Мики Спилейн

Бърз е моят револвер

На всички мои приятели — минали, настоящи и бъдещи.

Всички герои и събития, описани в книгата, са измислени.

Всяка прилика с действителни личности и събития е чисто случайна.

М. С.

Глава I

Случвало ли ти се е някоя вечер, докато удобно си се свил в креслото около камината, да се замислиш какво става навън? Сигурно не. Взимаш си книга и четеш за събития и факти, странно възбуден от истории, които никога не са се случвали. Четеш ги сега и си готов да се вживееш в нечии чужди преживявания. Забавно, нали? Четеш за живота отвън и си мислиш какво ли щеше да стане, ако ти се беше случило на теб, или пък колко би желал най-малкото да бъдеш свидетел на тези събития. Дори древните римляни са го правели, подслаждайки живота си със силни усещания. Те са се опиянявали от кръвта и насилието в Колизеума, наблюдавали са как дивите зверове разкъсват човешка плът, виели са от възторг и се тупали щастливо по гърба, когато смъртоносните нокти на звяра се забивали в тялото на роба, посрещайки с френетични възгласи извършеното убийство… О, чудесно е да наблюдаваш. Живот, гледан през ключалка. Но дните си минават, с теб не става нищо необикновено и стигаш до извода, че всичко е само на книга — в живота такива неща не стават. Но все пак четенето си струва труда. Следващата вечер взимаш нова книга, забравяйки за предишната, и преживяваш нещо ново във въображението си.

Но запомни едно: и в живота стават странни събития, и то под носа ни, само че ние не ги забелязваме. Всеки ден, всяка нощ… В сравнение с тях забавленията на древните римляни изглеждат като ученически пикник. Можеш да ги откриеш, ако искаш. Всичко, което трябва да направиш, е да ги потърсиш. Но ако бях на твое място, нямаше да го направя, защото едва ли щеше да ми хареса това, което щях да открия. От друга страна, аз не съм ти, и търсенето на такива неща е моя работа. Не са мили неща за гледане, защото показват хората такива, каквито са. Колизеумът го няма повече, но градът е един значително по-голям театър и в него могат да се поместят повече хора. Острите като бръснач нокти не са на диви зверове, но тези на човека могат да бъдат точно толкова остри и два пъти по-коварни. Трябва да реагираш много бързо и да бъдеш много умел, ако не искаш да бъдеш изяден, и ако си в състояние да убиеш пръв, без значение как и кого, можеш да останеш жив и да се върнеш в удобното кресло и излъчващата уют камина. Но трябва да действаш бързо. И умело. Иначе си мъртъв.

В дванайсет и десет завързах папката с изгубения ръкопис на Хърман Гейбъл и го занесох в апартамента му. За мен това бяха само куп пожълтели листа, покрити с нечетливи драсканици, но на клиента ми те струваха две хиляди и петстотин долара. Старият глупак ги беше опаковал заедно с няколко стари вестника и ги беше дал на безмълвния портиер да ги изхвърли на боклука. Беше истински щастлив, че можеше да си ги получи обратно. Отне ми три дена да ги открия и практически прерових цялата мръсотия на градското бунище, но когато напипах пачката мили, шумолящи петдесетачки, които той ми връчи, разбрах, че безсънните нощи не бяха отишли на вятъра.

Дадох му квитанция за получените пари, взех асансьора и тръгнах към бричката си. Както ми се струваше, тези мангизи щяха да си живеят райски, докато аз му удрях един хубав и дълъг сън. След това може би щях да ги поразхвърлям тук-там.

По това време на денонощието улиците бяха почти празни. Пресякох града и се насочих на север, към частната си пещера в огромната скала, която наричах дом.

Заспах още на първия червен светофар, склонил глава на волана, и се събудих с дузина клаксони в ушите. Две коли си бяха одрали броните, опитвайки се да се промушат покрай мен, и аз бях толкова зашеметен, че едва успявах да отвръщам на псувните, с които ме заливаха. Да вдървят по дяволите! Паркирах колата си до тротоара и изключих мотора. Точно пред мен забелязах светлините на някакъв нощен бар. Реших, че някоя друга чашка черно кафе ще ме посвести малко.

Санитарните инспектори явно бяха подминали това място. Вонеше ужасно. Двама скитници убиваха времето си, сърбайки порция десетцентова супа, без да забравят, разбира се, за безплатните сухарчета, които се полагаха на посетителите. Малко по-надолу един пияница се опитваше да се концентрира върху подноса с яйца и се бе вкопчил за стола, като отчаяно се опитваше да не изпадне от този свят. Очевидно се беше натряскал до последния си долар, тъй като всичките му джобове бяха извадени навън в напразни опити да покрие сметката, която слагаше капак на всичките му беди.

Докато си седях пред бара и гледах огледалото зад парчетата торта, бях пропуснал да забележа пухкавото котенце, седящо на крайчеца на една маса. Имаше червени коси, които явно не беше извадила от козметична бутилка, и изглеждаше доста добре от мястото, където седях.

Едва тогава барманът се приближи до мен и попита:

— Какво ще бъде?

Имаше глас като на жаба.

— Едно силно кафе.

Пухкавото ме забеляза. Тя ме огледа, усмихна се, прибра инструментите си за маникюр в един найлонов плик и заклати чаровното си дупенце към мен. Когато се отпусна на близкото столче, тя кимна към бармана и каза:

— Дребния има стоманено сърце, мистър. Не ми вярва дори и за чаша кафе, докато не си намеря работа. Ще ме финансираш ли с няколко витамина?

Бях твърде уморен, за да споря за каквото и да било.

— Нека бъдат две, приятел — подвикнах аз на бармана.

Той взе с отвращение втора чаша, напълни я и стовари и двете на стойката, така че половината от кафето се разля по повърхността на изтъркания от миене линолеум.

— Слушай, Рижо — изквака той, — престани да използваш бара вместо офис. Не ми трябват полицаи под опашката. Това е най-малкото, от което имам нужда.

— Бъди добър и се успокой, дребен. Всичко, което искам от джентълмена, е чаша кафе. Има твърде уморен вид и едва ли го бива за нещо тази нощ.

— Да, дребен, затваряй си човката — добавих аз.

Барманът ми хвърли кръвнишки поглед, но тъй като бях точно толкова грозен, колкото и той, и близо два пъти по-голям от него, се затътри към подноса със сухарите, който се намираше прекалено близо до двамата скитници. Хвърлих поглед към червенокосата.

Не бих казал, че беше красива. Тоест, някога може и да е била, но душевните мъки винаги се отразяват върху погледа и гънките около устата, изтривайки цялата привлекателност на женското лице. Да, някога сигурно е била почти прекрасна. И това време не е било толкова отдавна. Дрехите й бяха модни миналата година и като че ли малко й стискаха. Кройката на роклята й даваше възможност да се видят краката и голяма част от гърдите й. Кожата й беше бяла, нежното й тяло — все още стегнато и младо, но лицето й беше състарено от знание, което не се получава от четенето на книги. Наблюдавах я изпод вежди как взима чашата и отпива от кафето. Имаше изящни ръце, дълги пръсти, завършващи с добре поддържани, оцветени в дълбоки тонове нокти. Начинът, по който държеше чашата, ме дразнеше. Вместо да си бъде дебела, очукана чаша, каквато си беше в действителност, тя изглеждаше като върха на елегантността, когато момичето балансираше с нея пред устните си. Мислех, че носи венчален пръстен, докато не остави чашата на стойката. Тогава видях, че това беше покрито с диамантен прах тънко златно пръстенче с някакъв емайлиран знак, който приличаше на лилия.

Внезапно тя се обърна към мен и попита:

— Харесвам ли ти?

Ухилих й се.

— Аха. Но, както сама забеляза, прекалено съм скапан, за да излезе нещо.

Смехът й прозвуча като камбанка.

— Бъди спокоен. Няма да ти говоря за условията на продажбата. Това, с което търгувам, интересува само определена категория мъже.

— Да не си любител психолог?

— Трябва да бъда такава.

— И значи аз не съм от този тип мъже, така ли?

Очите на Рижата весело заблестяха.

— Такива късметлии като теб никога не трябва да се бъркат в джоба. Вместо тях плащат жените.

Извадих пакет Лъки и й предложих. Когато запалихме, казах:

— Бих искал всички момичета, които съм срещал, да мислят по този начин.

Тя издуха дима към тавана и ме изгледа така, сякаш се връщаше от дълъг път.

— Те мислят така, мистър. Може би не го знаеш, но мислят именно така.

Не зная защо, но момичето ми хареса. Може би за това бяха виновни очите й, които бяха сурови, но можеха и да си поплачат малко. Може би заради няколкото случайно казани от нея думи, които ми беше приятно да чуя. А може би и защото просто бях твърде уморен, а пещерата ми — празна и студена, докато тук можех да си говоря с червенокосата. Както и да е, тя ми хареса, и го съзнаваше. Усмихваше ми се така — уверен съм в това, — както не го беше правила много отдавна: като на приятел.

— Как се казваш?

— Майк. Майк Хамър. Местен съм, обикновено свеж, но сега уморен до смърт. Бял, ерген, пълнолетен. Ставам ли?

— Добре де, какво си мислиш! Тук всички мъже се казват само Смит или Джоунс. Защо си казваш истинското име?

— Нямам жена, на която да докладват за срещите ми — ухилих се аз. — Този пръстен тук си е мой. Как те наричат, освен Рижата?

— Не ме наричат никак!

Видях, че очите й се присвиха леко, когато отпи последната глътка кафе. Дребния ни хвърляше нервни погледи и от време на време поглеждаше към отворения като параходна тръба прозорец, надявайки се може би, че няма да мине някой полицай и да закове безделника, който се опитваше да убие времето си. Той ми създаваше грижи.

— Искаш ли още кафе?

Тя поклати отрицателно глава.

— Не, стига ми. Ако Дребния не беше толкова чувствителен по въпроса за кредитите, нямаше да се подмазвам за среднощните си закуски.

— Не мисля, че бизнесът ти е западнал толкова.

От начина, по който се обърнах и я погледнах, червенокосата разбра, че във въпроса ми има нещо повече от обикновено любопитство. Няколко секунди тя гледаше втренчено в огледалото:

— Не е западнал.

Цялата бе погълната в мислите си.

Хвърлих един долар на стойката, Дребния го взе и ми върна рестото. Когато го прибрах в джоба си, казах на Рижата:

— Нали не си престанала да мислиш, че си едно мило момиче? Срещал съм всякакви видове жени и смятам, че можеш да се оправяш доста добре… ако искаш, разбира се.

Усмивката й откри трапчинка, която вероятно е била погребана доста отдавна. Тя целуна пръста си и докосна бузата ми с него.

— Харесвам този Майк. Има времена, когато си мисля, че вече не съм в състояние да харесам никого, но теб те харесвам.

Една лампа изгърмя точно над главите ни и заглуши звука от отварящата се врата. Почувствах момъка с гърба си, преди да го видя в огледалото. Беше висок, тъмнокос и начумерен, с вградена мазна усмивка, която минаваше за ноу-хау, и миришеше на евтин брилянтин. Костюмът щеше да бъде много шик в Харлем, с остри подгъви и тегели.

Не говореше на мен, когато каза:

— Здрасти, рожбо.

Червенокосата се обърна едва-едва и устните й се свиха.

— Какво искаш?

Гласът й стана безизразен, а кожата на лицето й се изопна.

— Не се шегувай с мен.

— Заета съм. Разкарай се.

Дангалакът протегна ръка, хвана я за рамото и я извърна рязко към себе си.

— Не ми харесват мръсните ти забележки, Рижо.

Веднага щом се смъкнах от столчето Дребния тръгна към нас, търсейки нещо с ръка под стойката, но като видя физиономията ми, той го остави обратно и застина. Бабаитът също го видя, но той си имаше нещо на ум. Сви зловещо устни и процеди през зъби:

— Омитай се оттук, докато си цял!

По всяка вероятност искаше да се хвърли върху мен, но аз го ръгнах с четири стегнати пръста в корема малко над пъпа и той се преви надве като сгъваемо джобно ножче. Разгънах го с мощен удар в челюстта и на лицето му се появи червеникав белег, който щеше да се задържи известно време.

Обикновено момчетата се задоволяват с това и се усмиряват. Но този не искаше. Той едва дишаше, обаче ме псуваше с разбити устни и в същото време ръката му неконтролирано се плъзгаше към мишницата. Рижата стоеше, притискайки с ръка устата си, докато Дребния ни изквака да прекратим всичко, но беше твърде уплашен, за да се приближи до нас.

Позволих му да стигне почти до ръкохватката, после измъкнах своя 45-калибров патлак, така че всички да можеха да го видят. Само за ефект го притиснах към челото му и вдигнах предпазителя. В настъпилата тишина се разнесе остро прещракване.

— Само да пипнеш желязото си и ще ти пръсна шибаната глава. Давай, само се опитай да направиш едно движение, въшка такава — казах аз.

Той наистина се раздвижи, но само за да припадне. Реших, че няма да му навреди, ако полежи малко в безсъзнание. Дребния бе получил тикове в рамото. Червенокосата изплашено гледаше към Зализания, ужасена до смърт. Накрая тя каза:

— Не биваше да правиш това за мен. Тръгвай си бързо, моля те, преди да се е свестил. Той… той ще те убие!

Докоснах нежно ръката и.

— Кажи ми нещо, Рижо. Наистина ли мислиш, че ще може?

Тя прехапа устни и очите й потърсиха лицето ми. Нещо я разтресе мощно.

— Не. Не. Не мисля така. Но, моля те, върви си. Заради мен. — В гласа й се усещаше настоятелна молба.

Усмихнах й се отново. Тя беше в беда и уплашена до смърт, но все още си оставаше мой приятел. Извадих портфейла си.

— Направи нещо за мен, Рижо — пъхнах в ръката й три петдесетачки. — Махни се от улицата. Утре слез в града и си купи прилични дрехи. Купи си сутрешния вестник и си потърси работа. Това, с което се занимаваш, е бавно самоубийство.

Не обичам, когато ме гледат така, защото по този начин се гледат само младоженците или богомолците в църквата.

Зализания на пода бавно идваше на себе си. Отвори очи и ги прикова в портфейла ми. Погледът му залепна върху значката ми на частен детектив, която се намираше там, и само палецът ми, все още на спусъка, го възпря да не посегне към гърмящата си играчка. Наведох се и измъкнах патлака от кобура под мишницата му, после го сграбчих за яката и го изритах през вратата.

На ъгъла имаше полицейска колонка за повикване и аз се възползвах от нея. След няколко минути до тротоара спря полицейска кола и два булдога се изсипаха от нея. Кимнах на шофьора.

— Здрасти, Джейк!

— Здрасти, Майк. Какво става? — попита той.

Вдигнах Зализания и го сложих на крака.

— Този шегобиец искаше да си поиграе с мен — казах и протегнах револвера му 32-ри калибър с къс ствол. — Мисля, че няма разрешително за него, така че можеш да го затвориш за незаконно носене на оръжие. Утре ще натисна където трябва за обвинението. Знаеш къде да ме намериш.

Ченгето взе пистолета и натика Зализания в колата. Той все още псуваше, когато тръгнах към бримката си.

Събудих се рано сутринта. Имах нужда точно от тези четиридесет и осем часа, за да се наспя. Взех един смесен душ, за да прогоня остатъците от съня от очите си, след това застанах пред огледалото и ударих сутрешния бръснач. Въпреки това не се чувствах свеж. Очите ми бяха червени и подути. Изглеждах така, сякаш бях изорал бакенбардите си, вместо да ги обръсна. Най-накрая се почувствах по-добре. Мисълта за една голяма чиния бекон с яйца ми даде сили да се облека и да реша, че денят би трябвало да започне с по-свястна храна.

В снекбара на Джими цвъртеше едно изумително парче месо и издаваше чуден аромат. Сякаш точно мен чакаше. За късмет успях да дойда точно навреме, преди да се е препекло прекалено. Докато го обръщах с вилицата, Джими каза:

— Вчера цял ден звъня онази дама от офиса ти. Може би ще й се обадиш.

— Какво искаше?

— Чудеше се къде си. Басирам се, че си е помислила, че си го ударил през просото.

— Дрън-дрън. Тя винаги си мисли нещо. — Приключих с десерта си, и уредих сметката. — Ако се обади пак, кажи й, че съм тръгнал към офиса, става ли?

— Разбира се, мистър Хамър, с удоволствие ще й кажа.

Бутнах чинията настрани, запалих цигара и се качих в колата. Пътуването до центъра продължи няколко минути, но ми трябваше половин час, докато намеря място за паркиране. Когато най-накрая нахлух в офиса, Велда вдигна към мен кафявите си очи, които ме ужасяваха много повече от думите й. Когато си търсех секретарка, мислех, че трябва да бъде хубава и да й сече пипето, и явно бях успял да обера каймака. Изобщо не очаквах, че ще се окаже толкова язвителна и остроумна. Обикновено това не е типично за хубавелките. Тя е великолепна и има мозък, който може да изчислява всички остри ъгли.

— Как си прекарваш времето? — Тя ме огледа внимателно за следи от червило или за каквито и да било отпечатъци, които докарват беля на мъжа. Можех да разбера по начина, по който лека усмивка заигра на лицето й, че е решила, че съм прекарал времето в работа, а не из града.

Когато се изнизах от палтото си, оставих на масата бандеролите с петдесетачки.

— Джобни пари, детенце. Покрий разходите и депозирай останалото в банката — наредих аз. — Имаше ли посетители?

Тя подреди банкнотите и ги заключи.

— Двама. Единият искаше да оформи развода си, а другият търсеше телохранител, защото съпругът на приятелката му обещал да го направи на салата. Пратих и двамата при Елисън, където ще получат подходящо обслужване.

— Все решаваш вместо мен. Работата на телохранителя не е съвсем безинтересна.

— Аха. Видях снимката на тази приятелка. Точно твоят цицест тип.

— О, глупости, нали знаеш, че ненавиждам жените!

Седнах в креслото за клиенти и взех вестника от масата. Прелистих го отзад напред и когато реших да го оставя настрани, вниманието ми бе привлечено от фотографията на първа страница. Тя беше долу в ъгъла, обградена от съобщенията за тежки сбивания последната нощ. Беше снимката на червенокосата, свита до банкета на пътя. Заглавието гласеше: „Шофьорът убиец е избягал“.

— Горкичката! Ама че гнил късмет…

— Кой? — попита Велда.

Подадох й вестника.

— Бях с това дете предишната нощ. Проститутка. Купих й кафе в бара и й дадох малко мангизи, за да се измъкне от това блато, и виж какво е станало.

— Чудесна компания! — подхвърли със сарказъм Велда.

Стана ми обидно.

— По дяволите, тя не се опитваше да ме сваля! Помогнах й и тя ми беше благодарна повече, отколкото повечето боклуци, които се наричат хора. За първи път да направя нещо наполовина прилично и то да се извърти по такъв начин.

— Извинявай, Майк. Наистина съжалявам, скъпи.

Странно как това момиче винаги разбираше кога казвам истината. Отвори вестника, прочете съобщението, намръщи се, когато свърши с четенето, и каза:

— Не е била идентифицирана… Знаеш ли й поне името?

— По дяволите, не. Беше червенокоса и затова я нарекох Рижата. Дай да видя.

Прегледах написаното сам. Тялото било намерено в два и половина сутринта на улицата. Явно е била там доста време, преди някой да си е размърдал задника да повика полиция. Някакъв младок, който минал два пъти покрай нея, казал на полицая, че я помислил за пияна. Съвсем логично. Навънка е фрашкано с пияни по това време. Няма смисъл да ги търсиш специално, те са навсякъде. Но любопитното е, че в нея е нямало никакви документи за самоличност.

Сгънах вестника и поръчах:

— Оправяй се тук без мен. Ще се поразтъпча малко.

— Във връзка с момичето ли?

— Да. Ще се опитам някак да помогна при идентифицирането й. Звънни на Пат и му кажи, че след малко ще намина към него.

Реших да оставя колата където си беше, взех такси и скоро се озовах пред зданието от червени тухли, където се помещаваше офисът на Пат Чембърс. Струва си човек да се запознае с него. Той е капитан от отдела за убийства и полицай от главата до петите, въпреки че на пръв поглед изобщо не му личеше. Беше млад и пълен със знания и амбиция да се придвижи нагоре, най-добрият образец на полицейска ефективност, за който мога да се сетя. Не е често явление пазител на реда да дружи с частен детектив, но Пат прекрасно разбираше, че мога да стигна до места, недостъпни за закона, а той, от своя страна, беше в състояние да направи много неща, с които аз не бих се справил. Това, което беше започнало като скромно съглашение за делово сътрудничество, бе прераснало в здраво приятелство.

Посрещна ме в лабораторията за балистични експертизи.

— Здрасти, Майк! Какво те води насам толкова рано?

— Един проблем, приятелю. — Разгънах вестника и му показах снимката. — Откри ли нещо за нея?

Той поклати глава.

— Не… но ще разбера. Да отидем в кабинета.

Заведе ме в кубическата дупка над лабораторията и ми кимна към едно кресло. Докато палех цигара, той придърпа телефона, помоли за някакъв допълнителен номер и скоро бе свързан.

— Тук е Чембърс. Искам да разбера дали успяхте да установите самоличността на онова момиче, дето го е блъснала кола.

Изслуша отговора и се намръщи.

Почаках, докато остави слушалката и попитах:

— Е, какво?

— Нещо необикновено — смърт поради счупване на врата. Едно от момчетата не харесало гледката и те изчакват с причината за смъртта, докато не се направи ново изследване. Имаш ли нещо да ми кажеш.

— Нищо. Бях с нея в нощта, преди да бъде убита.

— Така ли?

— Беше проститутка. Почерпих я с кафе в бара и си поговорихме.

— Спомена ли как се казва?

— Не. Всичко, което успях да измъкна, беше прякорът й — Рижата. Това стигаше за момента.

Пат се облегна назад в креслото.

— Значи не знаем коя е тя. Дрехите й са нови, в чантичката й са намерени шест долара, няколко дребни монети и нито един белег по тялото, по който да я идентифицираме. На Дрехите няма клеймо от пералнята.

— Знам. Дадох й сто и петдесет долара, за да се облече прилично и си намери подходяща работа. Очевидно е успяла.

— Ставаш великодушен!

Тонът му беше като на Велда и аз се ядосах.

