

Тълпата постепенно утихва и всички се обръщат към Робин в очакване на речта му.

— Приятели, съратници, любители на нашата природа! — започва той, а гласът му кънти над смълчаната тълпа. — Моля всички вас само за миг да се обърнете и да разгледате онова, което имаме! Ние имаме красота! Имаме дива природа. Имаме всичко, от което се нуждаем!

Прави драматична пауза, точно както го учих, и се оглежда. Вятърът развява косата му, а лицето му е цялото червено от вълнение.

— Нуждаем ли се от търговски център?

— Не! Не! Не! — ревем всички с пълен глас.

— Нуждаем ли се от замърсяване?

— Не! Не! Не!

— Нуждаем ли се от още безсмислени консуматорски боклуци? Някой от вас нуждае ли се от още… — Тук се оглежда саркастично — … възглавници?

— Не! — започвам и аз с всички останали, но после млъквам. Всъщност, няма да ми се отразят зле още няколко хубави възглавници за спалнята. Всъщност, точно вчера зърнах едни страхотни кашмирени образци в някакво списание.

Но… няма нищо. Всички знаят, че понякога активистите имат несъгласия по дребните технически подробности. И при това аз съм съгласна с всичко, което казва до момента Робин. Само не и за възглавниците.

— Искаме ли досаден трън в сърцето на нашата земя? — реве Робин и разперва ръце.

— Не! Не! Не! — рева щастливо и аз и се ухилвам отново на Джес. Тя надува свирката си и аз я поглеждам с лека завист. Когато следващия път тръгна на протестен митинг, и аз ще се снабдя със свирка.

— А сега нека да чуем и друг от нашите активисти! — изгърмява Робин. — Беки, ела тук!

Главата ми се вдига рязко към него.

Какво? Ама това не беше планирано!

— Това е момичето, което спои нашата кампания! — казва той. — Момичето, благодарение на чиито идеи и енергичност всичко това можа да се случи! Но нека го чуем лично от Беки!

Всички се обръщат към мен, а лицата им са изпълнени с възхита и преклонение. Робин започва да аплодира и постепенно към него се присъединява цялата тълпа.

— Хайде, Беки! — прошепва ми Джес. — Те наистина искат да те чуят!

Оглеждам набързо обстановката. От Люк няма и следа.

Добре де, не мога да устоя на тези аплодисменти!

Закуцуквам през тълпата към стълбата и внимателно се изкачвам на платформата с помощта на Робин. Пред себе си виждам море от въодушевени лица, всичките вдигнали глави към слънцето.

— Здравей, Пайпър Хил! — изревавам в микрофона. И ме залива всемогъщият рев на тълпата с всичките му там свирки, рогове и неистово биене на барабани.

Господи, ама това било фантастично! Все едно съм попзвезда!

— Това е нашата природа! — изкрещявам и обгръщам с жест ромолящата трева около мен. — Това е нашата земя! И ние няма да си я дадем!

Избухват нови превъзбудени викове.

— И на всеки, който ИСКА от нас да се предадем… — продължавам в същия дух да крещя и да ръкомахам, — на всеки, който си въобразява, че може просто да дойде и ДА НИ ОТНЕМЕ ЗЕМЯТА… ще кажа следното: ВЪРВЕТЕ СИ ВКЪЩИ!

Трето изригване на викове и аплодисменти, а аз вече не мога да сдържа широката си усмивка. Господи, ама аз наистина грабнах тълпите! Може би трябва да се замисля за политическа кариера!

— Ще им кажа: ОЩЕ СЕГА СЕ ПРЕДАЙТЕ! — викам аз. — Защото ние ще се БОРИМ! По ПЛАЖОВЕТЕ! И по…

В тълпата настъпва някакво раздвижване и аз млъквам, за да проверя какво става.

— Идват! — чувам хората да крещят.

— Уууу!

Цялата тълпа започва да съска и да дюдюка подигравателно и се обръща да види нещо, което аз все още не мога да различа.

— Това са те! — крещи ми Робин от поляната отдолу. — Копелета! Ще си го получат!

И аз замръзвам на място. Петима мъже в тъмни костюми си проправят бързо път към предната част на тълпата.

И единият от тях е Люк.

Окей. Мисля, че вече е крайно време да сляза от този подиум. Веднага!

Само дето измъкването не е чак толкова лесно, когато единият ми крак е спъван от проклетия гипс. Почти не мога да помръдна.

— Робин! — викам му аз. — Вече искам да сляза!

— Ти си стой там! — вика ми в отговор той. — Продължавай с речта си! Страхотна е!

Стискам отчаяно патерицата си и се опитвам да се измъкна, но точно в този момент Люк вдига глава и ме вижда.

Никога през живота си не съм го виждала толкова слисан. Той се заковава на място и се опулва срещу мен. Усещам как цялото ми лице пламва и краката ми незнайно защо се разтреперват.

— Не им позволявай да те уплашат, Беки! — крещи ми отдолу Робин. — Не им обръщай внимание! Продължавай да говориш! Давай!

Приклещена съм. Нищо повече не мога да направя. Прочиствам гърлото си и се старая всячески да избегна погледа на Люк.

— Ние ще се борим! — изкрещявам, макар и леко неуверено. — И затова им казвам… ВЪРВЕТЕ СИ ВКЪЩИ!

Петимата мъже вече са се подредили в една редица и са застанали със скръстени на гърди ръце, наблюдаващи ме с присвити очи. Тримата не ги познавам, а до тях са Гари и Люк.

Номерът е да не ги поглеждам.

— Нека спасим земята си! — изкрещявам, вече по-самоуверено. — Ние не искаме вашата БЕТОННА ДЖУНГЛА!

Тълпата избухва в радостни възгласи и аз не мога да се въздържа да не хвърля един триумфиращ поглед към Люк. Обаче не мога да разгадая изражението му. Челото му е сбърчено и той изглежда бесен.

Обаче устата му леко помръдва. Сякаш всеки момент ще се разхили.

Очите му срещат моите и нещо в мен се преобръща. Имам ужасното усещане, че всеки момент ще започна да се кикотя истерично.

— Предайте се! — изревавам. — Защото вие НЯМА ДА СПЕЧЕЛИТЕ!

— Ще отида да поговоря с ръководителя им — изрича с мрачен глас Люк на човека до него, когото не познавам. — Ще видя какво може да се направи.

И той спокойно се насочва през поляната към стълбата и се изкачва, докато се изравни с мен. В продължение на няколко секунди ние просто се гледаме в очите, без да говорим. Сърцето ми бие в гърдите така, че ще се пръсне.

— Здравей! — казва накрая Люк.

— О, ами… здрасти! — изричам с възможно най-безгрижния си тон аз. — Как си?

— Голяма работа сте направили тук — отбелязва той и оглежда картината пред себе си. — Твое дело ли е всичко това?

— Ами… и аз помогнах малко — отговарям и прочиствам гърлото си. — Нали знаеш как е… — И дъхът ми замира, когато зървам безупречните ръкавели на Люк. Точно под тях, едва забележима, се крие плетената гривничка от въже.

Обръщам глава, като се опитвам да запазя самообладание. В дадения случай ние сме враждуващи страни.

— Беки, даваш ли си сметка, че протестираш против търговски център?

— Ама с гадни магазини — сопвам му се веднага аз.

— Не преговаряй, Беки! — реве Робин отдолу.

— Заплюй го в лицето! — приглася Еди и размахва юмрук.

— Нали си даваш сметка, че „Аркодас Груп“ са ми най-големите клиенти? — казва Люк. — Или може би не ти е минавало през ума?

— Ти искаше да заприличам повече на Джес — отвръщам с леко отбранителен тон. — Точно така каза, нали? „Бъди като сестра си!“ Е, ето че съм! — Привеждам се към микрофона и изкрещявам в него: — Вървете си в Лондон с вашите чисти дрехи и префърцунени маниери! Оставете ни на мира!

Тълпата избухва в одобрителни аплодисменти.

— Да се върна в Лондон с префърцунените си маниери ли? — повтаря невярващо Люк. — Ами твоите префърцунени маниери?

— Моите не са такива — вдигам надменно глава. — Аз се промених, ако искаш да знаеш! И съм станала много пестелива! И вече наистина милея за природата! И много избеснявам, когато някакви зли строителни предприемачи идват тук и се опитват да съсипят подобно място!