— По дяволите, Пат! Не ми говори и ти тези глупости! Не мога ли да си поиграя на светец за пет минути, без някой да ме подиграва за това? Виждал съм достатъчно такива като нея, може би повече, отколкото ти си виждал. Мислиш, че някой ще им протегне ръка за помощ? Как пък не! Но ако могат, ще ги изцедят до последната капка. Харесвах момичето; това променя ли нещата? Да, беше проститутка, но не се опитваше да ме сваля и аз й направих услуга. Може би е потънала в мечти за бъдещето и е забравила да си отваря очите, като е пресичала, и виж какво стана. Винаги, когато се докосвам до нещо, то загива.

— Чакай, Майк, не ми скачай. Знам как се чувстваш… странното е, че изглежда си излязъл от ролята си.

— О, много съжалявам, Пат. Това ме изкарва от нерви.

— Най-малкото ми даде ценна информация, с която да продължа разследването. Щом си е купила нови дрехи, можем да открием къде е сторила това. Ако имаме достатъчно късмет, можем да открием старите й парцали и да намерим клеймото на пералнята.

Каза ми да го почакам и запраши надолу по коридора. Останах пет минути сам и проклинащ хората, които оставяха децата си без надзор. Има дяволски много начини да умреш. Те просто те завличат в някоя дупка и ти виждат сметката, а наоколо няма никой, освен червеи — червеите обаче не могат да викат. Пат сигурно щеше да открие коя е тя. Ще положи малко повече усилия в издирването и скоро родителите й ще се появят, изкривени от мъка. Не че ще помогне много, но най-малкото щях да се почувствам по-добре.

Пат се върна доста кисел. Можех да се обзаложа, че знаех какво ще ми каже.

— Долу изследваха тази следа. Продавачите в магазина твърдят едно и също… взела е със себе си старите дрехи, когато е облякла новите.

— Тогава трябва да ги е оставила вкъщи.

— Аха. Не ги е носила със себе си, когато е била намерена.

— По дяволите, това също не ми харесва, Пат. Когато едно момиче си купува нови дрехи, тя не иска дори и да гледа старите, а това, което тя носеше, когато се срещнахме, беше отдавна излязло от мода. Вероятно ги е хвърлила някъде.

Пат протегна ръка към масата и взе бележника си.

— Според мен най-доброто, което можем да направим, е да публикуваме снимката й и да се надяваме, че някой ще я познае. Същевременно ще изпратим няколко човека да разследват около мястото, където си я срещнал. Това устройва ли те?

— Да. Предполагам, че не може да се направи нищо повече.

Той сгъна вестника, но преди да успея да му кажа къде се намираше барът, влезе лаборантът в бяла престилка и му подаде листата с отчета. Пат погледна написаното, очите му проблеснаха и ме изгледа странно.

Не можех да разбера за какво става дума, затова го зяпнах на свой ред. Без да каже дума, той ми подаде отчета и освободи лаборанта с кимване на глава. Информацията беше същата, която ми даде и Пат, но долу в ъгъла някой беше добавил нещо с разкривен почерк. Ясно се казваше, че макар вероятно смъртта да е настъпила вследствие на нещастен случай, не се изключва и възможността за убийство. Такова счупване на врата можеше да стане само при изключително странно стечение на обстоятелствата.

За първи път, откакто познавах Пат, той реагира като полицай.

— Много любопитна история ми разказа, Майк. На каква част от нея трябва да повярвам? — Гласът му пращеше от сарказъм.

— Върви по дяволите! — отвърнах му аз хладно, макар че отвътре ме изгаряше.

Прекрасно разбирах какво става в мозъка му на бюрократ. Точно защото си бяхме подвили опашките при няколко заплетени случая, той си мислеше, че нарочно му ги пробутвам.

— Ти не беше лошо момче, Пат — казах аз бързо. — Преди си правехме услуги, без да си задаваме въпроси, нали? Някога да съм ти стоварвал нещо на главата?

Той се опита да отговори нещо, но аз го прекъснах:

— Да, разбира се, пътищата ни на няколко пъти се пресякоха, но тогава ти винаги ми стоварваше всичко на гърба още преди да започнем, защото си полицай. А аз не мога без информация… всичко, което мога, е да защитавам клиентите си. Откога си започнал да смяташ, че ти се мотам из краката?

Този път Пат се ухили.

— Пак ще трябва да се извинявам днес. Направи ми още една услуга и си представи, че имам наполовина основателни причини да бъда подозрителен. На теб вратът ти е здрав, защото си вършиш сам работата и нямаш нищо против да получиш малко безплатна информация дори от мен, но аз не те обвинявам за това. А аз трябва да се грижа вратът ми да остане цял, защото много добре знаеш какъв натиск се оказва върху нашия департамент. Ако ни спипат натясно, ще трябва да отговаряме пред доста хора.

Той продължи да говори, но аз не го слушах. Очите ми продължаваха да се разхождат по отчета, докато думата „убита“ започна да подскача като жива. Виждах Рижата, с двете мили трапчинки на бузите, целуваща пръста си и грейнала в усмивка, предназначена само и единствено за мен. Проститутка, а можеше да бъде истинска лейди; приятел за няколко безумно кратки мига…

Бях я загубил завинаги.

Стомахът ми се сви на буца, защото Рижата не беше единствената, която си спомнях. Спомнях си много добре и Зализания, с неговия пистолет и гнусната му усмивка. Рижата беше ужасена до смърт, когато го видя… Ноктите ми се впиха болезнено в собствената ми плът и започнах да псувам под носа си. Винаги става така — тази лудост, която ме обзема, когато ми се иска да пречукам някой кучи син, а няма нищо, което да хвана, освен въздух. Знаех дяволски добре какво може да е станало след това. Те вероятно са се отказали да я убеждават повече и единственият им аргумент е останал смъртта.

— Дай ми информация, Майк — каза Пат.

— Няма какво да ти давам — отвърнах му аз. — Изпомпан съм до дъно. Подобни неща ме съсипват окончателно. Бих могъл и аз да съм убиецът.

— Защо смяташ, че е убийство? — попита Пат и ме изгледа внимателно.

Хвърлих листа на масата.

— Не знам, но тя е мъртва. Какво значение има как е умряла? Мъртвият си е мъртъв и за него няма значение как е бил убит.

— Да не стигаме до крайности, Майк. Кажи ми това, което ти знаеш, а аз не знам.

— Как изглеждаше, когато беше жива ли? Беше мило дете.

— Продължавай.

— Няма къде да ходим. Ако е била убита случайно, ще се почувствам адски зле. Ако обаче е била убита…

— Добре, Майк, това вече го чух… ако е била убита, ще тръгнеш сам на лов, ще хванеш гадното копеле и ще му завреш носа в говна. Може би ще го направиш толкова силно, че ще му счупиш врата.

— Да — казах аз. След това го повторих още веднъж.

— Майк.

— Какво?

— Виж, Майк. Ако е убийство, тогава с него ще се заеме нашият отдел. Вероятно не е, но ти толкова ме възбуди, че аз май започвам да мисля, че е. Трябва да съм луд, разбира се, защото в този твой ненормален мозък имаш мисли, които биха могли да объркат всичко. Хайде да не стигаме дотам, Майк. Веднъж беше достатъчно. Тогава не ти казах нищо, но не искам повече да се повтаря. Винаги сме играли комбина, макар че само господ знае защо аз се оказвам повален. Може би съм много смотан. Както и да е, ще ми кажеш ли това, което знаеш?

— Да, Пат.

Не го излъгах. Всичко, което му разказах, беше истина. Просто не му казах останалото. Ужасно приятно е да бъдеш дяволски луд заради нещо, което те кара да се напиеш до припадък, но още по-добре е да вземеш това дяволско нещо, по което си луд, да го фраснеш в стената и да правиш с него всичко, което ти дойде на ум, с единственото желание да можеш да направиш всичките тези неща, преди да е станало твърде късно.

Пат отново си играеше на полицай с тефтера си.

— Къде я срещна? — попита ме той.

— В един бар на Трето авеню. Минах по моста и слязох надолу по Трето авеню и спрях пред този бар по пътя. Не си спомням как изглеждаше улицата, защото бях твърде изморен, но ще отида отново там, ще проверя и ще го намеря, въпреки че наоколо е фрашкано с такива заведения.

— Не е някое малко заведение.

— Напротив, точно такова е. Можеш да ме арестуваш, защото преча на процеса на разследване. Трябваше да си спомням всяка подробност от това, което се случи тази нощ.

— Мога да го направя, Майк.

— Казах ти, че ще го открия.

— Достатъчно. Междувременно ще направим аутопсия, а също така ще се опитаме да открием старите й дрехи. Обади ми се, като откриеш бара. Може би ще го намеря и без теб, но ти можеш да го направиш по-бързо… ако искаш, разбира се.

— Непременно.

Усмихвах се, но нямаше нищо смешно. Това беше единственият начин да се сдържам и да бъда вежлив, без да покажа, че в мен бушува истински ураган от ярост. Стиснахме си ръцете и си казахме по едно културно „довиждане“, но в същото време ми се искаше да псувам и вия.

Не обичам да полудявам по този начин. Но не можех да направя нищо. Убийство! Каква ужасна дума.

Слязох на първия етаж и попитах дежурния къде мога да намеря Джейк Ларю. Той ми даде домашния му телефон и аз отидох на телефонния автомат малко встрани от главния коридор и набрах номера. Обади се жената на Джейк и трябваше да го събуди, за да го свърже с мен. Гласът му не прозвуча много приятелски, когато каза „ало“.

— Обажда се Майк Хамър, Джейк. Какво стана с онова говедо, което ти предадох онази вечер?

Джейк промърмори нещо неприлично. След това продължи:

— Ама и ти ми подложи една динена кора!

— Защо?

— Има разрешително за това оръжие, ето защо. Да не искаш да си навлека неприятности?

— Какво правят тия — да не са почнали да дават разрешително на всички в щата Ню Йорк?

— Глупости. Казва се Фини Ласт, шофьор и телохранител на Бърин-Гроутин, оня богаташ на острова.

Подсвирнах през стиснати зъби и закачих слушалката. Значи сега даваха разрешително на всички копелета, които искаха да убиват. О, великолепно. Направо прекрасно.

Глава II

Малко преди четири часа се върнах в офиса. Велда усърдно лепеше пликове за писма по един не съвсем дамски маниер и се зарадва на възможността да спре.

— Преди малко се обади Пат — каза тя.

— Навярно те е помолил да ми предадеш да бъда добро момче?

— Думите бяха други, но смисълът бе този. Коя е тя, Майк?

— Още не съм открил, но ще го направя.

— Майк, все пак си шеф и ми е неприятно, че трябва аз да ти отварям очите. На вратата ни чукат проспериращи клиенти, а ти се захващаш с неща, които изобщо не миришат на пари.

Хвърлих шапката си на бюрото.

— Където има убийство, там има и пари, пиленце.

— Убийство ли?

— Върти ми се тази идея из главата.

Приятно беше да си седиш в удобното кресло и да се наслаждаваш на комфорта. Велда ми позволи да се прозина, след това попита:

— Какво търсиш всъщност, Майк?

— Едно име — отвърнах аз. — Само едно име на жена, умряла безименна. Мислиш, че е проява на болезнено любопитство, нали? Все пак трябва да се съгласиш, че не мога да положа венец с надпис „На Рижата“. Какво знаеш за някой си Бърин-Гроутин, Велда?

Следях с поглед мухата, която се разхождаше по тавана, и се опитвах въпросът ми да прозвучи най-обикновено.

След един момент тя отговори:

— Сигурно става дума за Артър Бърин-Гроутин. Той е стар джентълмен от висшето общество на около осемдесет години, предполага се, че е един от четиристотинте най-богати хора на Америка. Някога е бил запален комарджия, но с годините се е озаптил. Сега е страшно набожен. Мъчи се да измоли прошка за греховете от младините си.

Спомних си за него главно по историите, които старчоците обичат да разказват за едно пиене, когато те сгащят в някой бар.

— За какво му е телохранител? — попитах аз.

Велда се порови из паметта си.

— Ако не греша, няколко пъти са ограбвали имението му на острова. Старите хора са склонни да бъдат мнителни и аз не го обвинявам. Аз също бих си наела бодигард. Най-веселото е, че крадецът би могъл да получи всичко, което поиска, ако почука на вратата. Артър Бърин-Гроутин направо се побърква, когато му разказват разни сърцераздирателни истории. Освен това той е един от най-големите филантропи в града — добави Велда.

— Купища пари?

— Аха.

— Откъде знаеш всичко това?

— Ако не четеше само хумористичната страница във вестниците, и ти щеше да го знаеш. Той е известен като кинозвезда. Очевидно има силно развито чувство за собствено достойнство. Ту преследва някого за клевета, ту лишава от наследство някой далечен роднина, защото е опетнил честното име на Бърин-Гроутин. Преди месец хвърли един милион долара за приют за бездомни кучета и котки. А, чакай малко…

Тя стана и започна да се рови из купчината вестници на бюрото. След кратко търсене измъкна една ротативка отпреди една седмица и я разгъна.

— Тук има нещо за него.

Беше снимка, заснета в някакво гробище. На фона на надгробните паметници и кръстовете се извисяваше наполовина построен мавзолей. Двама работника издигаха по скелето мраморни плочи и ги слагаха на местата им. Един поглед стигаше, за да стане ясно, че в тази работа са вложени много пари. До снимката се мъдреше и проектът на художника, издържан в класически гръцки стил. Артър Бърин-Гроутин искаше да бъде сигурен, че и след смъртта си ще има покрив над главата си.

Велда сложи вестника обратно в купчината.

— Да не би да ни е клиент, Майк?

— Не. Просто случайно срещнах името му и се заинтересувах.

— Лъжеш.

— А ти се държиш грубо с шефа си — озъбих й се аз.

Тя си прибра езика и се върна към работата си на бюрото. Станах и й казах да си тръгне по-рано, след това нахлупих шапката си и излязох. Имаше няколко неща, които ми се въртяха из ума, но ми трябваше известно време, преди да започна.

Отидох в бара, който се намираше долу, и си поръчах бира. Докато допивах третата чаша, вестникарчето донесе вечерното издание. Подадох му десет цента и разгънах вестника на стойката. Пат беше свършил добра работа. Снимката й беше на първа страница, а под нея с едър шрифт бе набрано: „ПОЗНАВАТЕ ЛИ ТОВА МОМИЧЕ?“ Разбира се, че го познавах. Това бе Рижата. Не можех да я забравя. Чудех се дали някой друг си имаше неприятности, че я е забравил.

Пъхнах вестника в джоба си и тръгнах към колата си. Такситата и товарните камиони задръстваха пътя и когато свих към Трето авеню, беше почти шест часът. Доста бързо открих снощното заведение. Имаше дори и свободно място за паркиране. Влязох вътре и се покатерих на столчето пред бара, като оставих небрежно вестника до себе си така, че да се вижда снимката. Дребния носеше супа и сухари на някакъв безделник. Все още не ме беше забелязал.

Когато ме видя — пребледня и изглежда не можеше да отлепи поглед от лицето ми.

— Кво искаш? — проломоти той.

— Яйца. Бекон с яйца. И кафе.

Той тръгна заднишком към шубера и започна да лови яйца в кошницата. Едно яйце падна и се размаза по пода, но Дребния сякаш не го забеляза. Затова пък безделникът така изпръхтя, че супата изхвърча през носа му. Зад фурната имаше стоманен рефлектор, в който на два пъти улових погледа на Дребния. Шпатулата, с която си служеше, бе достатъчно голяма, за да побере цяла торта, но той все не можеше да се справи с яйцето. Успя чак на третия път.

Дребния трепереше ужасно. Не му стана по-добре, когато помести вестника, за да сложи чинията, и видя снимката на Рижата.

— Пържените яйца имат едно огромно предимство — казах аз. — Трудно могат да бъдат изпортени дори от един некадърник. — Дребния просто ме зяпаше. — Да, яйцата са си яйца. Понякога обаче ти попадат и развалени. Направо полудявам, когато държа развалено яйце. Чупил ли си някога развалено яйце? Издават страшен звук и миришат адски. Развалените яйца са истинска отрова.

Бях на средата на яденето, когато Дребния каза:

— Какво искате от мен, мистър?

— Ти ще ми кажеш.

— Полицай ли сте?

И двамата погледнахме едновременно към вестника.

— Имам значка и… желязо.

— Частно ченге? — Той ставаше доста груб.

Оставих вилицата и го погледнах. Когато се налага, мога да придам доста мръснишки израз на лицето си.

— Не ме предизвиквай, дребен, че мутричката ти ще стане на кайма. Колкото повече си мисля за това, толкова повече ми харесва тази идея. Името ми е Майк Хамър… Сигурно си го чувал. Обичам да си имам работа с разумни момчета.

Вдигнах вестника и посочих с пръст въпроса, написан под снимката. Дребосъка отлично разбираше, че не се шегувам. Бях подивял и той го знаеше. Беше уплашен до смърт, но продължаваше да вдига рамене.

— По дяволите, не знам коя е.

— Не беше за първи път тук. Престани да се правиш на луд.

— Добре де, идваше от време на време. Понякога се опитваше да хване някого, но аз я гонех. За мен и останалите беше просто Рижата. Това е всичко, което знам за нея.

— Счупи рекорда по лъгане, дребен.

Устните му се дръпнаха отново над зъбите.

— Копеле такова.

Хванах го за яката на ризата и го заврях в стойката.

— Когато някой се окаже забъркан в каша, понякога може да ходи право, след като излезе от нея. Но понякога не може. Сигурен съм, че ако ченгетата решат да се поровят малко тук, задникът ти ще лъсне и ще им трябва цяла седмица, за да те извадят от реката.

— Честно, Майк, не знам нищо за дамата. Бих ти казал, ако знаех. Аз съм хрисим човек и не искам да се забърквам в разни каши. Що не ме оставиш на мира?

— Миналата нощ тук имаше един бабаит, Фини Ласт. Често ли идва?

Дребния облиза нервно дебелите си устни.

— По дяволите, може би два пъти. Кълна се. Идваше заради червенокосата. Дори не ядеше тук. Пусни ме, моля те.

Разхлабих хватката.

— Разбира се, приятел, ще те пусна — казах и хвърлих върху стойката половин долар. Дребния се зарадва, че може да отиде до касата и да бъде по-далеч от мен. Слязох от столчето и се изправих пред него. — Ако разбера, че си премълчал нещо, ще имаш посетители. В красива синя униформа. Но според мен ще имат затруднения, тъй като ще ти бъде трудно да им обясниш всичко без зъби.

Вече бях до вратата, когато ме повика:

— Ей, Майк!

Обърнах се.

— Според мен… според мен тя живееше някъде наблизо. Струва ми се, в съседния квартал на север оттук.

Не дочака отговор. Имаше доста работа по изтриването на яйцата от пода.

Навън се насочих към колата, но после размислих и тръгнах пеша по Трето авеню към ъгъла на улицата. Претърсването на мрачните дупки, които се намираха наоколо, щеше да ми отнеме цяла седмица и не бях в настроение да върша тази работа.

На ъгъла имаше една сладкарница, чийто интериор едва се виждаше от петната от мухи по витрината. Но въпреки цялата си мръсотия тя служеше като място, в което се събираха хората от околността.

Пред нея се мотаеха трима пънкари, облечени в ярки спортни костюми. Явно нямаха какво да правят и се забавляваха, като пускаха мръсни шеги по адрес на минаващите момичета. Една чевръста блондинка се обърна и фрасна един от тях по устата, като получи ботуш под опашката вместо отговор. Този път момичето си тръгна.

Пресякох улицата и тръгнах към момчето, което се държеше за устата и се опитваше да изтрие червената струйка под устните си. Разкопчах якето си така, че ремъкът на кобура ми можеше да се види за секунда. Те разбраха, че нося желязо, и ме загледаха така, сякаш бях бог на тийнейджърите. Момчето дори забрави да търка лицето си. Чудно местенце за живот.

— Тук някъде живее една червенокоса сладурана. Знаете ли как мога да я намеря?

Единият от тях се почувства истински важен и ми намигна като мъж на мъж.

— Да, беше наела стая в бордея на старата госпожа Портър — кимна той с глава към дъното на улицата, — но не си губете времето. Тази кучка вчера я прегази кола. Всички вестници поместиха снимката й на първа страница.

— Не думай. Много зле!

Той ме хвана под ръка и ме погледна разбиращо.

— Слушай, готин, тя не беше много добра. Ако ти трябва истинска жена, иди на Двайсет и трета и…

— Друг път, приятел. След като съм тук, ще потърся в този район — прекъснах го аз и му пъхнах една зелена в ръката. — Почерпи момчетата по една бира.

Тръгнах си, като се надявах, че ще се удавят в нея.

Марта Портър се оказа пълна жена на около шейсет години. Носеше дрехи, които отговаряха на нейната възраст, и въпреки това напираше в някои места. Къдриците, които не бяха прибрани в кока, се бяха пръснали по лицето и по шията й. Отгоре на това държеше в ръката си метла, която беше готова да използва като сопа.

— Търсите стая или момиче? — попита тя.

Оставих десетачката да говори вместо мен:

— Вече видях момичето. Сега искам да видя стаята.

Съвсем предвидливо тя взе първо парите.

— Защо?

— Защото е откраднала доста мангизи и някои важни документи от мястото, където за последен път е работила, и трябва да ги намеря.

Отвърна ми с безразлично подсмърчане.

— О, ти си просто хрътка. Добре де, документите може и да са тук, но няма да намериш никакви мангизи. Тя пристигна тук с каквото имаше на гърба си и два кинта в бележника. Взех двата кинта за наема на стаята. Не съм получавала повече от нея.

— Откъде идваше?

— Не знам и не съм я питала. Имаше два кинта и точно толкова струваше стаята. Предварително, защото нямаше никакъв багаж.

— Знаете ли името й?

— Кога ще пораснеш, мистър. За какво ми е потрябвало името й? Може и да е било Смит. Ако искаш да видиш стаята, тя е последната на втория етаж. Дори не съм влизала там, откакто бе убита. Веднага щом видях фотографията й във вестниците, разбрах, че някой ще почне да се навърта наоколо.

Метлата се превърна обратно в метла и аз се качих по стълбата. На площадката имаше само една врата и аз влязох вътре, след това я затворих след себе си.

Винаги съм смятал, че момичетата обичат реда, дори и да живеят във варел. Беше сигурно обаче, че който и да е претърсвал стаята, не беше момиче. Леглото бе изтърбушено и всичко се въргаляше по земята. Чекмеджетата от скрина бяха измъкнати и лежаха на пода, където някой ги беше използвал като стълба, за да надзърне в нишата точно под тавана. Дори линолеумът беше разкъсан, а тапетите — съдрани. О, паднала е чудна изследователска работа. Имали са много време. Сигурно са имали много време, защото е трябвало да бъдат много тихи, иначе младото слонче с метлата е щяло да се качи тук, и квартирата нямаше да изглежда така, ако бяха бързали.

По дяволите, каква бъркотия! Каквото и да е причинило погрома, то очевидно не е било намерено, защото дори след като са претърсили всички явни скривалища, те бяха потрошили всичко останало, включително и мишата дупка в ъгъла.

Подритвах боклука по пода, но нямаше много неща за гледане. Стари списания, няколко вестника, бельо и украшения, които явно са били в чекмеджетата. Това, което преди е било палто, лежеше съдрано на ивици — всичките му шевове бяха разпрани. Върху всичко лежеше слой пудра, която излъчваше аромата на евтин парфюм.

От течението остатъците от пълнежа на матрака се вдигнаха във въздуха и се разхвърчаха из стаята, като полепнаха по лицето ми. Приближих се до прозореца, за да го затворя. Гледаше към пожарната стълба. Рамката бе избита с помощта на някакъв инструмент. Било е много лесно. На пода пред перваза се въргаляше бял пластмасов гребен. В зъбите му бяха омотани няколко тъмни косъма. Вдигнах го и го помирисах.

Брилянтин. От онзи същия, който използваше и Зализания. Не бях много сигурен, но имаше начин да се установи дали това е така.

Фурията все още метеше в коридора, когато слязох долу. Казах й, че някой е потрошил всичко в стаята, преди да вляза. Тя нададе адски крясък и започна да взема стъпалата по две, докато зданието се клатеше като от земетресение.

За днес беше достатъчно. Прибрах се вкъщи и веднага уцелих възглавницата. Не спах много добре, защото червенокосата ми се усмихваше, целуваше пръста си и го слагаше на бузата ми. Събуждах се на няколко пъти.

В шест и половина будилникът задрънча с такъв ужасен шум, че ме измъкна от кошмарния сън и ме остави да треперя на дивана като коте в кучешка колиба. Натиснах го и взех един студен душ, за да измия съня от очите си. След това завърших сутрешните церемонии с едно дълбоко бръснене, което направи лицето ми на бразди. Закусих както си бях в шортите, след това хвърлих чиниите в умивалника и извадих дрехите си.

Това трябваше да бъде един от дните, в които носех новия си костюм. Сложих го на леглото и започнах да разглеждам нещата, които го придружаваха. Когато най-накрая успях да навлека всичко и да лъсна обувките си, видът ми бе напълно достоен да се явя пред един от представителите на елита на обществото.

Открих името на Бърин-Гроутин в телефонния указател на Лонг Айланд — градът на острова на около шейсет мили оттук, любимото място на влюбените и затворниците. Бък беше лъснал колата, когато слязох в гаража, и към девет и половина вече се носех по магистралата, вдишвайки с пълни гърди свежия океански въздух. След един час достигнах отклонението, където една табелка със староанглийски букви сочеше пътя към имението на Бърин-Гроутин на брега на океана.

Отбих колата по страничната алея и скоро пред очите ми изникна най-удивителната постройка, която бях виждал, като се изключи Бъкингамския дворец.

Можеше да служи за символ на разкоша, но в нея нямаше и следа от показност, която е толкова характерна за новобогаташите. По външността си тя сякаш нямаше възраст — нито стара, нито нова. Можеше да е била построена преди сто и преди десет години, без времето да е навредило на нейното достойнство. Покрита със старателно подбрани плочи пътека водеше към терасата. Прозорците на сградата сигурно бяха вносни — от южната страна стъклата бяха цветни, за да филтрират безпощадния жупел на слънцето, докато останалите бяха разделени на малки квадратчета в оловни рамки, които оформяха различни фигури.

Стигнах с колата до арката на портика и убих мотора, чудейки се дали да изчакам майордома да ми отвори вратата, или да го сторя сам. Реших да не чакам.

Медният бутон потъна дълбоко в рамката на вратата. Едва се бях докоснал до него и до ушите ми достигна мелодичният звук на електронен звънец. Когато вратата се отвори, първо си помислих, че е станало автоматично, но скоро разбрах, че греша. Икономът бе толкова дребен и стар, че едва стигаше до бравата и изглеждаше така, сякаш едва се справя с тежката врата. Залепих усмивка на лицето си и побързах да вляза през отворената врата, преди вятърът да е успял да я затвори под носа ми.

— Бих искал да видя мистър Бърин-Гроутин.

— Да, сър. За кого да съобщя? — гласът му звучеше като кудкудякане на стара кокошка.

— Майк Хамър от Ню Йорк.

Старчето взе шапката ми и ме заведе в просторна библиотека, облицована с дъбова ламперия. Посочи с ръка креслото и каза:

— Моля, почакайте тук, сър. Ще съобщя на господаря, че сте пристигнал. Пурите са на масата.

Благодарих и потънах в голямото кожено кресло.

Огледах се, защото ми беше интересно да видя как живеят във висшето общество. Трябва да си призная, че не беше зле. Избрах си една пура и отхапах крайчето й. После се огледах за място, където да го хвърля. Единственият пепелник беше истинско произведение на изкуството — керамика от Уеджууд. Не беше по силите ми да оскверня това порцеланово чудо. Помислих си, че може би в края на краищата животът във висшето общество не е чак толкова прекрасен. Чу се звук от стъпки и аз преглътнах проклетото парче от пура, за да се избавя от него.

Когато Артър Бърин-Гроутин влезе в стаята, аз се изправих. Независимо дали искаш, или не, има хора, пред които неволно се прекланяш. Той беше един от тях. Беше стар човек наистина, но годините не бяха оказали голямо влияние върху външния му вид. Раменете му не бяха приведени и очите му блестяха като на жребец. Предположих, че е висок около шест фута, но можеше и да е по-нисък. Буйни побелели коси украсяваха главата му, така че може би те добавяха няколко инча към ръста му.

— Мистър Бърин-Гроутин? — попитах аз.

— Добро утро, сър. — Той протегна ръка и ние си разменихме едно яко ръкостискане. — Моля, ограничете се само с първата част от името ми. Разделените с тире семейни фамилии винаги са ми действали на нервите, а от мига, в който останах сам, стана възможно да я съкратя. Вие сте мистър Хамър?

— Точно така.

— И сте от Ню Йорк. Очевидно един от двама ви е много важен — засмя се той. За разлика от портиера той имаше силен, плътен глас. Приближи креслото към мен и кимна с глава, канейки ме да седна.

— И така, какво мога да направя за вас?

Започнах, без да го увъртам:

— Аз съм детектив, мистър Бърин-Гроутин. Не се занимавам със случая непосредствено, но търся нещо. Една самоличност. Завчера в града е било убито едно момиче. Червенокоса проститутка без име.

— Спомням си. Четох във вестниците за това. И се интересувате от нея?

— Малко. Помогнах й с няколко долара, но на следващия ден тя беше убита. Лошо е да умреш и никой да не знае, че си мъртъв.

Бърин-Гроутин притвори очи.

— Разбирам, мистър Хамър, прекрасно разбирам… — Той скръсти ръце. — Същата мисъл ми е идвала и на мен и аз се страхувам от нея. Надживял съм жена си и децата си и се страхувам, че когато настъпи и моят час, само някой случаен минувач ще пророни сълзи на гроба ми.

— Съмнявам се в това, сър.

Той се усмихна:

— Благодаря ви. Въпреки това тщеславно издигам монумент, който ще се запомни от хората.

— Видях проекта за гробница във вестниците.

— Може би ме мислите за побъркан.

— Ни най-малко.

— Хората строят домове за различните етапи от живота си… Защо не и за след смъртта? Моята глупава двойна фамилия ще ме последва в гроба, но поне ще остане пред очите на следващите поколения. Глупаво е от моя страна, да. Но мисля за честта. Честта на едно име, което се е радвало на блестящо съществуване безброй години. Гордост за семейството, гордост от изминатия път. Както и да е, приготовленията, засягащи моята смърт едва ли са цел на вашето посещение. Вие говорехте за това… момиче.

— За Рижата. Изглежда, никой не я познава. Малко преди смъртта й вашият шофьор се опита да я измъкне от един бар.

— Моят шофьор? — той изглеждаше удивен.

— Да. Казва се Фини Ласт.

— А вие откъде знаете това?

— Държа се доста грубо и се наложи да се намеся. Тогава той се опита да използва пистолета си и трябваше да го усмиря. По-късно го предадох на полицаите, за да му предявят обвинение в незаконно носене на оръжие, и те откриха, че има разрешително за този пистолет.

От учудване Бърин-Гроутин широко отвори очи, а гъстите му бели вежди се вдигнаха и сляха в една линия.

— Той… да не би да е искал да ви убие?

— Не зная. Постарах се да не му дам такава възможност.

— Ласт наистина беше в града през онази нощ. Никога не бих си помислил, че е способен на такова нещо! Да не е бил пиян?

— Не ми изглеждаше такъв.

— Във всеки случай това е непростимо. Много съжалявам за станалото, мистър Хамър. Може би ще бъде най-добре, ако го уволня.

— Както искате. Ако имате нужда от яко момче за телохранител, може би той е подходящ. Разбирам, че имате нужда от защита.

— Точно така. Домът ми няколко пъти беше ограбван. Тук няма много пари, но имам ценна колекция от редки предмети и не ми се иска да я откраднат.

— Къде е бил през нощта, когато момичето е било убито?

Старият джентълмен разбра какво мисля и поклати бавно глава.

— Страхувам се, че трябва да отхвърлите тази мисъл, мистър Хамър. Фини беше с мен през целия ден и вечерта. Сутринта бяхме в Ню Йорк, където имах няколко делови срещи, а вечерта посетихме Албино Клъб. След това отидохме на едно шоу, после пак се върнахме в клуба за една лека вечеря, а накрая се прибрахме. Фини не се е отлъчвал от мен нито за миг.

— Като ваш шофьор?

— Не, като придружител. Тук в имението Фини поема задълженията на слуга, когато имам посещения, защото другите очакват именно това. Но когато сме в града, предпочитам да имам някого със себе си, с когото да мога да говоря, а Фини е цапнат през устата, ако мога така да се изразя. Страхувам се, че трябва да ви съобщя, че Фини е бил в моята компания през цялото това време.

— Разбирам.

Нямаше смисъл да се опитвам да разбивам алиби от този сорт. Знаех дяволски добре, че старото момче не лъжеше, а най-трудно беше да си имаш работа с хора, които имаха безупречен характер. Усещах гаден вкус в устата си. Надявах се, че ще мога да лепна нещо на Зализания.

Мистър Бърин каза:

— Мога да разбера вашите подозрения. Но фактът, че Фини е видял това момиче, преди то да умре, е просто една случайност. Прочетох във вестниците, че момичето е станало жертва на някакъв пиян шофьор.

— Именно това твърдят вестниците — отвърнах аз. — Никой не е видял какво се е случило, така че, как можем да бъдем сигурни? Харесвах я и се отвращавам от мисълта, че ще бъде погребана в гробище за бездомни.

Той прокара ръка по лицето си и вдигна бавно глава.

— Мистър Хамър, дали бих могъл да съдействам… да се погрижа за едно прилично погребение? Бих ви бил признателен ако ми позволите да сторя това. Чувствам по някакъв начин, че трябва да го направя. Тук аз имам всичко, а тя…

Спрях го, като поклатих глава.

— Бих го направил, но няма нужда. По всяка вероятност тя няма семейство, което да се погрижи за нея.

— Ако имате нужда от помощ, бих ви помолил да ми звъннете, мистър Хамър.

— Бих могъл да сторя това.

Влезе икономът с поднос в ръце. Взехме по чаша бренди, чукнахме се и изпразнихме чашите. Беше дяволски добро бренди. Оставих чашата на подноса с омраза към самия себе си, защото, както изглежда, всичко свършваше тук. Почти всичко, трябваше да кажа. Зализания все още беше в плановете ми, защото той можеше да знае коя е червенокосата.

— Как открихте този Ласт?

— По препоръка на една фирма, която ползвала веднъж услугите му. Аз проведох пълни разследвания — досието му е отлично. Какво отношение има това към смъртта на момичето?

— Не зная. Може просто да е бил сред клиентите й. А къде е той сега, мистър Бърин?

— Рано тази сутрин замина на гробището с табелата с името за мавзолея. Накарах го да отиде там, за да присъства, когато я поставят. Едва ли ще се върне преди обяд.

Тук едва ли щях да разбера нещо повече.

— Може би ще се поразходя и ще се опитам да го намеря. Къде е гробището?

Ние станахме и тръгнахме заедно към вратата. Изневиделица се появи дребният стар иконом и ми подаде шапката. Мистър Бърин каза:

— На десет мили по пътя за града. Гробището се намира на запад от селището, след като завиете на първото кръстовище. Пазачът ще ви упъти, когато стигнете там.

Благодарих му и отново си стиснахме ръцете. Мистър Бърин сам ми отвори вратата и аз затичах надолу по стъпалата към колата си. Когато потеглих, той все още стоеше на прага и аз му махнах за сбогом. В огледалото за задно виждане видях, че той отвърна на поздрава ми.

Пазачът беше направо щастлив, че може да ми покаже хубавите паметници и свежо изкопаните гробове. Той се намести на дясната седалка на колата като туристически гид в автобус за оглеждане на забележителностите и започна да мели, като спираше само за да си поеме дъх. Гробището си струваше да се разгледа. От имената на мраморните плочи човек можеше да стигне до заключението, че умират само богатите и известните. Очевидно имаше три необходими условия, за да те заровят тук: богатство, слава и положение в обществото. Почти всеки от почиващите тук отговаряше и на трите. Само малко от тях отиваха във вечния покой с едното.

Лесно можеше да се види, че извитият път водеше до едно възвишение. В североизточния край на гробището се издигаше малък хълм, увенчан с миниатюрен акропол, и гидът ми беше много загрижен да насочва вниманието ми другаде, за да може да ми поднесе пълна изненада. Той почака, докато стигнахме до подножието на хълма, след това го посочи с благоговение.

— Това — каза той — ще бъде велика дан за един велик човек… Мистър Артър Бърин-Гроутин. Да, Много подходяща дан. Рядко някой човек е вършил толкова много дела, които да му завоюват законно място в сърцата на хората.

Почти беше облян в сълзи.

Аз само кимнах.

— Много чувствителен човек — продължи той. — Често тези последни приготовления се извършват с такава бързина, че името на човека е направо загубено за бъдещите поколения. Но с мистър Бърин-Гроутин няма да е така…

— Мистър Бърин — поправих го аз.

— А, значи вие го познавате.

— Донякъде. Мислите ли, че ще бъде удобно, ако поразгледам това място?

— О, разбира се. — Той отвори вратата. — Елате, ще ви заведа там.

— По-добре е да отида сам. Може би никога няма да имам възможност да дойда отново тук и… разбирате, нали?

Той стана самото съчувствие.

— Разбира се. Вървете направо, аз ще дойда по-късно. Трябва да се погрижа за някои паметни плочи.

Почаках, докато той изчезна сред паметниците, след, това запалих цигара и тръгнах по пътеката. Хората работеха в отдалечения край на скелето и не ме забелязаха. Или пък бяха свикнали със зяпачите. Мястото беше по-голямо, отколкото изглеждаше. Извити мраморни колони се издигаха на височина петнайсет фута и хвърляха сянка върху масивната бронзова врата, осеяна с гръцки надписи.

В гранита бе изсечена детелина с три листа — емблемата на кралското семейство… или на добро американско уиски. Малко по-надолу се виждаха няколко латински думи, една от които беше Бърин-Гроутин. Много семпло и доста благородно. Широката публика можеше да заключи за честта на фамилията от величието на тази постройка.

Заобиколих отстрани и влязох през един процеп в стената. Зализания беше там и лаеше по някакъв работник за нещо. Гласът му имаше същите гадни нотки от предишната вечер, само че този път носеше шофьорска униформа от габардин вместо потресаващия костюм. Един от работниците му каза да си затваря плювалника и той го замери с парче мрамор.

Приближих се тихо отзад, взех пластмасовия гребен от джоба си и го подхвърлих в краката му. След минута той се обърна, видя го, вдигна го, повъртя го в ръце, прекара го през косата си и го сложи в джоба.

Нямах нужда от повече доказателства. Беше очевидно, че именно Зализания бе сътворил хаоса в стаята на червенокосата.

Видя ме едва когато казах:

— Здрасти, Фини.

Устата му се разкриви в зловеща гримаса, а ушите му се дръпнаха назад.

— Копеле мръсно! — изръмжа той.

И двамата виждахме едно и също. Нямахме пистолети. На Фини това, изглежда, му хареса, защото ръмженето му премина в саркастична усмивка, а през това време ръката му сякаш случайно се мушна в джоба. Навярно ме смяташе за глупак или нещо такова. Също случайно и аз разкопчах сакото си и се притиснах до стената.

— Какво искаш, смотан?

— Тебе.

— Мислиш, че ще ти е лесно ли?

— Разбира се.

Той продължаваше да се хили.

— Миналата нощ наминах към стаята на Рижата — казах аз. — Какво си търсил там, Фини?

Той побесня. Имах чувството, че ще се пръсне от яд. В очите му лумна налудничав огън, но аз продължих спокойно:

— На пода до прозореца се търкаляше гребенче. Когато си се прехвърлил през него, за да изчезнеш, то е изпаднало от джоба ти. Същото, което току-що вдигна и прибра.

Той дръпна ръката си от джоба и щракна с блестящото острие на ножа. Светкавично свалих сакото, навих го около ръката си и я изхвърлих към лицето му. За секунда това го заслепи. Ножът се размина със стомаха ми само на един инч. Той отскочи назад, след това отново ми се хвърли, но моят късмет беше по-добър. Ножът се заби в сакото и аз го избих от ръката му.

Фини не беше лесен. Той изплю една псувня и скочи върху мен, преди да успея да се защитя. Удари ме в слепоочието и по челюстта, но аз му праснах един десен в лицето, който го изпрати в една от колоните. Разкъсах ръкава на сакото и се втурнах напред. Този път се оказах истински глупак. Той се хвана за колоната и изстреля един ритник, който уцели корема ми и ме преобърна два пъти. Ако бях престанал да се търкалям, токовете на обувките му щяха да ми счупят гърба. Фини опита още веднъж. Хванах го за крака и той се пльосна на каменната настилка с размазана физиономия.

Повече не биваше да му давам шанс. Едва дишах, но силите ми стигнаха да хвана китката на ръката му в здрава хватка и Фини изкрещя от болка. Лежеше с лице към земята и стенеше, докато аз коленичех на гърба му и извих ръката му почти до врата му. Вените и сухожилията оформяха барелеф под кожата му, а виковете му заглъхнаха в опитите да си поеме въздух.

— Коя беше тя, Фини?

— Върви по дяволите!

Ръката му се счупи на още едно място. Лицето му кървеше от притискането към камъка.

— Какво търсеше там, Фини? Коя е тя?

— Кълна се, не зная… Господи… Спри!

Малко по-силен натиск върху ръката и Фини започна да говори. Едва разбирах какво ми казва.

— Беше една курва, с която се запознах по Крайбрежието. Качих се при нея и заспах. Открадна ми нещо и исках да си го взема обратно.

— Какво ти открадна?

— Нещо за едно момче. Той си плащаше за него и тя ми го открадна. Бяха го фотографирали в стаята с една… О, Боже…

Фини припадна за втори път. Зад мен се разнесе шум от стъпки и се появиха двама работници. Единият от тях, който имаше синина под окото си, стискаше в ръце каменарски чук. Не ми харесваше начинът, по който го държеше.

— Да не сте нещо против, момчета?

Юначагата с насиненото око поклати глава.

— Искахме да сме сигурни, че си е получил заслуженото. Много си разпуска ръцете. Винаги се прави на началник и размахва юмруци. Ако не се страхувахме, че ще загубим работата си, отдавна да сме го подредили.

Другият кимна в знак на съгласие.

Станах и пооправих това, което беше останало от новия ми костюм, после вдигнах Фини и го метнах през рамо. До мен имаше един току-що изкопан гроб с наредени около него столове, очакващ пристигането на новия покойник. Наведох се напред и Фини Ласт полетя шест фута надолу, без да помръдне повече. Надявах се, че ще го намерят, преди да са пуснали ковчега вътре, защото някой можеше дяволски да се уплаши при вида му.

Когато тръгвах, до колата ми се приближи пазачът, за да ми каже няколко приятелски думи и да чуе комплименти за своята работа. Хвърли ми един поглед и замръзна с отворена уста. Издърпах колата назад.

— Доста недружелюбни покойници си имате тук — казах аз.

Глава III

Когато пристигнах в Ню Йорк, валеше като из ведро. Прибрах се, преоблякох се, пийнах бутилка бира, после хапнах в закусвалнята набързо и тръгнах към офиса. Дъждът все още се сипеше, когато намерих място за паркиране два квартала по-далеч и се надявах някое такси да спаси единствения останал ми костюм.

Вече минало вече пет часът, но Велда бе все още там. Пат също. Той ме погледна ухилено и ми махна за поздрав.

— Какво правиш тук? — попитах го аз.

— О, просто се отбих да ти дам малко информация. Велда ми прави добра компания. Много лошо, че не я цениш повече.

— Напротив, ценя я, но нямам случай да го покажа. — Тя изви нослето си в моя посока. — Какви са новините?

— Открихме убиеца на Рижата.

Сърцето ми започна да чука по ребрата.

— Кое е той?

— Едно младо момче. Бил пиян, карал бързо и преминал на червен светофар. Помни, че блъснал някого, но не спрял. Баща му ни се обади.

Трябваше да седна.

— Сигурен ли си, Пат.

— Толкова сигурен, колкото и ти беше сигурен, че е убита предумишлено. — Пат се засмя и продължи: — Сега делото е предадено на друг отдел и мога да си отдъхна. Винаги, когато съм в един впряг с теб, получавам ритници. Би трябвало да си полицай, Майк. Щеше да си ни от полза.

— Да, но се страхувам, че твърде често щях да използвам палката. Ама ти защо си толкова сигурен, че този хлапак е истинският виновник?

— Доколкото можем да съдим, това е бил единственият инцидент на Трето авеню онази нощ. Освен това имаме и неговите признания. В лабораторията изследват колата, следите от удара и дрехите на Рижата, но още преди това той ни каза, че се е постарал да заличи всички следи, които биха могли да останат. Специалистите предполагат, че необикновеният характер на контузиите е предизвикан от това, че Рижата, която е получила страничен удар, си е счупила врата и е паднала в края на платното.

— Тогава трябва да си е одрала кожата.

— Не е задължително. Палтото й е послужило като защита. Всички данни говорят за това. Единствените одрасквания са причинени от падането и от търкалянето, след като е била ударена. Бузите и коленете й бяха одраскани, но това е всичко.