Люк се привежда напред и прошепва в ухото ми:

— В интерес на истината, те не планират търговския си център точно тук!

— Какво? — отдръпвам се смръщено аз. — Напротив, точно тук го планират!

— Нищо подобно! Промениха плановете си още преди седмици! Ще използват друго поле, по-голо.

Вторачвам се подозрително в лицето му. Не ми изглежда да лъже.

— Ама… плановете — казвам накрая. — Ние имаме планове!

— Стари са! — отговаря Люк и присвива вежди. — Очевидно някой не си е свършил добре проучвателната дейност. — Свежда поглед към Робин и отбелязва: — Може би той, а?

О, господи! Ама това като че ли наистина намирисва на истина!

Мислите ми се въртят хаотично. Нещо не мога да възприема всичко това. Значи, в крайна сметка, те не възнамеряват да построят тук търговски център.

Значи ние всички сме излезли тук и си викаме и крещим, и… без никаква причина.

— Така че — добавя Люк, като скръства ръце — въпреки изключително убедителната ти публична кампания, хората от „Аркодас Груп“ не са престъпници. Не са сторили нищо лошо.

— Аха, ясно — помествам се неловко аз и поглеждам долу към тримата мъже от „Аркодас Груп“.

— Значи… така като ги гледам, надали са особено доволни от тук случващото се, нали?

— Не бих казал, че са във възторг — съгласява се Люк.

— Ами… извинявай за това — изричам и обгръщам с поглед смълчалата се тълпа. — Та сега сигурно искаш да им кажа, нали така?

Очите на Люк проблясват игриво — по така познатия начин, когато има някакъв хитър план.

— Съвсем случайно имам по-добра идея — изрича накрая. — Тъй като си била така любезна да събереш тук всичките тези медии…

И той грабва микрофона, обръща се с лице към тълпата и го почуква за проба. Отговарят му с дюдюкания и псувни. Дори Сузи го заплашва с плаката си.

— Дами и господа — изрича Люк с плътния си, самоуверен глас, — представители на пресата. Искам да направя едно съобщение от името на „Аркодас Груп“!

Изчаква търпеливо дюдюканията да спрат, след което оглежда тълпата и продължава:

— Ние от „Аркодас Груп“ поставяме на първо място грижата за хората! Ние се съобразяваме с мненията на хората! Ние сме онази компания, която винаги обръща внимание на мненията на хората! Вече имах честта да говоря с вашия представител тук… — и ме посочва — и да изслушам всичките й доводи.

Настъпва напрегнато мълчание. Всички го гледат зяпнали.

— И в резултат на това… мога да обявя, че „Аркодас Груп“ се отказва от използването на този терен! — Тук Люк се усмихва и добавя: — Тук няма да има търговски център!

Настъпва миг вцепенено мълчание — и после тълпата избухва в неистови крясъци. Всички пищят и се прегръщат, надуват свирките си и бият барабаните си до прималяване.

— Ние успяхме! — крещи Джес, надвиквайки целия този вой.

— Показахме им какви сме! — пищи Кели до нея.

— Бих искал да ви обърна внимание и на големия брой инициативи във връзка със защитата на околната среда, които „Аркодас Груп“ спонсорира — изрича спокойно Люк в микрофона. — В момента се раздават брошури по този повод. Както и информационни пакети за пресата. Приятно четене!

Чакайте малко! Ама той обръща всичко в позитивна публична кампания! Той ме изигра!

— Змия такава — изричам бясно, като преди това слагам ръка върху микрофона. — Ти напълно ги подведе!

— Полето е спасено — свива рамене той. — Останалото са подробности.

— Не, не в това е въпросът!

— Ако твоят екип си беше свършил работата, сега нямаше да сме тук и на мен нямаше да ми се налага да спасявам положението — отговаря ми той, после се привежда и се провиква към Гари, който вече раздава брошури на тълпата: — Гари, изпрати хората от „Аркодас“ по колите им, става ли? Кажи им, че ще остана още малко за допълнителни преговори.

Гари кимва и ми махва весело, обаче аз решавам да го игнорирам. Все още съм им бясна и на двамата.