— Идентифицирахте ли я?

— Все още не. С тази работа се занимават в отдела за издирвания на изгубени лица.

— Конски фъшкии.

— Майк — каза той, — защо си се загрижил толкова за името й? В града е пълно с такива като нея и всеки ден с тях се случват подобни неща.

— По дяволите, Пат, вече ти обясних. Тя ми харесваше. Не ме питай защо. Не мога да ти обясня, защото сам не разбирам. Но се кълна, че ще довърша този случай! Нали няма да я заровиш с едно Х на ковчега?

— Окей, не се превъзбуждай. Не зная какво можеш да направиш по случая, след като с него се занимава цял отдел.

— Да ядат конски фъшкии, тези от отдела.

Натиках една угарка в устата си. Пат ме изчака да запаля, после стана и тръгна към мен. Не се усмихваше повече. Очите му бяха сериозни, той сложи ръка на рамото ми и каза:

— Майк, знам, че си много добър. Все още ли имаш под опашката си муха, която казва, че са я убили?

— Аха.

— Някакви, макар и най-малки основания?

— Не.

— Добре. Ако откриеш нещо, ще ми съобщиш ли?

Пуснах струйка дим към тавана и кимнах с глава.

Погледнах към него, но старото приятелство си беше отишло. Пат беше от полицаите с достатъчно мозък да разберат, че другите хора имат резерви по отношение на ченгетата. И не само резерви. Зад това, което хората наричаха резерви, се криеше богат опит и ноу-хау.

— В моргата ли е сега? — попитах го аз. Пат кимна. — Искам да я видя.

— Добре, ще слезем долу веднага.

Погледнах Велда, след това часовника, и й казах да изчезва. Тя си обличаше палтото, когато ние излязохме през вратата. По пътя Пат не каза много неща. Борих се с трафика до старото тухлено здание и забавих ход, за да изчакам Пат.

Вътре цареше хлад. Но не онзи, който идва с чистия въздух рано сутрин, а хлад, който миришеше на химия и смърт. Беше тихо и това ме караше да потръпна. Пат помоли служителя да му даде списъка на личните вещи на покойната и докато той го търсеше в чекмеджето, ние чакахме мълчаливо.

Нямаше много неща. Дрехи, но всички носят дрехи. Пудра, червило и малко пари, няколко дрънкулки без никаква стойност, каквито всяко момиче носи в чантата си.

— Това ли е всичко? — попитах аз и върнах списъка.

— Всичко, което имам, мистър — прозина се служителят. — Искате ли да я видите?

— Ако нямате нищо против.

Той ни поведе покрай стелажите, докосвайки ги с пръст подобно на дете, което си играе с прътите на някоя ограда. Когато стигна до един рафт, на който пишеше „неидентифицирана“, той свери номера със списъка в ръката си и отвори втората клетка отдолу. Що се отнасяше до него, той разглеждаше Рижата просто като купчина кореспонденция.

Смъртта не я беше променила. Само бе изтрила напрегнатия израз от лицето й. Нито синините по врата, нито охлузванията от падането имаха смъртоносен вид. Но именно така стояха нещата. Хората попадат под влака на метрото и се качват обратно на платформата само с лека уплаха, други блъскат автомобилите си в скали и остават невредими, а тя само бе леко бутната, но вратът й беше счупен.

— Кога ще бъде аутопсията, Пат?

— Няма да има аутопсия сега. Едва ли е необходимо, след като имаме шофьора. Това не е убийство.

Пат не виждаше лицето ми. Гледах скръстените зад гърба му ръце и си припомнях как тя вдигаше чашата с кафето. Като принцеса. Тогава имаше пръстен, а сега нямаше. Грациозната й тогава ръка сега беше издраскана и подпухнала и следите, оставени от копелетата, когато са се напъвали да свалят пръстена, сега не се забелязваха сред другите.

Не, не са го откраднали. Крадецът щеше да вземе и чантичката, а не само пръстена, когато е лежала на платното. А момичетата не забравят да си сложат пръстена особено когато са подходящо облечени.

Да, Пат грешеше. Той не го знаеше, а и аз не се канех да му го кажа… поне засега. Това си беше чисто убийство, ако въобще съм виждал някога убийство. Нямах никакви съмнения повече.

— Достатъчно ли видя, Майк?

— Да, видях всичко, което исках.

Върнахме се обратно при бюрото и проверихме списъка с принадлежностите. Нямаше пръстен. Радвах се, че мога да се махна оттук, и излязох навън на свеж въздух. Поседяхме в колата пет минути и аз запалих цигара.

— Какво ще стане с нея, Пат?

Той сви рамене.

— Както обикновено. Ще задържим тялото, докато установим самоличността й, а после ще я погребем.

— Не бива да я погребвате без име.

— Бъди разумен, Майк. Ще направим всичко, което е по силите ни.

— И аз.

Пат ме погледна.

— Каквото и да стане, в никакъв случай не я кремирайте. Ще платя за погребението, ако трябва.

— Аха. Но мислиш, че няма да ти се наложи. Добре, Майк, прави каквото искаш. Това дело вече не е мое, но, по дяволите, ако добре те познавам, скоро ще се окаже отново в ръцете ми. Не се опитвай да ми прережеш гърлото. Ако се появи нещо ново, веднага ми съобщи.

— Естествено — кимнах аз и потеглих.

Писмото бе закъсняло с три дена. Адресът явно е бил взет от телефонния указател, който не беше преиздаван от времето, когато се преместих в новия апартамент. Пощенските служители го бяха преадресирали и ми го бяха изпратили. Почеркът беше лек и женствен, докоснат от грациозността на Спенсъровия стил.

Ръцете ми трепереха, докато разкъсвах плика. Разтрепериха още по-силно, когато започнах да го чета, защото писмото беше от червенокосата.

Скъпи Майк! Каква чудесна утрин, какъв прекрасен ден се ражда! Чувствам се обновена и ми се иска да пея на улицата. Не мога да започна с благодарностите, защото думите са нищожни, а сърцето ми — толкова голямо, че каквото и да напиша, ще бъде неуместно. Когато те срещнах, Майк, бях уморена… толкова уморена от правенето на толкова много неща… от които само едно имаше някакво значение за мене. Сега не се чувствам уморена и нещата отново са ясни. Някой ден ще имам нужда от тебе, Майк. Досега нямах никого, на когото да се доверя, и ми беше много трудно. Това не е дружба, защото не сме истински приятели. Това е доверие, а ако знаеше само колко е важно да имаш човек, на когото да можеш да се довериш.

Ти ме направи щастлива.

Твоята Рижа.

О, по дяволите. По дяволите всичко и всички. И особено аз, защото я направих щастлива за половин ден и й помогнах да се добере до място, където животът беше щастлив и не ти се искаше да умреш.

Смачках писмото в юмрука си и го запратих в стената.

Една бутилка бира ме изстуди и аз престанах да се мразя. Когато пресуших четири бутилки, пъхнах празните шишета под умивалника, върнах се обратно, взех писмото и го разгладих на масата. Прочетох го още два пъти, спирайки се на всяка дума. Не беше писмо, което една проститутка можеше да напише. Почеркът и фразите говореха за красноречие, което не се използваше от момичетата, за които тротоарът беше дом. Виждал съм много уличници и съм се забавлявал с тях от едното крайбрежие до другото и знам едно нещо дяволски добре — те са от определен тип. Някои се предлагат просто така, други го правят за пари, но не можеш да различиш едните от другите. И тези, които обираха мръсотията на улицата, я отразяваха във всичко, което правеха, казваха или пишеха.

Рижата беше едно прилично дете. Трябвало е да се откаже от приличието си, за да направи нещо важно. Нещо имаше огромно значение за нея… и някой ден е щяла да ме потърси отново. Окей, тогава бях неин.

Обикновено те не излизат на улицата преди полунощ, но ако бързате, ви отвеждат до публичния дом, а полагаемото си взимат по-късно. Имат жълти лица и очи, които шарят нервно наоколо. Дрънкат дребни монети в джобовете или въртят връзка ключове и цедят думите през зъби.

Точно такъв бе и Коби Бенет. Открих го в една долнопробна кръчма до Кенъл Стрийт. Водеше сериозен разговор с двама хлапаци, които нямаха повече от седемнайсет години. Имаха вид на гимназисти, които за пръв път са излезли, за да похарчат парите на татковците си. Не ги дочаках да довършат. Хлапаците пребледняха, когато ги разбутах, и тихичко се отдалечиха.

— Здрасти, Коби.

Сводникът приличаше по-скоро на натикана в миша дупка невестулка, отколкото на мъж.

— Какво искаш?

— Не това, което продаваш. Между другото, с какво търгуваш напоследък?

— Опитай се да разбереш, свинска муцуно.

Аз изсумтях, хванах с пръсти парченце кожа на бедрото му и го завъртях. Когато лицето му стана сиво, а в ъгълчетата на устата му се появи слюнка, разтворих пръстите си и му поръчах пиене.

— По дяволите, за какво беше това! — изпъшка той, а присвитите му, почти затворени очи ме изгаряха с омраза. Той разтърка крака си и потрепери от болка. — Ами че ти знаеш с какво се занимавам.

— За посредник ли работиш?

— Не, за себе си.

— Коя беше Рижата, дето я убиха миналата нощ, Коби?

Този път очите му се ококориха. Той облиза бавно устните си. Явно бе уплашен. Сви се, сякаш се мъчеше да стане невидим. Може би щеше да си изпати, ако го видеха с мен.

— Във вестниците пишат, че някаква кола я прегазила. Това ли наричаш убийство?

— Не съм споменавал, че е прегазена. Казвам, че е била убита.

— И какво общо имам аз с това?

— Коби… Нима искаш наистина да ти се обидя? — почаках секунда-две. — Е?

Той не бързаше. Вдигна очи и когато срещна моите, обърна се, взе чашата и я изпразни на един дъх. После каза:

— Ти си мръсно копеле, Хамър. Ако не разсъждавах трезво, отдавна да съм те изкормил. Нямах понятие каква е тази Рижа, освен че е курва. Понякога ми се налагаше да работя с нея, но тя постоянно не си беше вкъщи, затова ми се оплакваха от нея и аз я зарязах. Изглежда съм имал късмет, защото точно след това се пусна слух, че е опасно да си имаш работа с нея.

— Кой пусна този слух?

— Откъде да зная? Всички говореха за това, тъй че повярвах и я забравих. Едно друго момиче ми каза, че не била толкова добра. Търговията тук не е като в града. При нас не идват баровци, само пъпчиви младоци и паплач, която не се интересува какво получава, стига да го получава. Та те са подочули нещо. С нея не можеше да направиш пари.

— Продължавай.

Коби почука върху бара, като показа, че иска още една чаша, и понижи глас:

— Слушай, остави ме на мира! Може някой хубавец, който не си скъпи куршумите, да е решил да я задържи по-дълго и да отблъсне еднократните клиенти. Може да е било и нещо друго. Зная само, че беше по-добре да си нямаш работа с нея, а в този бизнес на мен ми стига и една дума. Защо не питаш някого другиго?

— Кого? Кого да питам? Много правилно разбра какво ме интересува. Харесва ми начинът, по който започна да говориш. Толкова ми харесва, че искам всички да разберат какви приятелчета сме. Защо да питам други, след като те има теб… Може би не знам кого да попитам.

Лицето му пребледня някак неестествено. Той протегна ръка към чашата и едва не разсипа съдържанието й.

— Веднъж каза, че работи в публичен дом…

Коби изпи питието, изтри устните си и измърмори адреса. Дори не помислих да му благодаря. Беше напълно достатъчно да платя мълчаливо пиенето си и да си тръгна. Излязох на улицата, пресякох я и застанах за няколко минути пред един вход на отсрещната страна. Напъхах една угарка между устните си и точно търсех кибрит, когато Коби излезе, огледа се, пъхна ръце в джобовете си и тръгна на север. Когато зави зад ъгъла на улицата, аз влязох в колата и останах там няколко минути, опитвайки се да съобразя какво, по дяволите, ставаше.

Една червенокоса проститутка беше убита, стаята й беше претърсена, а пръстенът й — изчезнал.

Зализания, който претърсил стаята й, защото откраднала материала му за шантажиране. Или поне така твърдеше.

Един сутеньор, който знаеше, че е опасна, но не казваше защо. Може би не знаеше, а може би беше уплашен.

Голяма бъркотия, както и да я погледнеш, и нещата ставаха още по-объркани с времето. Затова бях толкова сигурен. Смъртта е като болен зъб… няма значение какво е станало с него; вадиш го и повече го няма. Именно такава е смъртта; след това хората могат да си приказват каквото искат, те дори правят за мъртвите неща, които не биха направили за живите. Смъртта е мила, чиста и антисептична. Тя слага край на всички беди. Някой събира принадлежностите ти; друг казва няколко думи на панихидата и това е всичко. Но смъртта на Рижата беше една объркана смърт. Имаше нещо нечисто в нея, като рана, която е била излекувана отгоре, скривайки грозната, отвратителна мръсотия, гнояща в смъртоносна отрова, която рано или късно ще те убие.

Когато угарката опари пръстите ми, аз запалих колата и се насочих през града към адреса, който ми даде Коби. В Ню Йорк има много помийни ями, но аз се намъкнах в най-долнопробната. Еднопосочна улица, която свършваше до реката, дупки на плъхове — двуноги и обикновени — и кръчми на всеки ъгъл, населена с жени и мъже, които имаха плоския празен поглед на поражението, отпечатано на техните лица.

Гледах номерата и скоро открих този, който ми трябваше, но това беше само номер, защото от постройката не бе останало почти нищо. Входната врата зееше като уста на прокажен, обгорелите прозорци бяха мъртви.

Край на разследването! Изругах тихо и изключих двигателя.

До мен се приближи десетинагодишно хлапе, погледна ме и каза:

— Преди две седмици някой хвърли от прозореца запалена клечка кибрит върху купчината с боклук. Повечето от дамите загинаха.

В наше време децата знаят твърде много за годините си… Изпитвах ужасна нужда от едно питие. Кръчмата отляво беше най-близо, така че влязох вътре и застанах пред бара. Така бях стиснал юмруци, че ноктите се впиваха до кръв в дланите ми. Ама че работа! Няма ли за какво да се хвана? Зад всеки ъгъл имаше висока стена, която не можех да прескоча.

Барманът не ме попита нищо. Просто тикна чаша и бутилка под носа ми и отиде до касата, за да развали долара ми. Когато изпих и втората, той сложи и рестото в касата, след това се върна и зачака.

— Още една?

Поклатих глава.

— Само една бира този път. Къде е телефонът?

— В ъгъла. — Посочи с глава към края на бара, докато измъкваше бирата.

Влязох в кабината, пуснах една никелова монета и позвъних на Пат у дома му. Провървя ми. Той вдигна слушалката.

— Обажда се Майк. Приятелю, направи ми една услуга. В един от публичните домове е имало пожар. Интересува ме дали е проведено разследване и какви са резултатите. Можеш ли да разбереш?

— Сигурно, Майк. Кажи адреса.

Продиктувах адреса и Пат го повтори.

— Когато разбера, ще ти се обадя. Дай ми номера си.

Окачих слушалката, отидох да си взема една бира и се върнах до телефона, сръбвайки си по малко от тази помия в очакване на позвъняването. След минута телефонът иззвъня.

— Майк?

— Да.

— Пожарът е станал преди двайсет дни. Направено е подробно разследване. Огънят е избухнал случайно, а момчето, което е хвърлило запалената клечка през прозореца, все още е в болница. Пламъците блокирали предния вход, а задният бил затрупан с боклук. Никой не се е спасил. Три момичета загинали на покрива, две — в стаите, а две умрели, след като скочили през прозореца.

Преди да успея да кажа нещо за благодарност, Пат продължи с неприятни нотки в гласа:

— Казвай какво знаеш, Майк. Не си отишъл там само от празно любопитство и ако все още смяташ, че това е убийство, трябва да направим търговията. И то веднага.

— Добре, щом си толкова проницателен — изсмях се аз. — Още се мъча да науча коя е Рижата. Казаха ми, че преди да го удари на свободна практика, е работила тук.

Този път се засмя Пат.

— Това ли е всичко? Да ме беше попитал мен!

Замръзнах до телефона.

— Името й е Санфорд. Нанси Санфорд. Имала е няколко малки имена, но, изглежда, е харесвала най-много Нанси, затова решихме, че е собственото й име.

Скърцащите ми зъби вдигнаха повече шум от гласа ми.

— Кой ти каза?

— Имаме много хора, Майк. Двама патрулни го научиха.

— Може би знаеш и кой е убиецът?

— Разбира се. Същото онова момче. В лабораторията намериха следи от боя по дрехите й и парченца плат по автомобила. Всичко е много просто.

— Така ли?

— Аха. Освен това имаме свидетел. Най-малкото свидетел, който я е видял няколко минути, преди да бъде убита. Един чистач, който метял тротоара, видял как тя едва-едва се мъкнела, защото била мъртво пияна. Паднала, след това се надигнала и олюлявайки се, изминала още малко разстояние… После я намерили наблизо, в края на платното, където я изхвърлила колата.

— Намерихте ли близките й… някой, който я е познавал?

— Не, не можахме да стигнем толкова далеч. Доста добре е поработила. Заличила е всички следи от миналото си.

— И така, следва традиционната процедура. Дървен сандък… и край.

— А какво още, Майк? Като изключим осъждането на младежа, всичко вече е приключило.

— Помогни ми, Пат! — извиках аз на тази муцуна. — Ако заровиш ковчега й, преди да съм приключил, ще ти изкарам ангелите, нищо че си полицай!

Гласът на Пат звучеше спокойно:

— Ние не бързаме, Майк. Имаш време.

Оставих бавно слушалката и станах, като непрекъснато си повтарях името й. Навярно съм го казал доста силно и на глас, защото една стройна брюнетка, която седеше на ъгловата маса, ми изпрати един озадачен поглед, който преди това беше преминал през много бутилки ликьор. Мястото на такава красавица като нея изобщо не беше в тази част на града. Носеше рокля от черен сатен, а деколтето й стигаше чак до колана. Седеше си там с кръстосани крака, без да разбира пълната стойност на това, което ми даваше безплатно.

Ярко начервените й устни се разтеглиха в усмивка и тя каза бавно:

— Нанси. Винаги Нанси. Всички търсят Нанси. Защо не обърнат внимание и на сладката Лола?

— Кой е търсил Нанси?

— Ами всички. — Тя се опита да подпре брадичката си с ръка, но лакътят й се плъзна от масата долу. — Мисля си, че са я намерили, защото не я виждам вече тук. Нанси е мъртва. Знаеше ли, че Нанси е мъртва? Обичах я, но тя е мъртва. Може би и Лола ще свърши работа, мистър? Лола е мила и е жива. Много ще ти хареса, като я опознаеш отблизо.

По дяволите! Тя вече ми харесваше!

Глава IV

Когато седнах до брюнетката, барманът и тримата до бара се обърнаха. Пияниците не влизаха в сметката, бяха доста далече. Опитах комбинацията от зловеща усмивка и твърд поглед и барманът се залови с работата си. Но все пак той стоеше в края на бара, където можеше да чуе всяка високо произнесена дума. Лола кръстоса дългите си красиви крака и се наведе напред. Широкополата й шапка се залюля на един инч пред очите ми.

— Ти си приятно момче, мистър. Как се казваш?

— Майк.

— Само Майк?

— Достатъчно е. Искаш ли да се повозиш и малко да изтрезнееш?

— М-м-м… Имаш блестяща скъпа кола за Лола? Обичам мъже със скъпи автомобили.

— Имам само една скъпа вещ. И това не е колата.

— Говориш мръсотии, Майк.

— Та какво реши?

— Става.

Тя се изправи и аз я поведох към изхода. Беше мила, много мила. Като ябълков пай в черна сатенена рокля. Подкрепях я за лакътя, без да свалям очи от нея. Беше висока, стройна и красива, но устата й бе свикнала да произнася само определени думи. Лола бе предназначена за разпродажби по намалени цени.

Моята таратайка я разочарова, но нямаше друг избор. Облегна се назад и подложи лице на вятъра. Очите й бяха затворени и аз си помислих, че е заспала, докато тя не се протегна и не нахлупи голямата си шапка. Тогава наистина заспа.

Нямах определена цел. Просто карах след някого, който беше пред мен. Приближихме се някак си до Манхатън Бридж и беше по-лесно да пресечем, отколкото да излезем от трафика. Сега се движех зад някакъв камион, който караше надолу по Флатбуш авеню, чийто шофьор явно не бързаше заникъде, защото не нарушаваше правилата и спираше прилежно на червените светофари. Караше с такава скорост, че когато спря на Бевърли Роуд за десет минути, аз останах отзад и го изчаках да се върне. Следвах го още малко. Светлините на града останаха назад и аз разбрах, че пресичаме Флойд Бенет Фийлд. Свежият въздух, който идваше откъм океана, оставяше върху устните ни солен вкус. Минахме по моста и камионът зави наляво. Насочих колата по някакъв път, целият в завои, който водеше натам, откъдето духаше бризът. Карах по него, докато ни доведе до Рокауей Пойнт.

Стояхме вече час. Лола спеше. Радиото работеше тихо. Носеше се музика, която се смесваше с въздуха и небето и всичко щеше да бъде прекрасно, ако причината за тази разходка не беше едно убийство.

Лола отвори сънено очи и каза:

— Здрасти.

— Здравей, рожбо.

— Къде е сега Лола?

— На брега.

— А с кого?

— С един готин на име Майк. Запознахме се в града, в бара. Помниш ли?

— Не, но се радвам, че си тук с мен.

Тя се повъртя на задните си части и се облегна назад, като продължаваше да ме гледа. Без съжаление, без объркване. Просто любопитно.

— Колко е часът?

— След полунощ — отвърнах. — Искаш ли да се прибираме?

— Не.

— Ще се разходим ли тогава?

— Хайде. Може ли да си сваля обувките и да ходя боса по пясъка?

— Можеш да свалиш от себе си всичко, ако искаш.

— Може би ще го направя, като слезем на брега, Майк.

— Не прави нищо от този род. Аз съм дяволски притеснителен.

Беше истинско удоволствие да слизаме надолу по тясната пътека, прескачайки камъните и гледайки луната. Лола си пъхна ръката в моята. Беше топла и мека, но ме стискаше толкова здраво, сякаш бях някаква скъпоценност, която не трябваше да изпуска. Тогава си спомних думите на Рижата, че на мъже като мен не трябва да се бъркат в джоба, и се учудих колко бе права.