— И къде ще строят все пак този търговски център? — питам аз, докато наблюдавам радостната тълпа. Кели и Джес се прегръщат, Джим тупа Робин по гърба, а Еди и Лорна размахват розовите си перуки във въздуха.

— Защо?

— Може пък да реша да отида ида протестирам и там! Може пък да реша да тръгна по стъпките на „Аркодас Груп“ и да им създавам неприятности! Да те държа непрекъснато на нокти!

— Може би — изрича Люк с кисела усмивка. — Беки, много съжалявам! Но все пак трябва да си върша работата!

— Да, знам. Предполагам, че знам… Но си мислех, че допринасям за някаква промяна… Мислех си, че наистина съм постигнала нещо… — Въздъхвам мрачно. — А се оказва, че всичко е било напразно!

— Напразно ли?! — слисва се Люк. — Беки, погледни само какво си постигнала тук! — и обхваща с жест тълпата. — Погледни само всичките тези хора! Разбрах всичко за начина, по който си трансформирала цялата кампания. Да не говорим пък за хората в селото… и онова парти в магазина, което ще правите… Трябва да се гордееш със себе си! Знаеш ли, че те наричат Беки Урагана?

— Да бе, защото откъдето мина, съсипвам всичко.

Люк се вторачва в мен с необичайно сериозна физиономия. Очите му са топли и тъмни.

— Напротив, защото откъдето минеш, събуждаш хората за живот! Всички, до които се докоснеш! — Взема ръката ми, вторачва се в нея и добавя: — Не бъди като Джес. Бъди като себе си!

— Но нали каза… — започвам и се спирам.

— Какво?

О, господи! Нали щях да се държа като горд и зрял човек и нямаше да споменавам за това. Обаче просто не мога да се въздържа.

— Чух те, когато говорехте с Джес — смотолевям накрая. — Когато тя ни беше на гости. Чухте да й казваш, че… че с мен е трудно да се живее.

— Да, с теб действително е трудно да се живее — съгласява се спокойно Люк.

Втренчвам се в него, а в гърлото ми се събира пак буца.

— Но също така е доста освежаващо. И вълнуващо. И забавно. И това е единственото нещо, което искам да правя. Защото, ако беше лесно, щеше да бъде досадно. — Докосва бузата ми и допълва: — Животът с теб е истинско приключение, Беки!

— Беки! — вика Сузи отдолу. — Партито започва! Здрасти, Люк!

— Ела! — придърпва ме Люк и ме целува. — Хайде да слизаме от тази платформа тук. — Силните му пръсти се вплитат в моите и аз го стисвам в отговор.

— Между другото, какво имаше предвид, когато преди малко ми каза, че си станала пестелива? — пита, докато ми помага да сляза по стълбите. — Шега ли беше това или…

— О, не! Наистина станах пестелива! Джес ме научи! Тя е като Йода!

— И на какво точно те научи? — пита Люк с леко разтревожена физиономия.

— Например как да си правя пръскачка за градинските цветя от стара кутия от прясно мляко — изричам гордо. — Както и опаковъчна хартия от стари торбички. Освен това, че човек винаги трябва да надписва картичките с молив, за да може получателят им да изтрие посланието ти и отново да ги използва. Така се пестят цели деветдесет пенса!

Люк се вторачва в мен и дълго време не казва нищо.

— Мисля, че е крайно време да си те прибера в Лондон — отсича накрая. После продължаваме да слизаме по стълбите, а той държи патерицата ми. — Между другото, обади се Дани.

— Дани се обади?! — изписквам радостно аз и пропускам последното стъпало на стълбата. Строполявам се на тревата и светът отново се завихря около главата ми.

— Олеле! — сграбчвам здраво Люк. — Прилошава ми!

— Добре ли си? — пита уплашено Люк. — От сътресението ли е? Не трябва да се качваш по никакви стълби…

— Всичко е наред — отговарям леко задъхана. — Просто ще приседна.

— Боже, и аз непрекъснато бях в подобно състояние — отбелязва Сузи, минавайки покрай нас. — Когато бях бременна, разбира се.

Главата ми се изпразва.

Поглеждам стреснато Люк. Той изглежда не по-малко шашнат от мен.

Не, не е възможно… Не бих могла…

Надали съм…

И ето че без да се усетя, мозъкът ми се е превърнал в изчислителна машина. Въобще не си бях помисляла за това… Но последният път… трябва да беше… Беше най-малко преди…

О, господи!