Свали обувките си, както желаеше, и тръгна боса, заравяйки крака в пясъка. Когато стигнахме до водата, аз също се събух. Беше студено, но приятно, твърде приятно, за да си разваляме настроението с приказки. Ходихме така по брега, докато около нас не остана нищо друго, освен пясък и светлинките на къщите не изчезнаха някъде далеч зад гърба ни.

— Харесва ми тук, Майк — каза Лола.

Тя отстрани ръката ми, взе една мида и я загледа така, сякаш беше някакво рядко съкровище. Прегърнах я през талията и седнахме на пясъка сред високите дюни. Подадох й цигара и на светлината на огънчето забелязах, че лицето й се е променило. Тя беше намерила вътрешен покой.

— Студено ли ти е? — попитах аз.

— Малко. Нямам много неща под роклята.

Без да й предлагам шлифера си, го наметнах върху раменете й и се облегнах на лакти назад, а тя обви коленете си с ръце и се загледа към океана. Дръпна дълбоко от цигарата и се обърна към мен:

— Защо ме доведе тук, Майк?

— Да си поговорим. Имам нужда от някого, за да си поговорим.

Тя се облегна назад на пясъка.

— Мозъкът ми се прояснява, Майк — каза тя. — За Нанси ли?

Кимнах.

— Кой я уби?

Лола дълго и мълчаливо изучава лицето ми.

— Полицай ли си?

— Частен детектив. Но никой не ме е наемал.

— Мислиш, че са я убили, а не просто е била блъсната от този шофьор?

— Лола, не зная какво да мисля. Всичко се върти пред очите ми. Да кажем, че не ми харесва начинът, по който умря.

— Майк… Аз също мисля, че са я убили.

Едва не подскочих.

— Какво те кара да мислиш така?

— О, не знам. Много неща. Ако е бил нещастен случай, значи е станал точно преди момента, в който е трябвало да бъде убита. Това мога да кажа, Майк.

Обърнах се и ръката ми покри нейната. Лунната светлина върху триъгълното й деколте ми пречеше да се съсредоточа. Кожата й беше бяла и гладка, в рязък контраст с черния сатен. Можех да си мисля само за това, какъв сутиен можеше да носи под такава рокля. Навярно някакво инженерно чудо.

— Откъде я познаваш, Лола?

Отговорът беше прост:

— Работехме заедно.

— Ти? — не изглеждаше съвсем искрено.

— Не ти ли изглеждам такава?

— Може би… ако някой има мангизи и скъпа кола и търси интересното на живота. Но не и в онзи сектор. Какво правеше там?

— Работех в един публичен дом.

— Мислех, че всички момичета са загинали по време на пожара.

— Тогава не бях там. Аз… бях в болница. Лежах там известно време. Изписаха ме днес. — Тя се загледа в пясъка и изписа две букви: V. D. — Това беше причината да бъда в болница. Затова трябваше да работя в публичен дом, а не си прекарвах времето с момчета, които имат мангизи и скъпи коли. Някога имах всичко това, но го загубих. Не съм много умна, нали Майк?

— Не — отвърнах аз. — Не си. Всеки може да прави това, което ти правиш, и да си изкарва прехраната от него. Не е трябвало никога да го правиш. Нанси също. Няма оправдание за това. Каквото и да се случи, има само един начин да се оправиш. Не, Лола, няма оправдание за това.

— Понякога има — възрази тя, прокара пръсти през косата ми и покри с ръката си моята. — Може би точно затова ние с Нанси се сближихме, защото имахме някакво оправдание. Аз обичах, Майк. Трябваше да се влюбя в човек, който се оказа подлец. Можех да си избера когото си поискам, но се влюбих точно в него. Канехме се да се женим, когато той избяга с една уличница, която висеше по всички кръчми в града. Бях истински отвратена. Ако това беше представата на мъжете за това, как се играе играта, то аз я играех доста добре. После имах всичко, но без любов. Отначало бях огорчена, но животът ми стана твърде лек. Имах всичко, което мъжете искаха, а и те имаха желание да покриват допълнителните разходи. Беше толкова добре, че не си струваше да се занимавам само с един мухльо. Един ден срещнах едно умно момиче, което ме свърза с нужните хора, и след това срещите ми бяха гарантирани. Направих купища пари и имах много свободно време, за да ги харча.

Имах име и телефонен номер и ако те имаха мангизите, всичко, което трябваше да направят, е да звъннат по телефона. Затова ни наричаха call girls. Мухльовците плащаха щедро, получаваха това, което искаха, и бяха в пълна безопасност. Но веднъж се напих и започнах да дрънкам. След това не бях повече безопасна и мухльовците започнаха да се оплакват. Задраскаха ме от списъка. Остана ми една възможност: тротоарът. Но има хора, които търсят точно такива отрепки като мене. Така започнах да работя в онзи дом и се запознах с Нанси. Тя също си имаше причини — не като моите, но все пак причини — и това ни поставяше над другите.

Един ден поумнях. Отказах се от всичко и влязох в болница. Нанси я убиха, а когато се върнах в дома, той беше изгорял. Върнах се заради Нанси — моята единствена приятелка. Тогава отидох при Барни и се натрясках.

— И се опита съвсем професионално да ме свалиш.

— Нямах намерение, Майк. Бях пияна и не можех да се отърва от навиците си. Ще ми простиш ли, Майк?

Бях готов да простя всичко при вида на това деколте. Но първо трябваше да си изясня някои неща.

— Нанси… какво ще ми кажеш за Нанси. Тя също ли следваше същия път като теб? Имам предвид смъкването по обществената стълба.

— Това става и с най-добрите от тях, рано или късно. Нанси също беше от „телефонните момичета“, само че се беше скатала по-рано от мен.

— Трябваше ли и тя да отиде в болница?

Лола се намръщи озадачено.

— Не, това беше странното. Тя беше много предпазлива. В началото направо се къпеше в пари, после внезапно напусна и изчезна от поглед. Постоянно се натъкваше на хора, които не я бяха виждали от доста време, и това я ужасяваше. Тя се зае с бизнеса сякаш това беше начин да се скрие.

— Да се скрие от какво?

— Не зная. Това бяха неща, за които не трябваше да се пита.

— Притежаваше ли нещо ценно?

— Дори и да е имала, не съм го виждала. Тя беше много потайна, що се отнася до личните й принадлежности. Единственото ценно нещо, което притежаваше, май беше само фотоапаратът. Придаваше му много важно значение, докато беше на работа. Нали знаеш? Снимаше двойки на улицата и им даваше картички. Трябваше да изпратят картичката заедно с четвърт долар и можеха да си получат снимките.

— Кога беше това? Наскоро ли?

— О, не. Доста отдавна. Случвало ми се е да виждам някои от картичките и съм я питала за тях. Мисля, че названието беше „Quick Pick“ или нещо подобно.

Пъхнах цигара в устата си, запалих и й дадох да си дръпне.

— Как е пълното ти име, Лола?

— Има ли значение?

— Може би.

— Бърган. Лола Бърган. От Байвил съм. Малко градче на Мисисипи. Не е голям град, но е много приятен, а и семейството ми е още там. Родителите ми мислят, че съм прочута нюйоркска манекенка, а по-малката ми сестра мечтае, като порасне, да стане като мен. Ако го направи, ще й смачкам малкия мозък.

Нямаше какво да отговоря на това.

— Лола, има още нещо. Отговори ми бързо да или не и ако ме излъжеш, ще разбера това. Името Фини Ласт означава ли нещо за тебе?

— Не, Майк. А трябва ли?

— Не, може би не. То означаваше нещо за Рижата и някои други хора, но очевидно не те засяга. Може би съм се качил на грешен тролей.

— Майк… обичаше ли Нанси?

— Не. Тя ми беше приятел. Виждал съм я само веднъж и говорих с нея няколко минути. Сприятелихме се. Нали знаеш как става? После някакъв кучи син я уби.

— Извинявай, Майк. Как ми се иска да се влюбиш в мен… Би ли могъл?

Главата й се приюти на рамото ми и Лола започна да движи ръката ми по гърдите си дотогава, докато не проумях, че там нямаше никакъв сутиен чудо, а само чудото на природата. Катарамата на колана се оказа ключът към цялата дреха и скоро всичко друго изгуби значение. Остана само шумът на вълните и нашето дишане. Скоро и вълните изчезнаха в топлината на бялата й кожа и малките мускули, които играеха под ръката ми, и в благоуханието, което излъчваше устата й.

Рижата имаше право.

В един и петнайсет се събудих от телефона, който пронизваше ушите ми. Изритах одеялото от леглото и се протегнах към апарата, като се мъчех да прогоня съня от очите си. Едва-едва успях да измърморя едно „ало“.

Беше гласът на Велда.

— Къде се мотаеш, по дяволите?! Звъня ти цяла сутрин.

— Тука си бях. Спях.

— Какво прави тази нощ?

— Работих. Какво искаш?

— Сутринта се обади един много приятен джентълмен. Казва се Артър Бърин-Гроутин. Определих му среща за два и половина в офиса. Надявам се, че ще дойдеш? За твоя информация балансът ни е отрицателен.

— Добре, рожбо, ще дойда. Неговият цербер беше ли с него?

— Дойде сам. Може би някой го чакаше долу, но не се качи.

— Добре. Стой там, докато се покажа. Няма да бъде след дълго. Довиждане, сладурче.

Десет минути бях под душа, после хапнах, изпих една пълна чаша кафе, която ме приведе във форма, и започнах да се обличам. Костюмът ми беше измачкан и от гънките му се сипеше пясък. Картината допълваха следите от червило по раменете и яката. Наложи се да го пъхна в гардероба. Оставаха ми панталоните от туид. Сложих си сако, а под него — кобура с пистолета. После се огледах в огледалото и издадох някакъв неопределен звук. Видът ми беше точно като на герой от криминалните филми. Долу се обръснах и подстригах, така че ми оставаше достатъчно време да се появя в офиса няколко минути преди стария джентълмен.

Мистър Бърин-Гроутин пристигна точно в два и трийсет. Комутаторът ми зазвъня и Велда се провикна през отворената врата:

— Един джентълмен иска да те види, Майк.

Казах й да ми го прати и се облегнах в люлеещия се стол. Когато вратата се отвори, станах и тръгнах да го посрещна с протегната ръка.

— Радвам се да ви видя отново, мистър Бърин. Влизайте и паркирайте където ви е удобно.

— А, благодаря ви.

Той придърпа едно износено кожено кресло към бюрото и се облегна напред на бастуна си. В светлината от прозорците можех да забележа разтревожения му поглед.

— Млади човече — започна той, — от деня, в който ме посетихте, непрекъснато си мисля за нещастието на онази девойка. Онази, дето са я намерили мъртва.

— Рижата. Казва се Нанси Санфорд.

Той повдигна вежди.

— Много бързо открихте името й?!

— Не, това е работа на полицията. Аз само разрових купища боклук, който няма никакво значение. — Облегнах се назад и си запалих цигара, чудейки се какво ли иска. Скоро той ми каза.

— Намериха ли родителите й? Някой, който да се погрижи за… тялото?

— Не. И те не могат да направят всичко. В града има хиляди като нея. Обзалагам се десет срещу едно, че е от друг щат и близките й отдавна са я забравили. Аз съм единственият, който иска да й върне миналото. Може и да съжалявам за това.

— Точно за това съм тук, мистър Хамър.

— Майк… Ненавиждам формалностите.

— Добре… Майк. Когато си тръгнахте, доста мислих за нея. Направих някои предпазливи справки чрез мои приятели във вестниците, но не можаха да ми помогнат много. Казаха само, че момичето е било… ъ-ъ-ъ… меко казано — скитащо. Позорно е, че в наши дни има такива неща. Според мен до известна степен всички имаме вина за това. Вашата дълбока загриженост се предаде и на мен и аз реших поне малко да помогна. Непрекъснато се занимавам с благотворителност от всякакъв вид, но тя е нещо абстрактно, не мислите ли? Тук имам възможност да помогна на конкретен човек, макар и малко, и чувствам, че трябва да сторя това.

— Казах ви вече, че за погребението ще се погрижа сам.

— Разбирам, че възнамерявате да… Но вие ме разбрахте неправилно. Бих искал да ви наема. Всяко разследване трябва да бъде финансирано и след като желая толкова силно, колкото и вие, да се погрижа за останките й, ще ви бъда много признателен, ако ми позволите да ви дам средства, за да откриете роднините на момичето. Ще направите ли това?

Беше един неочакван ход. Свалих краката от масата и обърнах креслото си към него.

— С мен няма да имате проблеми — казах му аз. — Така или иначе, ще си пъхам носа навсякъде, но вашето предложение много улеснява нещата.

Мистър Бърин измъкна портфейла си и го отвори.

— Каква ви е тарифата, Майк?

— Петдесет на ден. Без допълнително заплащане на разходите. Петдесетте покриват всичко.

— Имате ли представа колко ще продължи всичко?

Вдигнах рамене:

— Кой може да каже? Понякога търсенето на дадена личност е лесно, понякога трудно.

— В такъв случай нека постъпим така… — Той постави на масата една бала нови банкноти. Най-отгоре се мъдреше прекрасна петдесетачка. — Тук има хиляда долара. Пълно заплащане. Моля, оставете тези пари за себе си. Ще бъде добре, ако всичко се изясни бързо. При положение обаче, че не успеете да установите миналото й за двайсет дни, ще смятаме работата за безнадеждна и незаслужаваща усилията ви. Удовлетворява ли ви тази уговорка?

— Крада ви парите, мистър Бърин.

Лицето му грейна в топла усмивка и загрижеността изчезна от погледа му.

— Не мисля така, мистър Хамър. Проучих някои неща за вас и зная на какво сте способен. След като сте допълнително мотивиран от интереса си към момичето, смятам, че ще постигнете отличен напредък. Надявам се, че ще е така. Не е добре, когато виждаш, че нещата се развиват така — никой не се интересува, никой не го е грижа…

— Мен ме е грижа.

— Да, зная това, мистър Хамър, аз също съм загрижен, но вие демонстрирате един истински, самоотвержен интерес да възстановите доброто й име. Постъпете така, както намерите за добре и ако междувременно имате нужда от пари, обадете ми се. Ще го направите, нали?

— Разбира се.

— Този случай ме кара да се чувствам много нищожен. Аз самият се стягам да напусна този свят. Издигам си паметник, пръскам хилядарки, а тази девойка умира така, сякаш никога не е съществувала. Виждате ли, аз зная какво е самотата. Зная какво е да нямаш никой, който да те оплаче. Мъртвите ми близки нямат дори надгробен паметник… Жена ми, както може би знаете, беше запалена по спорта. Обичаше морето, но го обичаше прекалено много. По време на едно плаване с яхта, с която изобщо не биваше да се излиза в бурно море, бе пометена зад борда от вълните. Единственият ми син загина по време на първата световна война. Дъщеря му беше най-близкото ми същество. Както и жена ми, тя страстно обожаваше морето. И то я прибра при себе си по време на една буря на Бахамските острови. Сега може би разбирате защо строя такъв мемориал за себе си: защото над тленните останки на моите близки няма дори и камък, с изключение на кръста върху гроба на сина ми, който се намира някъде във Франция. Затова не искам да има хора с моята съдба. Хора, които си нямат никого. Радвам се, че ви има, Майк, че съществуват и други като вас. Вярата ми в доброто и човека бе твърде слаба. Мислех си, че хората се вълнуват единствено от парите. Сега виждам, че съм сгрешил.

Кимнах и издухах пушека към тавана.

— Парите са голямо нещо, мистър Бърин, но понякога човек страшно се натъжава и парите престават да имат за него всякакво значение. Човек може да бъде просто любопитен… и тогава парите също нямат значение.

Новият ми клиент стана и направи старомоден поклон.

— Това урежда нещата, нали?

— Почти. Къде искате да ви изпратя отчета?

— Никога не съм мислил за това. Наистина няма значение, но ако се натъкнете на нещо интересно, обадете ми се или ми пишете. Оставям го на вас. Интересуват ме резултатите, а не процедурата.

— Ясно… И още едно нещо: Фини Ласт още ли е при вас?

Очите му заблестяха, а лицето му се изкриви в усмивка.

— За щастие не. Изглежда, го е налегнал страх. Доста голям страх. Спести ми грижата да го уволнявам. Понастоящем градинарят ми изпълнява неговите функции. Довиждане, Майк.

Станах и го изпратих до вратата. Стиснахме си ръцете. Мистър Бърин се поклони на Велда и излезе. Тя изчака вратата да се затвори и отбеляза:

— Много е мил, Майк. Харесва ми.

— На мен също, малката. Май няма повече такива като него наоколо.

— Пари ли донесе? Отново ли сме в бизнеса?

— Аха.

Погледнах селектора. Той беше включен и явно Велда бе подслушвала целия разговор. Намръщих се ядосано, както се полага на истински началник, но това изобщо не я притесни.

— Просто бях любопитна, Майк. Той беше толкова интересно момче — усмихна се тя.

Пунтирах удар по челюстта й и седнах на бюрото, протягайки се към телефона. Когато прозвуча свободно, набрах номера на Пат и държах така, докато той се обади. Поздрави ме с едно хладно „здрасти“ и каза:

— Нещо ново, дете?

— Има някои неща тук и там, но нищо което може да се нарече изчерпателно показание. Обядва ли вече?

— Преди час.

— Добре тогава, какво ще кажеш за едно кафе и малко датски сладкиши? Искам да разбера някои неща, ако си така добър да ми ги кажеш.

— Какви неща?

— Неща, които полицията трябва да знае, а широката публика — не. Или мислиш, че е по-добре да си изяснявам всичко сам?

— Да имаш да вземаш. Предпочитам да си ми длъжник. Да се срещнем при Муни колкото може по-бързо. Става ли?

— Отлично — казах аз и затворих телефона.

Пат спечели състезанието с пет минути. Вече седеше на една маса в дъното и сърбаше кафе от една огромна кана, която заведението използваше като запазена марка. Измъкнах стола и седнах до него. Нямах време за губене. Веднага щом келнерът донесе кафето и пастите, преминах направо към въпроса:

— Пат, как стои въпросът с call girl рекетът в този град?

Чашата спря по средата на пътя си.

— По дяволите, ама че въпрос! Ако ти кажа, ще ме завържат на възел и ще ме изхвърлят на пътя. Ако пък не ти кажа, ще изглежда доста тъпо, защото не знам какво става наоколо.

Озъбих му се отвратително и казах:

— Пат, има някои неща, които продължават да се случват във всеки град, независимо от това колко благоприлични са гражданите и колко жестоки са полицаите. То е като с данъците. Имаме си ги и не можем да се отървем от тях. И кой обича данъците, освен малката група бюрократи?

— Сега ме накара да се чувствам по-добре — усмихна се той. — Всъщност нямам какво да ти кажа, защото тези хитреци пазят добре информацията. Не получаваме много жалби, защото рядко някой недоволен клиент ще рискува да се изложи на критика, като хукне да се оплаква. Полицията е добре осведомена за съществуващата ситуация и се опитва да подсили буквата на закона. Но не забравяй едно нещо. Политиката. Има начини да се усмири полицията и това са препятствия, които не могат да се прескочат.

След това въпросът с доказателствата. Върхушката не притежава домовете непосредствено и не води документация, по която те могат да бъдат открити. Просто подшушват на някого кой може да се окаже полезен и го оставят да свърши всичко. А неудобните ги отстраняват. За последната година при нас са регистрирани няколко смъртни случая, които имат връзка с това.

— И как ги нарича коронерът?

— Ами в общи линии самоубийства. Освен случая Ръс Бауен. Чувал си за него… управляваше верига от домове и се опитваше да прави независими комбинации. Намерихме го преди няколко месеца надупчен на решето, а домовете му бяха затворени. Не успяхме дори да открием следа, по която да тръгнем. Дори доносниците си затваряха устата, когато споменавахме името му. Да, Ръс беше убит, но останалите случаи бяха класифицирани като самоубийства.

— А твоето мнение какво е?

— Това са убийства, Майк. Няма какво да говорим. Делата още са висящи и някой ден ще заковем типовете, които са зад тях. Не само наемниците, изпълняващи черната работа, но и хората, които са на върха на организацията. Именно те са тези, които искаме… тези, които оплитат в мрежите си невинни деца и ги хвърлят в мръсотия и отчаяние, докато си седят отзад и прибират голямата парса; тези, които могат да убиват и да се хилят безнаказано, когато четат как вестниците наричат убийството самоубийство!

Лицето на Пат се изкриви от омраза. Улових погледа му и го задържах задълго.

— Самоубийство… или нещастен случай, Пат? — попитах отново.

— Да, и двете. Ще ги пипнем и тогава…

Омразата изчезна и лицето му отново стана приятелски настроено, но в очите му се появи нещо ново, което не бях виждал преди.

— Ти си негодник, Майк. Здравата ме изпързаля!

— Нима?

Опитах се да изглеждам невинен, но номерът не мина.

— Зарежи го и минавай към червенокосата. Името й беше Нанси, нали? Какво ще ми кажеш за нея?

Заех се с датския си сладкиш. След като беше киснал достатъчно дълго в кафето, го извадих и изядох, като облизах захарта от пръстите си. Когато запалих цигара, казах:

— Нищо няма да ти кажа, Пат. Просто ти сам стигна до правилната мисъл. От самото начало твърдях, че Рижата е била убита. Сега какво мислиш по въпроса?

Пат сви юмруци и ги притисна към масата. Трудно му беше да говори през стиснати зъби:

— Дяволите да те вземат, Майк. Този случай го опаковахме чудесно. Тя е била убита случайно, няма никакво съмнение. Сигурен съм в това. Толкова съм сигурен, че мога да заложа дясната си ръка срещу един пробит долар. Хората могат да сгрешат, но не и умниците от лабораторията.

Беше забавно да го гледам как си бие главата в стената. Думите му прераснаха в буря от остри звуци и той се облегна на края на масата. Очите му хвърляха мълнии.

— Видях показанията. И ги проверих. Сигурен съм в доказателствата, както и всеки друг, който е зает със случая. Отначало ме накара да танцувам върху горещи въглени, защото допусках, че може би си прав. Но сега зная какво точно е станало и зная, че не си прав. Забележи, не казвам мисля, а зная! Зная, че ти грешиш, а аз съм прав.

— Но… — опитах се да го прекъсна аз.

— Но ти… ти, копеле, ме подлуди отново и започвам да си мисля, че греша дори когато си мисля, че съм прав! Защо не пукнеш!

Отдавна не бях виждал Пат в такова състояние. Ухилих му се и издухах едно кръгче дим около главата му. Образува се нещо като ореол и аз казах:

— „И пушекът обгърна главата му като с венец.“

— Какво?

— Цитат от „Нощ преди Рождество“. Сигурно не можеш да се върнеш толкова назад във времето.

Пат прокара пръсти по косата си и поклати глава:

— Вкара ме в задънена улица. Може би аз нищо не струвам. Какво ли ме кара да се възбуждам от неща като тези? Обикновено съм хладен, спокоен и концентриран. Ръководя офиса си точно и ефективно, но идваш ти и заприличвам на нехранимайко по време на първата си битка във войната на банди някъде по тъмните алеи.

След минута той взе една цигара от пакета Лъки, който му протегнах услужливо, и я напъха в устата си. Когато драснах клечката кибрит и я запалих, казах много тихо:

— Пат, служби като вашата са голямо нещо. Напипвате някаква въшлива малка нишка, разплитате кълбото и престъпникът плаща на обществото за извършеното престъпление. Вие наистина служите на справедливостта. Вършите много повече работа от милион като мене, които работят отделно, но забравяте едно нещо.

— И какво е то? — той отново ставаше саркастичен.

— Възбудата от преследването, Пат. Тръпката от това да пипнеш нещо важно. Точно сега ти си толкова дяволски привързан към неопровержимите си доказателства, че не можеш да допуснеш и още една гледна точка. Откога убийството не може да изглежда като нещастен случай?

— Била е блъсната от кола, Майк. Шофьорът си призна, че е блъснал някого, но е бил доста натряскан, за да си спомни кой е бил. Откриха следи от колата му по нея. Имаме свидетели, които са видели как се е мъкнела мъртвопияна по улицата малко преди да я блъснат. Момчето, което е карало колата, е съвсем нормален гражданин и няма никакви връзки с престъпния свят. Проверихме това.

Кимнах с глава.

— И все пак сега започваш да се съмняваш. Прав ли съм?

Той каза нещо неприлично.

— Което си е право, си е право. Караш ме да отхвърля всичко, на което са ме учили, и да се чувствам глупак. И знаеш ли защо?

— Да, но можеш да ми го кажеш още веднъж, Пат.

Този път той се наведе през масата и практически изсъска през зъби:

— Защото точно тук… — той почука с пръст главата си — имаш нещо остро. Може да си добро частно ченге, но си по-добър полицай. Откриваш нещо и го държиш по-дълго от всички други, докато не извлечеш полза от него. Имаш мозък, способност да го използваш и това, което на мен ми липсва — усещане за нещата. По дяволите, иска ми се да те прасна по ухото.

— Престани да се мразиш, Пат. Щеше да ми казваш нещо. Кой стои зад този рекет?

— И аз бих искал да разбера. Знам имената само на няколко момчета, които са заподозрени като съучастници.

— Ще свършат работа.

— Да, ама не. Първо да те чуя какво ще кажеш. Помни, че аз съм този, който трябва да знае всичко. От всички луди неща, които могат да се случат, най-невероятното е ченге и частен детектив да си бъбрят като нас. Хайде, Майк, изпей песничката.

Това можеше да ни отнеме много време и аз поръчах още две кафета и когато ги донесоха, започнах отначало и не спрях, докато не доведох Пат до последните събития. Разказах му всичко, освен разбира се, някои съвсем интимни подробности. Той не се грижеше да проверява всичко; умът му подреждаше всички данни за евентуални бъдещи справки и можех да видя как подрежда фактите един до друг, опитвайки се да измъкне нещо от тях.

Когато приключих, той запали цигара, облегна се назад и се замисли. Когато напълно абсорбира всичко, каза:

— Чудесен сбор от събития имаш, Майк. Сега опитай с теорията.

— Не мога — отвърнах му аз. — Няма откъде да започна.

— Започни с Рижата.

— Била е убита. Това означава, че са имали основание да я убият.

— Същото основание, което и тя е имала, за да се намеси в рекета.

— Може би… а може би основанието се е появило по-късно. Питам се, защо ли са я убили? Излиза, че е била опасна за някого. Но с какво би могло да бъде опасно момиче в нейното положение? Някакви компрометиращи документи? Мислех си за това, но не ми се вярва да е била способна на такова нещо. Кой ще повярва на думите й в съда? Това е жесток рекет и тя едва ли би се забъркала с някой, който има особена тежест в обществото. Ако си е играла с дребните риби, те биха се погрижили чисто и просто да я премахнат, без много да му мислят. Имам усещането, както го наричаш ти, че причината е била доста голяма. Пат, сърдит съм на някого и този някой ще ми плати за нейната смърт!

— Намери мотива и ще откриеш убиеца — посъветва ме Пат. — А какво ще кажеш за Фини Ласт?

— Прилича ми повече на подлец. Когато е дошъл в града, се е завъртял по улиците и попаднал в обкръжението на Рижата. Именно той е способен на шантаж. Според него Рижата е откраднала някакви материали, за които е можел да получи откуп, и тъй като все пак е била това, което е била, думите му не могат да се отхвърлят. Но може да съществува и друга гледна точка. Може да ги е загубил или този, който е бил шантажиран, да си е платил, за да ги види унищожени. Ако на Рижата са платили добре, тя може да ги е вдигнала от него, докато е бил с нея.

— Смяташ ли, че би могъл да я убие?

— Разбира се, но без главоблъсканици. Фини не е артист. Той обича ножовете и пистолетите. Единствената му беда е, че не обича да му се противопоставят. Не, Фини не я е убил. В противен случай Рижата щеше да умре бързо и по един ужасен начин.

Пат дръпна отново от цигарата си.

— А твоят клиент, Майк?

— Бърин-Гроутин? Изключено! По дяволите, той не може да си купи и закачалка, без вестниците да разберат за това. Бърин-Гроутин е човек от друго поколение, Пат. Пари, положение, маниери… Изобщо всичко, което би могло да се очаква от един джентълмен от старата генерация. Твърде много се гордее с името си и трепери да не падне прашинка върху него. Бърин-Гроутин не е глупак. Имал е нужда от защита и е наел Фини, но беше готов да се отърве от него веднага щом разбра, че се е забъркал в тази каша. Стори ми се, че Фини беше започнал да му досажда. Имах усещането, че беше щастлив от това, което се случи на гробището.

— Тогава стигаме до Лола. Какво имаме тук?

— Нищо. Тя познавала Рижата.

— Продължавай, Майк. Тя не е нещо несъществуващо, нали така?

— Можеш да го кажеш още веднъж. — Позволих си слаба усмивка. — Великолепна жена, Пат. Има тяло, което може да накара косата ти да се изправи. Лола е още едно от приличните деца, които са били извратени по начина, за който говореше ти. Само че е поумняла с времето.

— Добре, нека се върнем малко назад. Каза ми, че Коби Бенет и онзи в бара са били наплашени от нещо. Помисли за този вариант.

— И тук стигаме до задънена улица, Пат. Дребния е имал вече една присъда и е избягвал убийството като чума. Коби е в рекета, където нищо не изглежда хубаво, освен мангизите. Всичко може да го изплаши. И двамата се плашат дяволски лесно, затова не придавам голямо значение на нито един от тях. Премислял съм го десетки пъти и нещата изглеждат точно така.

Пат измуча. Усетих, че мисли и търси отговор, като съпоставя събитията и различните възможности. Когато не се получи нищо, той сви рамене и каза:

— Момчетата, които познавам и които могат да участват в играта, са дребни риби. Те се оправят с прегрешилите и вършат черната работа. Имам някои догадки, но засега няма да ти ги кажа, защото ще побеснееш и ще ме забъркаш в някоя каша. Ти също имаш определени предположения и, както казах, това са само безоснователни догадки.

— Твоите догадки обикновено са много добри, Пат. Ще се възползвам от някои от тях.

— Да, но няма да ги получиш. Ще направя следното… Ще видя дали мога да измъкна от този материал нещо повече от догадки. Имаме начини да разберем доста неща, но не ми се иска да прекъсвам преждевременно играта.

— Съгласен съм. Трябва някак си да се оправим двамата.

Пат смачка фаса и заби поглед в пепелника.

— Сега да се върнем на въпроса, Майк. Ти ме заплете в тази история, така че ми кажи какво очакваш да направя.

— Ти имаш доста хора на разположение. Нека послухтят наоколо и да разберат повече подробности. Действай така, сякаш става дума за убийство, и все нещо ще излезе на повърхността. Това, от което имаме нужда, са подробностите.

— Добре, Майк, сложил съм си главата в торбата. Действам против всички правила, като определям този случай като убийство, и очаквам да ми сътрудничиш. Ясно ли ти е?

— Разбрано.

— След като аз ще дам хора, какво мога да очаквам от теб?

— По дяволите! — възкликнах аз. — Довечера съм на среща с Лола. Може би има някоя приятелка за теб.

Глава V

Беше приятно да се върна при Лола. Намерих апартамента й на Западната петдесет и шеста улица и изкачих двата етажа до 4-С. Тя отвори вратата, преди да съм докоснал звънеца. Стоеше на прага и ме гледаше с такава радостна усмивка, сякаш представлявах кой знае какво. Отново беше облечена в черно, но този път без деколте. Нямаше нужда от него. Лесно можеше да се види, че дори и обикновена басма нямаше да я направи по-свенлива.

Гласът й зазвуча меко като котешко мъркане.

— Здрасти, Майк. Няма ли да влезеш?

— Само опитай да не ме пуснеш!

Минах по коридора и се озовах в малка стаичка, цялата украсена с джунджуриите, които самотните жени толкова много обичат. Перденцата бяха колосани и от прясното боядисване все още миришеше на терпентин. Седнах в креслото и попитах:

— Скоро ли си се нанесла?

Тя кимна, седна срещу мен и се зае да приготвя две питиета.

— Съвсем наскоро, Майк. Не можех да остана в старата квартира. С нея ме свързваха твърде много неприятни спомени. Имам изненада за теб.

— Така ли? Каква?

— Отново съм манекенка. В универсалния магазин. Заплатата е малка, но работата ми харесва.

В целия й вид, както и в квартирата, се долавяше нещо ново. Това, което е представлявала, беше забравено. Останало бе само бъдещето.

— А бившите ти връзки, Лола? Какво ще стане с тях?

— Никакви привидения, Майк. Всичко е минало. Хората, които познавах, никога няма да ме потърсят тук, а и шансът да ги срещна случайно е едно на хиляда. Е, а ако все пак ги срещна, ще ги отмина.

Връчи ми едно питие и ние се чукнахме мълчаливо. Запалих Лъки и хвърлих пакета на масичката за кафе. Наблюдавах я как си взима цигара. След като дръпна, Лола вдигна поглед и забеляза, че я гледам.

— Майк — каза тя, — беше ли ти хубаво миналата нощ?

— Прекрасно. — Наистина беше прекрасно. Дори повече от прекрасно.

— Но сега не си дошъл само за това, нали?

Поклатих бавно глава.

— Не, нещо друго е.

— Радвам се, Майк. Това, което се случи, беше като светкавица за мен. Аз — аз те харесвам повече, отколкото трябва. Не съм ли много смела?

— Не ти, Лола. Аз съм този, който направи погрешната стъпка. Ти ми влезе под кожата и не можах да се оправя.

— Благодаря ти, приятелю — намигна ми тя. — А сега изплюй камъчето. Първо си помислих, че ме будалкаш, когато каза, че ще се отбиеш да ме видиш, и бях малко разтревожена. След това си помислих, че може би ставам само за едно нещо. Сега се чувствам по-добре.

Подхванах с носа на обувката си табуретката и я примъкнах под краката си. След като се настаних удобно, запалих, дръпнах с удоволствие и пуснах към тавана струйка цигарен дим с думите:

— Нанси е била убита. Защо? Ако отговоря на този въпрос, ще открия и убиеца. Беше се отдала на най-древния рекет в света. Това е финансов и политически рекет. Всичко свързано с него е порочно. Момичетата, които са в него, си изработват интересно отношение към живота. Никой не може да ги засегне, затова пък те лесно могат да навредят на когото и да било… ако поискат. Имам предвид шантажа. Възможно ли е Нанси да се е занимавала с шантаж?

Ръцете на Лола трепереха толкова силно, че се наложи да остави чашата с пиенето, за да не го разлее. В очите й се появиха сълзи.

— Ставаш груб, Майк.

— Нямам предвид теб, миличка.

— Зная, но ме боли. Не, не мисля, че Нанси е била способна на такова нещо. Тя би могла да бъде… м-м-м… лоша, но нечестна — никога. Готова съм да се закълна. При други обстоятелства Нанси щеше да бъде жена с достойнство. Нещо я е подтикнало да тръгне по този път. Може би парите. Не зная. Това е един начин за бързо забогатяване, ако нямаш морални скрупули.

— Да допуснем, че парите са причината. Имаш ли някаква идея за какво са й трябвали?

— Точно това не мога да ти кажа. Не си споделяхме тайните, беше просто връзка, която ни позволяваше да живеем заедно.

Това въртене в кръг започна да ми омръзва.

— Добре, хайде да се върнем към системата на „телефонните момичета“. Кой я ръководеше?

За първи път Лола пребледня не на шега. Гледаше ме и в очите й се четеше страх. Устните й бяха плътно стиснати.

— Не, Майк! — едва-едва промълви тя. — Стой по-надалеч от това, моля те.

— От какво се страхуваш, мила?

Начинът, по който казах това, я накара да потъне дълбоко в креслото, докато пръстите й се опитваха да пробият дланите й.

— Не ме карай да ти казвам неща, за които не искам да си спомням!

— Но ти не се страхуваш от нещата, Лола. Страхуваш се от определени хора… Кои са тези хора? Какво те кара да се страхуваш от тях?

Наведох се напред. Бях напрегнат и възбуден. Опитвах се да извлека някаква полза от всяка произнесена от нея дума. Отначало Лола се колебаеше, огледа се недоверчиво, сякаш се страхуваше, че някой може да ни чуе.

— Майк… те са зли и отвратителни. Не ги е грижа какво правят. Те разрушават човешки съдби толкова лесно, колкото харчат един долар. Ако разберат, че съм проговорила, ще ме убият. Да, ще ме убият! И няма да съм първата!

Все едно, че говореше Пат. Страхът изчезна от очите й. На негово място в тях заблестя гняв, но гласът й все още трепереше.

— Пари. Това е единственото нещо, което им трябва, и те го получават. Хиляди, милиони… никой не знае колко. Това са мръсни пари, но добри за харчене. Не става дума само за публичните домове… Нещо по-голямо е. Тази малка сплотена група е организирала всичко така, че никой не смее да гъкне, а ако някой се опита да им върти номера, с него се случва нещо… Майк, не искам и с мен да се случи нещо!

Станах от мястото си и седнах на страничната облегалка на креслото, след това прокарах пръсти по косата й.

— Не се страхувай, рожбо. Нищо няма да ти се случи. Продължавай да говориш… кажи ми всичко.

В отговор Лола закри лицето си с ръце и захлипа неконтролируемо. Можех да си позволя да чакам. След пет минути вече се беше наплакала, но все още трепереше и гледаше с празен поглед ръцете си, издраскани до кръв от ноктите й. Запалих още една цигара и й я подадох. Лола я пое с благодарност, дръпна си и изпусна дим, като се опитваше да намери някакво облекчение.

После обърна подплашените си очи към мен и каза:

— Ако научат, че съм ти казала нещо, че съм се раздрънкала, ще ме убият, Майк. Не могат да си позволят нечий език да се развърже. Не могат да си позволят хората дори да подозират нещо. Страх ме е! Нищо не може да се направи… Системата съществува открай време и ще съществува вечно, докато на света има мъже и жени. Не искам да умра заради нещо такова!

Губех контрол над себе си и затова подбирах много внимателно думите си.

— Момиче — казах й аз, — ти не ме познаваш, но затова пък другите ме познават добре. Те могат да сплашат до смърт почтените граждани, но винаги си подвиват опашките, когато ме видят. Те ме познават. Отлично знаят, че няма да се церемоня с тях, и ако се опитат да бъдат твърди, ще им разпоря корема пред очите им. Имам оръжие и доста често ми се е налагало да го използвам. Аз имам разрешително, но те нямат. И ако някой бъде убит, ще обясня това в съда. Твърде възможно е да си изпатя и да изхвръкна от играта, но ако те натиснат спусъка, ще се насадят на пачи яйца. Аз определям правилата на тази игра. Обичам да стрелям по тези мръсни копелета и го правя при всеки удобен случай. Те го знаят. Именно затова се плашат лесно.

Не се вълнувай. Нищо няма да ти се случи. Дори и да се досетят за източника на информация, няма да направят нищо, защото ще пусна слуха, че ще одера кожата на някой, и още първия път, когато заиграят грубо, ще получат куршум отпред, отзад или направо в челото. Не съм спортист и не ме е грижа къде ще ги застрелям. Играя по техните правила, само че съм по-жесток, и някой ще улучи гроба много бързо…

Ръката ми почиваше на рамото й и Лола се обърна и целуна пръстите ми.

— Ти си чудесен, дори и да ми го казваш сам.

Вече не гледаше толкова уплашено.

Лола дръпна още веднъж от цигарата и издуха пушека, след това посегна към чашите. Когато бяха напълнени, тя ми подаде моята, ние ги докоснахме леко и отпихме по една дълбока глътка. Тя довърши своята на един дъх, след това я сложи обратно на масата. Сега беше готова да говори.

— Изглежда никой не знае кой стои зад системата, Майк. Може да е един човек, а може и да са цяла група. Не са ми известни подробности за откупите, но зная как оперира рекетът. Въобще не е случаен метод и вероятно ще бъдеш много учуден, ако разбереш какви хора са въвлечени в нея. Познавам няколко момичета с невероятно обществено положение, а преди това с нищо не бяха по-добри от мен. Просто успяха да се измъкнат навреме и да установят добри контакти по време на „срещите“, а после се омъжиха.

Виждаш ли, системата на повикване е тясно специализирана. За нея избират момичета само от най-високия калибър — красиви, образовани и с обноски, които да не ги отличават от върхушката. Техни клиенти са най-богатите хора. Обикновено ги „наемат“ за някой уикенд в някоя вила или за разходка с луксозна яхта по крайбрежието. Разбира се, има и по-непривлекателни повиквания, но винаги много доходни, например, ако някой поиска да зарадва своя бизнес партньор. Тактическите преимущества от подобен „подарък“ са много по-големи от парите, похарчени за него.

Преди някое момиче да бъде привлечено в системата, дълго време го наблюдават. Всичко започва от това, че в града я виждат с твърде много мъже. По време на контактите си тя се сблъсква с момичета, които вече са в системата. А те на пръв поглед получават всичко без никакви усилия. Запознанствата прерастват в лесни приятелства, правят се определени намеци и скоро момичето започва да си мисли, че след като го прави безплатно, може да го прави и за пари.

Тя споменава този факт и я представят на необходимите хора. Наемат й хубав апартамент, дават й аванс и я регистрират като определен тип жена. Когато има клиент, който се интересува от нейния тип, я извикват или пък уреждат срещата чрез посредник и ти вече си на първата си среща. Подаръците, които получава, момичето може да запази за себе си, а понякога те струват цяло състояние. Част от парите, получени предварително за услугата, се депозират в банковата й сметка.

О, всичко това е лесно и приятно. Просто една чудесна сделка. За времето, през което е на работа, момичето получава и доста солидни премии. С нищо не е обвързана. Ако има късмет да си намери съпруг, съвсем спокойно може да излезе от играта. Именно затова няма изритани. Момичето няма да дрънка, защото няма да е в неин интерес. В противен случай на повърхността ще изплуват предишните й връзки и познанства. От своя страна, организацията не я задържа насила, защото на този свят няма нищо по-опасно от истеричната жена.

Но се случва и някое от момичетата да стане опасно. Съвестта й може да заговори, или да се напие и езикът й да се развърже. Възможно е и у нея да се пробуди алчността, а желанието й да смъкне още повече пари да стане прекалено голямо и придружено със заплахи за разобличаване. Тогава организацията е принудена да се погрижи за себе си. Момичето просто изчезва… или става жертва на нещастен случай. За останалите това е урок. Урок как да се държим.

Аз си научих урока добре. Когато благодарение на непредпазливостта си допуснах да ме заразят, изгубих мястото си в системата. О, те не ми казаха това — едно момиче случайно го спомена. Оказах се без никакви доходи, а апартаментът ми струваше прекалено много. Обърнах в пари каквото имах и започнах да слизам по стълбата. Беше ме срам да отида на лекар, не знаех какво да правя и започнах да пия. Взеха ме други хора, от по-ниска категория, които не се страхуваха от болестта ми. Дадоха ми стая в един дом и аз отново влязох в играта. Трябваше ми много време, за да поумнея, но го направих и постъпих в болницата. Когато излязох оттам, домът беше изгорял. Нанси беше убита и се появи ти.

Лола се облегна назад и затвори очи сякаш бе изтощена.

— А сега имената, Лола — казах аз.

Почти без да отваря очи, тя каза шепнешком:

— Мърей Кендид. Собственик е на няколко нощни клуба, но винаги се намира в Зироу Зироу. Той е посредник. Урежда всичките ни срещи, но не е шефът. Градът е разделен на секции и Мърей Кендид ръководи секцията, където аз работех. Той е опасен човек, Майк.

— Аз също съм опасен.

— Какво мислиш да правиш сега?

— Не зная, рожбо. Не мога да го обвиня без доказателства, дори и да съм сигурен, че съм прав. Законът е на негова страна. Трябват ми факти… какво мога да използвам, за да го притисна?

— Има регистрационни книги, Майк… ако можеш да ги намериш. Те биха предпочели да минат без тях, защото тогава щяха да бъдат напълно чисти, но не могат, тъй като си нямат доверие един на друг.

— Този Кендид има ли книгите?

— Съмнявам се. Той води само временната регистрация, докато всички важни данни се съхраняват у големия бос.

Станах, сипах си още едно питие и го гаврътнах.

— Е, Лола, постъпи добре — казах аз. — Сега зная откъде да започна. Можеш да не се тревожиш. Това няма нищо общо с теб. Живей си спокойно, а аз от време на време ще те навестявам. Вероятно има още неща, които ти знаеш, а аз — не, но засега не мога да кажа какви са те.

Лола стана бавно от креслото и обви ръка около кръста ми. Постави главата си на рамото ми и скри лицето си във врата ми.

— Бъди внимателен, Майк. Моля те, бъди внимателен!

Повдигнах брадичката й с ръце и се усмихнах.

— Винаги съм внимателен, сладур. Не се тревожи за мен.

— Не мога да направя нищо със себе си, Майк. Може би трябва де си прегледам главата, но съм луда по теб.

Преди да успея да кажа нещо, тя постави пръст върху устните ми.