Боже господи!

— Беки? — обажда се Люк и гласът му звучи особено странно.

— Хммм, Люк…

Преглъщам, като се опитвам да запазя самообладание.

Добре де, спокойно! Не се паникьосвай! Само не се паникьосвай!

УЕСТ КЪМБРИЯ БАНК

Стърндейл Стрийт № 45

Когънтуейт

Къмбрия

Мис Джесика Бъртрам

Хил Райз № 12

Скъли

Къмбрия

22 юни 2003 г.

Уважаема мис Бъртрам,

Бях шокиран и истински обиден от тона на последното писмо.

Всъщност, аз „имам свой живот“, както благоволихте да изразите.

Искрено Ваш:

Хауард Шоукрос

Отдел „Връзки с клиенти“,

директор

РЕБЕКА БРАНДЪН

Мейда Вейл Меншънс № 37

Мейда Вейл

Лондон

До Управителя

на „Харви Никълс“

Найтсбридж№ 109–125

Лондон

25 юни 2003 г.

Уважаеми господине,

Извършвам едно хипотетично проучване. Питах се дали са верни слуховете, че ако родиш в „Харви Никълс“ (случайно, разбира се!), после имаш правото цял живот да получаваш оттам безплатни дрехи?

Ще Ви бъда много благодарна, ако ми отговорите на този въпрос.

Както вече споменах, това е напълно хипотетично проучване.

Искрено Ваша:

Ребека Брандън (по баща Блумууд)

РЕБЕКА БРАНДЪН

Мейда Вейл Меншънс № 37

Мейда Вейл

Лондон

До Управителя

на „Хранителен отдел — Хародс“

Бромптън Роуд

Лондон

25 юни 2003 г.

Уважаеми господине,

Извършвам едно хипотетично проучване. Питах се дали са верни слуховете, че ако родиш в хранителния отдел на „Хародс“ (случайно, разбира се!), после имаш правото цял живот да получаваш оттам безплатна храна.

Питах се също дали имаш правото да получиш и нещо друго безплатно, като например дрехи.

Ще Ви бъда много благодарна, ако ми отговорите на този въпрос.

Искрено Ваша:

Ребека Брандън (по баща Блумууд)

РЕБЕКА БРАНДЪН

Мейда Вейл Меншънс № 37

Мейда Вейл

Лондон

Синьори Долче и Габана

Виа Сиига

Милано

25 юни 2003 г.

Шери синьорес,

Чао!

Ми е британска жена, адоро вотра мода.

Има едно малко въпросино хипотетика — ако жа ве бамбино във вашия шоп (по погрешко, натуралменто!!), е съм ли в право за лес дрехи гратиси пор ла вива цял? Е пор бамбино също?

Грацие миле боку пор льо отговор.

Кон ле най-добри пожелания:

Ребека Брандън (по баща Блумууд)

Информация за текста

Sophie Kinsella

Shopaholic and Sister, 2004

Издание:

Софи Кинсела. Беки Б. и аферата с чантата

Английска. Първо издание

ИК „Кръгозор“, 2005

Предпечатна подготовка: Веселка Стоянова

Технически редактор: Ангел Йорданов

Коректор: Мария Тодорова

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/text/35620

Последна корекция: 6 октомври 2015 в 22:00

1

„Javoro pieno“ — „Президентът полага огромни усилия.“ — Б.пр.

2

Жадор вотр шапо (фр.) — „Извинявай, госпожице! Много ми харесва шапката ви!“ — Б.пр.

3

Church (англ.) — „църква“. — Б.пр.

4

Temple (англ.) — „храм“. — Б.пр.

Content

Софи Кинсела
Беки Б. и аферата с чантата

Едно

Две

Две

Три

Четири

Пет

Шест

Седем

Осем

Девет

Не аз.

Десет

Единадесет

Дванадесет

Тринадесет

Четиринадесет

Петнадесет

Шестнадесет

Седемнадесет

Осемнадесет

Деветнадесет

Двадесет

Двадесет и едно

Двадесет и две

Двадесет и три

Двадесет и четири

Двадесет и пет

Информация за текста

1