— Нито дума, Майк! Само ми позволи да те обичам. Не струвам много и го знам. Нямам намерение да се намесвам в живота ти, така че ме остави да те обичам, моля те. Без обвързване, мистър Хамър. Искам само да знаеш, че съществува някой, който има голяма нужда от теб и при когото можеш да отидеш по всяко време. Ти си чудесен, Майк. Ако можех да живея нормално, никога нямаше да те пусна да си отидеш от мен.

Този път аз не й разреших да говори. Горещото й тяло потръпваше в ръцете ми. Притисках я към себе си и усещах как възбудата я обзема цялата. Устните й сочни и зрели, и за един кратък миг забравих коя е била преди. Когато я целунах, устата й беше като огън, който се разгаря от малко пламъче до искряща факла.

Наложи ми се да я отблъсна, преди да съм забравил всичко останало. Стояхме на две крачки един от друг, а гласът ми все не искаше да излезе. Когато накрая излезе, успях да изрека:

— Запази това за мен, Лола. Само за мен.

— Само за теб, Майк — повтори тя.

Когато излязох от стаята, тя все още беше там, в средата на стаята, стройна и красива, гърдите й се повдигаха с възбуда, която никой от нас не можеше да си позволи.

Зироу Зироу клъб се намираше в началото на Шесто авеню. Беше невзрачно заведение, загубено сред блясъка на останалите нощни клубове, единствено скромната му неонова реклама издаваше местонахождението му. Но въртеше оживен бизнес. В него цареше особена атмосфера и именно заради нея го бяха нарекли Зироу Зироу. Стъклените прегради и таванът бяха опушени от цигарен дим.

Долу на стълбите един джентълмен с уши като цветно зеле си играеше на портиер, като кимаше, мърмореше нещо и протягаше ръка за бакшиш. Дадох му четвъртак, за да не ме мисли за скъперник. Стенният часовник показваше единайсет и петнайсет и салонът беше претъпкан. Не беше някаква евтина тълпа, защото всички носеха вечерни облекла. За разлика от повечето подобни заведения тук нямаше никелирани или тенекиени джунджурии. Ламперия от махагон покриваше стените, масичките бяха групирани на едно място, а оркестърът се намираше зад дансинга в една ниша, която можеше да се превърне в сцена за шоу, ако се наложеше.

Съдейки по лицата на посетителите, много малка част бяха от Ню Йорк. Най-малкото тези на мъжете. Повечето бяха хора, дошли по работа в града и излезли на лов за приключения. Веднага си личаха тези, които бяха със съпругите си. Седяха пред бара или на масичките с едно око към жените си, а с другото бройкаха игривите котенца, които се чудеха как така е станала, че са дошли тук с малките си женички.

Да, атмосферата беше великолепна. Клубът връщаше посетителите в салуните на Дивия Запад и това харесваше на босовете. Сред тълпата посетители се разхождаха дузина бардами, които се грижеха никой да не скучае. Седнах на една масичка в ъгъла, която частично се скриваше от растения в саксии. Когато келнерът намина, си поръчах хайбол[1], получих го и почаках още известно време.

След пет минути една бардама ме забеляза. Беше дългокрака блондинка. Прекалено начервените й устни се разтеглиха в широка усмивка. Приближи се към мен и каза:

— Забавлявате ли се?

— Не много.

Протегнах се и изтеглих свободния стол за нея. Тя се огледа и седна. Направих знак на келнера и той, без да пита, й донесе един Манхатън.

— Това не е чай, приятелче. Даваш си парите за добро уиски — каза блондинката.

— Защо ми го казваш?

— Всички тези фермери са чели прекалено много за бардамите, пиещи изключително студен чай. Винаги искат да го опитат. Така че ние или въобще не пием, или пък си поръчваме по една малка кола.

Нямаше смисъл да си губя времето с празни приказки. Допих си питието, поръчах още едно и докато чаках, я попитах:

— Къде е Мърей?

Блондинката ме прониза с очи, погледна часовника си и поклати глава.

— Никога не идва преди полунощ. Приятел ли си му?

— Не съвсем. Исках да го видя за нещо.

— Може би Бъки ще ти помогне. Той замества Мърей, когато го няма.

— Едва ли ще ми помогне. Помниш ли Нанси Санфорд?

Блондинката остави чашата си бавно и започна да я разхожда по масата, оставяйки мокри следи. Гледаше ме с неприкрито любопитство.

— Да, спомням си я. Знаеш ли, че е мъртва?

— Знам. Искам да разбера къде е живяла.

— Защо?

— Виж какво, сладурче, аз съм застрахователен агент. Имаме основание да мислим, че Нанси Санфорд не е била такава, за каквато се е представяла. Използвала е фалшиво име. О, знаем всичко за нея, но ако тя е била този някой друг, имаме полица за нея, която бихме желали да разчистим. Дължи пет хиляди долара по полицата.

— Защо си дошъл тук?

— Защото знаем, че е работела тук.

В очите на блондинката се появи тъга.

— Тя работеше в един дом…

— Той изгоря — прекъснах я аз.

— Струва ми се, че после се премести в един апартамент. Не зная къде, но…

— Проверихме. Била е там малко преди да умре. А къде е живяла преди това?

— Нямам представа. След като се махна оттук, загубих следите й. От време на време някой споменаваше, че я е виждал, но аз никога не съм я виждала. Страхувам се, че не мога да ти помогна. Може би Мърей ще ти каже.

— Ще го попитам — казах аз. — Между другото, за информацията е определена награда — подхвърлих небрежно аз. — Петстотин долара.

Лицето й просветна при това.

— Не разбирам, Майк. Пет стотачки, за да разберете къде е живяла, а не коя е тя. Какъв е смисълът?

— Искаме да разберем това, защото някой наоколо би могъл да я идентифицира. Имаме неприятности с хората, които предявяват фалшиви претенции за парите, и не искаме да ги дадем на който и да било, преди да сме разбрали коя е тя.

— С други думи, задръж парите под шапката ми, докато разбера нещо. Ако въобще разбера нещо.

— Имаш ги.

— Ще си ги заслужа. Отбий се пак и виж дали не съм научила нещо. Ще поразпитам наоколо.

Тя допи питието си и се обърна с усмивката си тип „забавлявате ли се?“, махна ми с ръка и се присъедини към партито. Очевидно детето нямаше нищо против да припечели малко пари. Щях да ги запазя за нея, докато тя поразпита наоколо. Не беше кой знае какво, но можеше да ми даде някаква нишка.

След час и половина и пет питиета се появи Мърей Кендид. Виждах го за първи път, но по начина, по който келнерите засноваха нагоре-надолу, фермерите се оживиха, можех да се досетя, че е дошъл шефът. Всички започнаха да се оглеждат, да намигват и подвикват приветствия, очаквайки в отговор усмивка, която да направи впечатление на околните.

Мърей Кендид не приличаше на човек, който е в рекета. Беше нисък и дебел, с розови бузи и лице, на което пишеше всичко за него. Приличаше на нечий любвеобилен чичо. Може би именно такъв човек трябваше да бъде в рекета. По петите му вървяха неотлъчно две горили и се държаха така, сякаш бяха членове на семейството. Бяха млади и облечени в безупречни смокинги. Раздаваха усмивки и стискаха ръцете на познатите, но по начина, по който оглеждаха всичко наоколо и държаха шефа си под постоянна закрила, можеше да се заключи, че са платени хрътки. Бяха силни, смели и гледаха самоуверено. Явно работата им харесваше. Бях готов да се обзаложа, че нито пият, нито пушат.

В този момент се появи оркестърът и прожекторът хвърли светло петно върху момичето на дансинга. Докато светлините угасваха, видях, че триото се насочваше към нишата в далечния ъгъл. Отиваха към мястото, което исках да разгледам по-отблизо… Офиса на Мърей Кендид. Изчаках танцът да свърши, погледах номера със стриптийза, след това платих сметката и си проправих път през разсвирепялата тълпа към нишата. Видях къс коридор с две врати. Едната беше стъклена. Над нея имаше надпис „Изход“. Другата беше метална, но покрита с лак, който наподобяваше рисунъка на дърво. Без брава. Това беше офисът на Мърей. Натиснах копчето и някъде зазвъня звънец, който аз не чух, но след няколко секунди вратата се отвори и единият от телохранителите ми кимна.

— Бих искал да видя мистър Кендид. Тук ли е? — попитах аз.

— Да. Името ви, моля?

— Мартин. Хауърд Мартин от Де Мойн.

Той посегна към стената и взе слушалката на вътрешния телефон. Докато чакаше да се свърже, опипах вратата. Беше дебела около три дюйма и уплътнена със звукоизолираща материя. Доста приятно местенце.

Младежът окачи слушалката и влезе вътре:

— Мистър Кендид ще ви приеме.

Гласът му звучеше някак особено: безизразен, лишен от каквито и да било обертонове, с абсолютно равна интонация. Вратата зад мен се затвори тихо и се оказахме в антре, което имаше само едно украшение… друга врата. Той я отвори и аз влязох в кабинета.

Бях вече в средата на стаята, когато чух шум, обърнах се и видях как още една врата се затваря зад мен. Това място беше фрашкано с врати, но затова пък нямаше и следа от прозорци.

Мърей Кендид седеше наполовина скрит зад масивно дъбово бюро, което заемаше по-голямата част от стената. Зад гърба му бяха наредени снимки на танцьорки от неговото шоу и портрети на една дузина знаменитости. Всички бяха с автографи. Освен няколкото стола и дивана, на който се беше разположила другата горила, малкото радио и барчето, в стаята не видях никакви други мебели.

— Мистър Кендид?

Той се изправи с усмивка и протегна ръка. Поех я, като очаквах влажно и меко ръкостискане. Не беше такова.

— Мистър Мартин от… ъ-ъ-ъ… Де Мойн, нали така?

Казах му, че беше така.

— Седнете, сър. Какво мога да направя за вас?

Онзи на дивана, който едва ме беше погледнал, подхвърли равнодушно:

— Въоръжен е, Мърей.

Едва не ме сгащи със смъкнати панталони.

— Правилно, братко — съгласих се аз. — Полицай съм, от полицията в Де Мойн.

Казах го спокойно, но бях дяволски ядосан. Да забележи кобура под специално ушития костюм… Да, тези момчета бяха професионалисти, и то от дълго време.

Мърей се усмихна лъчезарно.

— Вие, пазителите на реда, без оръжие сте като голи. Сега ми кажете какво мога да направя за вас.

Облегнах се назад и запалих цигара, като исках да спечеля време. Когато изстрелях клечката в кошчето за боклук, бях готов да го метна.

— Искам няколко момичета за едно парти? В началото на месеца ще имаме конгрес и искаме да се повеселим.

Веждите на Мърей се повдигнаха от изненада нагоре и той почука с пръст по бюрото.

— Нещо не схващам добре. Казвате… момичета?

— Аха.

— Но как мога аз…?

Усмихнах му се пресилено.

— Слушайте, Кендид. Аз съм полицай. Момчетата ми се върнаха вкъщи от Ню Йорк и казаха, че са си прекарали чудесно времето. Споменаха, че трябва да се видя с вас, за да ми намерите няколко момичета.

Лицето му изразяваше пълна обърканост.

— С мен? Да, занимавам се с туристи, но каква връзка може да има всичко това с момичетата?! Аз, разбира се, не съм… ъ-ъ…

— Правя това, което ми казаха момчетата, мистър Кендид. Те ме посъветваха да се обърна към вас.

Той пак се усмихна.

— Страхувам се, че има някаква грешка, мистър Мартин. Съжалявам, но с нищо не мога да ви помогна.

Той се изправи, показвайки с това, че разговорът ни е приключил. Този път не ми подаде ръка. Казах му довиждане и си сложих шапката, като позволих на горилата да ми отвори вратата.

Когато си тръгнах, момчето ми кимна любезно. Излязох и оставих вратата да се затвори зад гърба ми. Не знаех какво да мисля, затова отидох в бара и си поръчах едно питие. Когато го получих, вдигнах чашата — студена и влажна — и гледах тъпо как в нея се надигат и пукат мехурчета.

Студено и влажно. Така се чувствах целият. Там нямаше никакъв сейф, нищо, в което милият мистър Кендид би могъл да пази документацията, ако въобще имаше такава. Какво пък. Щом я няма тук, значи е на друго място. Добре… това беше нова карта, която си струваше да се разиграе.

Допих коктейла, взех си шапката и изчезнах от заведението. Въздухът на улицата не беше много свеж, но миришеше на милион долара след задуха в Зироу Зироу. На отсрещната страна се намираше Клем Хат, едно чудесно капанче, специализиращо се в морски дарове. Там можех спокойно да си поседя пред бара, да си пия бирата и същевременно да наблюдавам улицата. Влязох, поръчах си една дузина неща, малко бира и започнах да чакам.

Мислех си, че е минало доста време, но не беше така. Преди да съм изял и половината порция стриди, на входа на клуба се появи Мърей Кендид. Той постоя малко и после тръгна на запад. Крачеше повече като за работа, а не като за разходка. След минута вече го следвах по другия тротоар на около петдесет фута разстояние. На два пъти се спира да говори с някакъв тип и аз се преструвах, че ме интересуваше менюто, окачено на витрината на една кръчма. Не че се страхувах, че ще ме види… наоколо имаше твърде много хора, за да ме открои сред тях.

Когато премина половината град и пресече няколко улици, разбрах накъде се беше насочил. От моята страна на улицата, малко по-напред, се намираше паркингът. Мърей Кендид се насочи към него по диагонала. Усмихнах се на себе си, защото дори Мърей и да ме срещнеше, имах чудесно оправдание — моята бричка също беше паркирана там.

Оставих го да влезе и го последвах на двайсет крачки. Пазачът взе квитанцията и ми връчи ключовете от колата, като упорито се мъчеше да не заспи, преди да е получил бакшиша си.

Колата ми беше в долния ъгъл и аз тръгнах към нея под сенките. Не се чуваше никакъв звук, освен шума от стъпките по настилката. Някъде се хлопна врата или пък запалиха кола, но нищо друго. Във въздуха се долавяше само приглушеното напрегнато ехо от градската джунгла и стоманеното безмълвие на притаилия се и готов за скок тигър.

Изведнъж някой извика слабо измежду редицата от коли. След секунда викът се повтори и аз полетях напред.

В тесния проход от паркирани коли беше тъмно. Пред лицето ми се озова тежката ръкохватка на пистолет, която ме прати право на земята и бирата тръгна обратно по гърлото ми. Нямах време да помръдна, нито пък място, където да се обърна. Последваха мощни удари по главата и раменете. Нечии крака чупеха ребрата ми с ужасна сила, а дръжката на пистолет методично налагаше като чук лицето ми.

От гърдите ми се изтръгнаха звуци: тихи звуци от болката, която кипеше в тялото ми. Опитах се да се надигна, за да се хвана за нещо, независимо какво, но получих жесток удар по бузата от върха на нечия обувка. Главата ми отлетя назад и попадна на нещо метално. Не можех да се помръдна.

Почти ми беше приятно да лежа така. Не чувствах болка. Само блъскане и усещането за разкъсвано месо. Нито образ, нито каквито и да било усещания. После някъде отдалеч се чу монотонен глас:

— Засега стига.

Друг глас започна да спори, твърдейки, че изобщо не стига, но първият победи. Ударите престанаха. После изчезнаха и звуците. Лежах там, знаейки, че спя буден, сънувайки един реален сън. Изобщо не ме беше грижа, радвах се на усещането, че съм почти мъртъв.

Глава VI

Събудиха ме първите полегати слънчеви лъчи. Те падаха върху покривите на къщите, отразяваха се в стъклата и никела на колите, изтръгваха ме от благословеното вцепенение и забиваха в тялото ми хиляди игли, които предизвикваха ужасна болка.

По мен беше полепнал чакъл, а пръстите ми така се бяха впили в дланите, че едва успях да ги разтворя. Потта, която се стичаше на ручеи по лицето ми, докато изпълзявах изпод колата, отмиваше засъхналата кръв и влизаше в раните, които се отваряха от напрежението.

Седях и се поклащах от гръмотевичната буря в главата ми, опитвайки се да фокусирам очите си. Сетивата ми се събуждаха бавно, пропорционално на усилването на болката, повсеместна и безкрайна. Главата ми се цепеше. Всичко се въртеше пред очите ми и изглеждаше двойно. Сега можех да мисля. Започнах да си спомням, но това, което си спомних, изкара една псувня от подпухналите ми устни, така че просто си седях там и мислех.

Тежестта, която ме дърпаше надолу, се оказа моят пистолет, който все още си беше на мястото. Така и не бях успял да се възползвам от него. Мислех си какъв кретен съм, за да се оставя да ме хванат в такъв капан. Да, наистина бях кръгъл идиот, който напълно заслужаваше да го налагат така по мутрата!

Часовникът ми като по чудо се беше отървал само с една драскотина по стъклото. Стрелките показваха 6.15. Направих си сметка, че се бях въргалял тук цяла нощ. Едва тогава осъзнах, че колите бяха паркирани тук за през нощта. Тези момчета бяха изчислили добре мястото. Дяволски добре.

Опитах се да стана, но краката не ме държаха, затова се облегнах на колата в напразни опити да си поема въздух. Адската болка не ми даваше да мръдна. От дрехите ми бяха останали само някакви парцали. По лицето ми висяха парчета кожа. Изобщо не можех да докосна тила си. Гърдите ми горяха от ударите в ребрата, които бях получил. Не можех да кажа дали някое от тях беше счупено. Съдейки по болката, нито едно не беше останало здраво.

Не зная колко време съм седял така, опипвайки безумно чакъла с пръсти и размишлявайки. Може би минута, а може би час. До мен имаше купчина камъчета и започнах да замерям с тях тасовете на отсрещната кола. Те се удряха по тях със слаб звук и падаха на земята.

Едно от камъчетата издаде съвсем друг звук и аз посегнах към него, за да опитам отново. Но това не беше камък. Беше пръстен. Пръстенът с познатата лилия. Издраскан и смачкан, когато е бил изпуснат на настилката.

Неочаквано забравих болката и умората. Скочих на крака и широка усмивка разкриви устните ми, защото бях сигурен, че този, който се опита да ми отнеме пръстена на Рижата, ще заплати с живота си. Щеше да умира по-бавно и по-мъчително от всяко копеле, което е умирало преди. Бях готов да се обзаложа, че докато той издъхваше, щях да си пръсна шибаната глава от смях.

Колата ми ме чакаше кротко на мястото си до задната стена. Отворих вратата и се строполих на седалката, като се опитвах да се наместя така, че тялото да ме боли по-малко. Излизайки от гаража, подадох през прозорчето два долара за това, че бях просрочил времето за паркиране. Момчето взе мангизите, без дори да ме погледне.

Мислех си, че ще се оправя до вкъщи. Грешах. Дълго преди да бях стигнал до Стем, пронизващите болки ме нападнаха отново, краката ми отказваха да натискат педалите. Беше истинско чудо, че не се блъснах някъде. Стигнах до Петдесет и шеста улица. До дома на Лола имаше паркинг, завих в него и изключих двигателя. Когато двойка ранобудници минаха покрай мен, аз се свлякох от седалката, изпълзях навън, хлопнах вратата и се затътрих към входа.

Стълбите се оказаха истинско мъчение. Едва ми стигнаха силите да натисна звънеца. Лола отвори вратата и очите й щяха да изхвръкнат от орбитите.

— Боже мой, Майк, какво се е случило?

Тя ме хвана за ръка и ме отведе в стаята, където се повалих на дивана.

— Майк… Добре ли си?

Едва преглътнах.

— Всичко е окей.

— Ще повикам лекар!

— Не.

— Но, Майк…

— Казах не, по дяволите! Остави ме на мира. Трябва да си почина.

Лола развърза връзките на обувките ми и вдигна краката ми на възглавниците. Изглеждаше развълнувана, но прекрасна. Както винаги. Беше облечена в друга черна рокля, която сякаш бе нарисувана върху тялото й.

— Закъде си се стегнала, рожбо?

— За работа, Майк, но сега естествено никъде няма да ходя.

— Ще ти дам аз едно „няма да ходя“! Работата ти е по-важна от всичко останало. Само ми позволи да остана тук, докато се свестя малко. Не ми е за първи път. Дреболия. Върви.

— Имам на разположение още цял час.

Нежните й ръце развързаха вратовръзката ми, свалиха ловко сакото и ризата, без да ми причини каквато и да е болка, и аз я погледнах учудено.

— Пипаш като професионалист, скъпа.

— Патриотизъм — обясни тя. — Бях медицинска сестра по време на войната. Сега ще те измия.

Лола запали цигара и ми я пъхна в устата, после отиде в кухнята и чух шум от течаща вода. Появи се с купчина кърпи.

Мускулите ми се вдървиха и не можех да извадя фаса от устата си. Лола го направи вместо мен. Взе ножица и разряза фланелката ми. Беше ме страх да гледам, но си наложих да го сторя. Гърдите ми бяха нашарени с кървавочервени резки. Имаше места, където месото се беше откъснало и раните все още кървяха. Лола натисна едва-едва ребрата ми, за да види дали няма някое счупено, но дори този лек натиск ме накара да се напрегна. Затова пък се убедихме, че краищата на ребрата ми не стърчат. Не бях готов за операция.

Водата беше гореща и същевременно галеща. Лежах, а Лола триеше лицето, раменете, гърдите и ръцете ми. След това проми раните и драскотините с кислородна вода и ги подсуши. Вече бях почти заспал, когато усетих как пръстите й разкопчават колана ми. Очите ми се отвориха едва-едва.

— Хей, какво… — започнах аз, но се получи някаква жалка пародия на членоразделна реч, и Лола не ме послуша.

Оставаше ми само да затворя очи и да й позволя да ме съблече. Нежните, ласкави докосвания отнасяха като с магия болката, а струйките топла сапунена вода отмиваха мръсотията.

Беше чудесно. Толкова хубаво, че заспах, а когато се събудих вече беше четири часът и Лола я нямаше. На масичката до главата ми имаше вода с почти разтопени кубчета лед, пакет Лъки и бележка.

Когато се протегнах и я взех от пепелника, не ме болеше вече толкова много. Бележката гласеше:

Скъпи Майк,

Стой където си, докато се върна. Изхвърлих всичките ти неща на боклука, освен бельото, така че не се опитвай да ми бягаш. Взех ключовете и ще донеса от апартамента ти дрехи. Пистолетът е под дивана, но те моля да не стреляш в стаята, защото, комендантът ще ме изгони. Дръж се прилично.

Обичам те.

Лола.

Дрехите! По дяволите! Нима ги е изхвърлила… Ами че там беше пръстенът! Отметнах завивката и скочих въпреки отново избухналата болка. Оказа се, че е излишно. Портфейлът ми, малко дребни пари и пръстенът бяха до мен, на масата зад чашата с вода.

Най-малкото бях в състояние да стигна до телефона без каквито и да било усилия. Набрах централата, помолих да ме свържат с информация и дадох името и адреса на клиента си. Слушалката вдигна икономът, който ме свърза с мистър Бърин-Гроутин.

— А, вие ли сте, Майк? Добър вечер. Какво става?

— Няма с какво да се похваля, освен че едва не ми светиха маслото.

— Какво? Как така?

— Попаднах в капан за сукалчета и си го вкарах сам. Следващия път ще бъда по-умен.

— Какво се е случило?

— Насочиха ме към някой си Мърей Кендид. След като не намерих при него това, което търсех, проследих го до паркинга и там си изпатих. Един от онези подлеци си мисли, че е проявил снизходителност, като ми е позволил да живея, но започвам да се съмнявам в добрината му.

Мистър Бърин загуби самообладание.

— Боже мой! Майк… Може би не трябва…

Дори и да бях вложих усмивка в гласа си, тя беше фалшива.

— Не, мистър Бърин. Те ме пребиха, но не ме уплашиха. Следващия път ще бъда нащрек. Дори в известен смисъл съм доволен, че стана така.

— Доволен?! Страхувам се, че не споделям гледната ви точка, Майк. Това е толкова… нецивилизовано! Просто не разбирам…

— Едно от онези копелета е убиецът на червенокосата, мистър Бърин.

— Така ли? Тогава сте напреднал доста. Но как го разбрахте?

— Изпусна пръстена, който е свалил от пръста й. Сега е у мен.

Този път в гласа на клиента ми прозвуча нетърпение.

— Видяхте ли го, Майк? Можете ли да го идентифицирате?

Боже, как не ми се искаше да го огорчавам.

— Отговорът и на двата въпроса е — не. Уви, мистър Бърин, беше ужасно тъмно и това, което видях, бяха само звездите.

— Жалко, Майк… Какво възнамерявате да предприемете сега?

— Да се успокоя малко. — Почувствах силна умора. — Извинете, ще ви звънна по-късно. Първо трябва да обмисля всичко.

— Разбира се, Майк. Но, моля ви, бъдете предпазлив. Ако с вас се случи нещо, ще се чувствам пряко отговорен.

Успокоих го колкото можах, сложих слушалката и легнах на дивана, като този път взех телефона със себе си. Пат го нямаше на работното му място и затова му позвъних у тях. Той се зарадва да ме чуе и слушаше мълчаливо. Разказах му всичко. Не споменах само за пръстена.

И Пат разбра това.

— Има още нещо, нали?

— Защо мислиш така? — попитах аз.

— Звучиш прекалено доволен за човек, на когото са смлели всички кокали.

— Да, струва ми се, че попаднах на следа.

— Кои са те? Момчетата на Кендид ли?

— Не съм сигурен, Пат. Разбира се, не е изключено да са отишли там преди мен и да са подготвили всичко. Но в главата ми се върти друга идея.

— Казвай.

— Когато влязох в офиса му, някой излезе. Някой, който ме видя. Вървях след Кендид, а онзи — другият, след мен. След като е разбрал накъде тръгва Мърей, той ни е настигнал с няколко момчета.

— Тогава защо Мърей не се е намесил, когато положението е станало напечено? — възрази Пат.

— Защото такова му е положението. Трябва да си държи носа чист и да не го пъха в бизнеса на другите. Ако знаеше какво щеше да стане, едва ли би се намесил. Това е, което ме кара да мисля, че той няма нищо общо с цялата тази работа.

— Може и да е така — съгласи се Пат. — Ако имахме нещо повече от една смътна теория, щяхме да поразровим тази история… Виж какво, ще получиш повече помощ, отколкото очакваше.

Стана ми любопитно.

— Така ли?

— Аха. Момчето, което е прегазило Рижата, е било застраховано. Компанията е сигурна в причината за смъртта и иска да плати. Сега разследват случая.

— Каза ли им нещо, Пат?

— Абсолютно нищо. Те търсят самостоятелно. Имат полицейския доклад и това е всичко. Не искам да се правя на глупак, като им кажа, че съм позволил на едно пъргаво частно ченге да ме убеди, че става дума за убийство. Тези момчета са много умни. И нещо друго. Пуснахме хора по следите на твоя приятел.

— Приятел ли? Кой?

— Фини Ласт.

Едва не изпуснах слушалката. Споменаването на това име беше достатъчно, за да ме изкара от кожата.

— Има добра репутация. Доколкото знаем, не е арестуван дори. Открихме два града по Западното крайбрежие, където го познават. И в двата случая е бил нает от бизнесмени, които имали нужда от хора със здрава ръка. Фини създава неприятности, но е добро момче. Местните полицаи ме информираха, че по-дребните риби в града били наплашени до смърт от него, защото по някакъв начин са разбрали, че е от старата школа и не си поплюва с пистолета. Точно като във второсортен уестърн. Фини е бил достатъчно умен, за да си издейства разрешително за оръжието, и единственият път когато се наложило да снемат отпечатъци от пръстите му, било във връзка с молбата за разрешително.

— С други думи, няма за какво да се хванем?

— Да, Майк.

— Какво стана с разрешителното, което имаше за работата си при Бърин-Гроутин?

— Помислил е дори и за това. Било е върнато по пощата. Не е поел никакви рискове.

— Така че сега той действа с нож.

— Какво?

— Нямаш нужда от разрешително за носене на нож, приятелю, а Фини обича студеното оръжие.

Гърбът ме болеше, а и бях изморен от разговорите, затова обещах на Пат да му се обадя по-късно и затворих. След като сложих телефона обратно на масата и се наместих по-удобно, опитах се да помисля малко. Пръстенът беше в ръката ми, а лицето на Рижата — пред очите ми. Напрегнатите му черти се бяха изгладили и на тяхно място се бе появила широка безгрижна усмивка.

Пръстенът стана на малкия ми пръст и аз го сложих.

В четири и половина бях изтръгнат от полуунесеното си състояние от превъртането на ключ в бравата. Подскочих, взех пистолета изпод дивана, като си изподрасках ръката при движението, което направих, и свалих предпазителя.

Но това беше Лола.

Тя така се изплаши от свирепия вид на лицето ми, че изпусна пакета, който държеше в ръцете си.

— Майк!

— Извинявай, миличко, но съм малко нервен — признах аз и хвърлих патлака на масата.

— Донесох ти дрехи.

Лола развърза пакета и се приближи до мен. Когато седна в края на дивана, аз я притеглих към себе си и я целунах по устните.

— Как си?

— Прекрасно, мила. Имах нужда просто да се наспя. Ще се поизмъча още няколко дена, но не така, както ще се мъчат някои други личности. Отдавна не бяха ме смазвали по такъв начин. Следващия път ще си отварям очите и ще напълня с олово нечии черва, преди да вляза в някоя тъмна пресечка.

— Не говори така, Майк!

Очите й се намръщиха загрижено.

— О, момичета, вие сте прекрасни! — възкликнах искрено аз, опитвайки се да сменя темата.

Лола се засмя с истинско удоволствие. После стана бързо, хвана завивката и я отметна:

— Ти също си прекрасен — усмихна се тя дяволито.

Нададох вопъл и придърпах завивката до брадичката си. Когато Лола отиде в кухнята, развих пакета и посрещнах съобщението, че супата е готова, вече с вратовръзка.

— Иначе ми харесваш повече — отбеляза Лола.

— Бъди добро момиче и ме нахрани.

След като приключихме със супата, тя извади от тигана свински пържоли. Тъкмо щях да започна да се сърдя, когато Лола сложи и на себе си.

Тя долови учудването ми.

— Затова съм станала толкова голяма. Храни се добре и ще станеш като мен.

Бях твърде гладен, за да говоря по време на яденето. Завършихме с десерт.

— Добре ли беше?

— Възхитително. Чувствам се като новороден.

Лола взе цигара.

— Какво ще правиш сега, Майк?

— Първо трябва да си изясня защо ми спретнаха този капан, а после — кой.

— Предупредих те, че Кендид е опасен.

— Тази дебела маймуна е абсолютно безвредна, душичке. Опасни са мангизите му. Кендид купува хора и те вършат това, което той не може.

— Въпреки това не бих му се доверявала много. Чувала съм за него истории, от които кожата ми настръхва. Потърси ли документацията?

— Не. Явно не я държи на открито. В кабинета му нямаше и следа от сейф. Не, това пътешествие беше с разузнавателна цел. Тези момчета не са толкова глупави. Ако документацията изобщо съществува, а това е под въпрос, тя е скрита така, че ще падне голямо копане, докато се добера до нея.

Облегнах се назад и загасих фаса в пепелника. Все още не можех да седя дълго време, но се оправях бързо.

— Да допуснем, че намеря компрометиращи материали за Кендид. Каква ще ми бъде ползата от тях? Трябва ми убиецът, а не сензационен материал за вестниците.

Говорех повече на себе си, отколкото на Лола, опитвайки се да подредя нещата в главата си. Засега разполагах само с куп факти, които биха могли да се окажат важни. Това приличаше на изкачване по безкрайна стълба. Всяко стъпало те довежда до следващото, а краят не се вижда.

— И така, червенокосата е била убита. При това поради една определена причина. Докато беше жива, носеше пръстен, но той не се оказа при нея, когато я намериха мъртва. Било е едно съвършено убийство. Не зная как е станало, но, по дяволите, скоро ще разбера! Убиецът е направил така, че убийството да изглежда като нещастен случай. Ако е била блъсната, някой щеше да види, дори и в пияно състояние шофьорът, който я прегазил, щеше да си спомня за това. Но не… той мисли, че го е направил сам и изхожда от този факт. Спомня си достатъчно, за да покрие престъплението, но не си спомня да я е блъскал. От друга страна, коя дама би взела пръстена й? Жените не са такива. Фактът, че се оказа у един от бандитите, които ми скочиха, превръща инцидента в доказано убийство, а не нещастен случай.

Ако не е било убийство, тогава никой нямаше да реагира по този начин. Но на кого е била необходима нейната смърт? Фини Ласт твърди, че му е откраднала важен материал за шантаж… но ти казваш, че тя не се е занимавала с шантаж. Носел се е слух, че с нея човек е по-добре да си няма работа, и всички са я избягвали. Фини е костелив орех и би могъл да накара момчетата да си държат езика зад зъбите. Но от какво се страхуват те? Че ще ги пребият? Или че ще получат куршум в челото? По дяволите, в града не се стреля толкова лесно по хора. Достатъчно е само някой да опита да извади патлака си и ще види, че няма да стигне далеч. Може и да успее да поуплаши някого, но не задълго. Рано или късно ще се наложи да докаже, че не се е ограничил само с празни заплахи. Кой би могъл да направи това и да му се размине? Само човек, който е убеден в своята безнаказаност.

В този момент Лола ме прекъсна.

— Това Фини Ласт ли е?

— Може би. В полицията подозират, че лесно вади желязото. Но той не е глупак. Начинът, по който си върна разрешителното, след като напусна работата си при Бърин-Гроутин, доказва това.

Тя се съгласи с леко кимване.

— Мислиш ли, че би могъл да убие Нанси?

— Бих дал всичко, за да разбера това, скъпа — отвърнах аз. Доста заплетена афера, но на дъното й лежи нещо наистина голямо. За да отстраниш някого, е трябвало да има доста основателна причина. Има много начини да въртиш бизнес, без да стигаш до убийство… освен ако рискът си струва.

— И Нанси е била този риск?

— Какво мислиш, Лола?

— Може би си прав. Най-малкото трябва да използваш смъртта й, за да докажеш, че си прав. Бедничката… И досега не мога да проумея с какво им пречеше… Защо трябваше да умре… Казах ти, че беше потайна… но ако не беше това, което беше, Нанси щеше да бъде много прилично дете. Имам предвид, че притежаваше всички необходими качества. Беше мила, добра и разумна… о, знаеш какво имам предвид.

— Но все пак нещо я е подтикнало да влезе в този бизнес.

— Точно така.

— Не мислиш, че е постъпила така, за да отмъсти на бившия си възлюбен, нали?

— Разбира се, че не. Тя беше много умна!

— Добре де, само питах.

Лола се наведе напред и ме загледа проницателно. Гласът й отново стана прегракнал.

— Майк… що за хора са тези, които убиват?

— Гадни хора, отрепки — отвърнах аз. — Не се съобразяват с нищо. Ценят нещо друго по-високо от човешкия живот и убиват, за да го получат, след това отново убиват, за да го задържат. Но каквото и да е то, това нещо никога не си струва цената, която трябва да платят за него.

— Ти убивал ли си, Майк?

Усетих как устата ми пресъхва.

— Да, и вероятно ще убия още някои. Ненавиждам лигльовците, които управляват улиците дори без да бъдат одраскани. Аз съм момчето с бързия револвер и те ме мразят. И макар да съм частно ченге, мога да се справям с него по-добре, отколкото те. Правя така, че те губят ума и дума и се нахвърлят върху мен. Тогава стрелям в законна самоотбрана. Пред закона съм чист. Полицаите не могат да стигнат толкова далеч, но биха искали, не забравяй това. Хората обикновено ругаят полицията, но там работят отлични момчета, само че бюрократите им връзват ръцете и всичко трябва да мине по каналния ред. Разбира се, има и корумпирани полицаи… не много. Те са отвратителни наистина, защото се случват неща, на които човек не може да попречи, и му причернява и прекипява, когато види, че някой от тези негодници върши дела, за които обикновеният гражданин може да бъде обесен.

Лола гледаше през мен и очите й бяха вторачени някъде далеч напред.

— С какво мога да ти помогна? — прошепна тя.

— Мисли, Лола. Спомни си всеки разговор с Нанси, всичко, което е казала или е искала да каже. И ако намериш нещо наистина важно, веднага ми кажи.

— Да, Майк. Но по какво да разбера, че е важно?

Наведох се и стиснах ръката й.

— Чуй ме, миличка… Не искам да ти припомням, но ти си била в паричния рекет. Абсолютно порочно занятие, но е носело мангизи. Всичко, което е пречело на някои хора да увеличат приходите си, би могло да стане причина за смъртта й, дори и да е било нещо, което само са подозирали. Ако мислиш, че нещо би могло да се превърне в такава причина, значи си близко до истината.

— Струва ми се, че разбирам.

— Добро момиче. — Станах и пъхнах цигарите в джоба си. — Знаеш къде да ме намериш. Не се отклонявай от пътя си, освен ако не е нещо страшно важно. Не искам да видя името ти в нечий списък.

Лола помести стола и дойде при мен. Двамата отидохме заедно до вратата.

— Защо? — попита тя. — Толкова ли много означавам за теб?

Тя беше по-красива от всякога — висока и грациозна, със скритата дълбочина на очите, които ме гледаха. Можех да почувствам здравата закръгленост на тялото й, което се притискаше към моето. Прегърнах я.

— Ти означаваш за мен много повече, отколкото мислиш, Лола. Всеки може да сгреши. Но не всеки може да поправи грешките си. Ти си една на един милион.

В очите й заблестяха сълзи. Лицето й беше изпълнено с нежност, когато притисна нежната си мека буза до моята.

— Мили, моля те, недей. Трябва да измина дълъг път, преди да стана достойна за някого. Бъди просто добър с мен… Но не много. Аз… аз се страхувам, че няма да издържа това.

Не можех да й отговоря с думи. Потърсих устните й и усетих пламъка им, който изригна като неудържим огън надолу по тялото й, докато тя се извиваше в ръцете ми в страстен трепет. Знаех, че й причинявах болка, но тя не обръщаше внимание на това.

Трудно беше да я отблъсна; трудно й беше да ме пусне. Нахлузих шапката си на главата и стиснах ръцете й, без да кажа нищо. Но и двамата знаехме за обещанието, което се криеше в нашето мълчание. Излязох навън и вървях така, сякаш предишната нощ не съществуваше, сякаш тялото ми не беше вдървено от болка, а лицето ми — изподраскано и подуто.

Глава VII

На предното стъкло под чистачката една квитанция за паркинг ме зяпаше право в лицето. Измъкнах я оттам, прочетох я и я сложих в жабката. Още няколко загубени часа в полицията. Седях в колата с ръце на волана и подреждах мислите си. По дяволите, нямаше никакъв ред. Приличах на председател на събрание, който се опитва да въдвори ред с гумено чукче, докато цялата зала е изправена на крака и беснее.

На пръста ми проблясваше пръстенът на Рижата — малко кръгче от злато, което се бе изтрило до такава степен, че беше заприличало на венчална халка. Свалих го и започнах да го разглеждам внимателно на слабата светлина, сякаш това нещо можеше да ми проговори. Добре, можеше и да ми проговори. Може би. Подкарах колата и на Девето авеню завих надясно.

Когато достигнах долната част на града, повечето от малките магазинчета бяха вече затворени. Крейсирах бавно по авенюто и търсех бижутерийния магазин на един мой приятел. Извадих голям късмет, защото решетките бяха спуснати, светлините загасени и той се канеше да си върви вкъщи.

Когато почуках на вратата, той ме позна, ухили се й отвори.

— Здрасти, Нат. Разполагаш ли с малко време?

Целият беше усмивка. Малък дебеланко, който посрещаше богатството в същото сако с цвят на алпака и протрити панталони, както в мършавите стари времена. Ръката му здраво стискаше моята, когато ме въведе вътре.

— Майк — засмя се той, — за теб винаги ще намеря време. Ела отзад. Искаш да поговорим за доброто старо време, а?

Прегърнах го през раменете.

— Не, този път ще говорим за настоящето. Имам нужда от твоята помощ.

— Разбира се, разбира се. Сядай тук.

Той побутна един стол към мен и аз се разположих удобно, докато той вадеше бутилка вино и наливаше по едно пиене за двамата.

Чукнахме се, след това опразнихме чашите. Добро вино. Нат отново напълни чашите, после се облегна назад и скръсти ръце на корема си.

— Е, Майк, какво мога да направя за теб? Надявам се, че няма да ми се наложи като миналия път да служа за примамка на твоите бандити?

Усмихнах се и поклатих глава, протягайки към него пръстена на Рижата. Пръстите му автоматично бръкнаха в джоба на жилетката и излязоха оттам с лупата, която веднага отиде на носа му.

— Това е работата, Нат. Можеш ли да проследиш историята на този пръстен?

Няколко минути Нат мълча, като изследваше внимателно всеки детайл на пръстена, след това лупата падна в дланите му и той поклати глава.

— Антика. Ако имаше някаква особена история, може би…

— Никаква история.

— Това е много лошо, Майк. Много ли е важно това, което искаш да разбереш?

— Изключително важно.

— Не зная какво да ти кажа. Виждал съм много неща от този род преди и съм сигурен, че съм прав. Въпреки че съм само един…

— Ти си достатъчно добър за мен, Нат. Какво ще ми кажеш за него?

— Пръстенът е женски. Според мен не е бил надписван, но може и да е бил, а по-късно да са заличили надписа. Погледни цвета на златото. Виждаш ли? Съставът на метала не е същият, който се използва днес за заздравяване на златото. Бих казал, че пръстенът е на триста години, а може би и повече. По издръжлив е от другите пръстени, иначе рисунъкът щеше да бъде изцяло изтрит. Но не е толкова хубав, колкото съвременните златни пръстени. Не, Майк, съжалявам, не мога да ти помогна с нищо.

— А какво ще кажеш за рисунъка, Нат? Познаваш ли някого, който може да каже откъде е?

— Ако намериш фирмата, която го е изработила… — той сви рамене, — може би ще откриеш нещо в дневниците им. Разбираш ли, триста години… значи е изработен в Стария свят. А междувременно войната и нацистите са унищожили всичко. — Още веднъж вдигна рамене, този път безпомощно. — Тогава не е имало големи фирми, а само малки семейни работилници от типа „баща и син“. Най-вероятно пръстенът да е бил направен по поръчка.

Взех пръстена и го сложих обратно на малкия си пръст.

— Е, какво пък, Нат. За опит пари не взимат. Така поне си спестих доста тичане.

Неговото пълно лице се изкриви във въпросителна гримаса.

— Нима полицията няма начин да възстановява изтрити надписи?

— Безспорно, но да допуснем, че намеря някакви инициали. Те положително ще бъдат на първия собственик, а тъй като пръстенът е женски, сигурно се е предавал от поколение на поколение и името се е сменяло всеки път. Не, надписът няма да ме доведе доникъде, дори и да открия кой е бил първоначалният собственик. Това беше само едно предположение. Ако не беше антика, проблемът можеше и да се реши. Сега се оказах в още по-объркана ситуация.

Станах и протегнах ръка за сбогом. Нат изглеждаше разочарован.

— Тръгваш ли си, Майк? Да отидем у дома да се видиш с жена ми. Не си идвал цяла година.

— Не сега, Нат. Някой друг път. Поздрави Фло и децата от мен.

— Непременно. Децата направо ще полудеят, че не съм те завел у дома.

Оставих го да стои на вратата и се качих в колата.

Пръстенът на Рижата проблесна на малкия ми пръст и аз си спомних колко изящно държеше тя олющената чашка с кафето.

По дяволите! Държах ключа в ръцете си, но не можех да открия ключалката! Защо убиецът беше свалил пръстена от ръката й, след като не можеше да го изведе на вярна следа?! И кой беше дангалакът, който го носеше със себе си, докато не го загуби? Късметът направо ми се навираше в ръцете и не трябваше да го изпускам.

Сякаш в мен имаше двама души. Единият караше колата, спазвайки правилата за улично движение, и спираше на светофарите, а другият задаваше въпроси. Защо всъщност ме биха? И защо всичко беше планирано по този начин? О, всичко бе планирано прекрасно! Не бях достатъчно важна личност, за да ме убият, но си заслужих един първокласен кьотек. Предупреждение ли беше това?

Разбира се. Какво друго?

Мърей и неговите момчетата не знаеха историята на раждането ми от Адам, но усетиха играта и ме изчислиха като хитро копеле или като някой със задни мисли, така че това си беше предупреждение да стоя настрани. Някой от горилите бе убил Рижата или поне беше свързан по някакъв начин с убийството й.

Бях стигнал в града, без да разбера. Бях пресякъл авенюто и карах по пътя, по който вече бях минавал. Когато забавих пред паркинга, разбрах какво търсех.

Завих обратно и спрях на края на платното от другата страна на улицата, след това тръгнах към ъгъла, изчаках да светне зелено и преминах на отсрещния тротоар. Не бях сигурен, че беше същият пазач от миналата нощ, но този поне не дремеше.

Почуках и когато той отвори прозорчето, попитах:

— Някой да е губил тук нещо наскоро, приятел?

Оня поклати глава.

— Едно момче е изръсило ключовете от колата си. А вие какво, да не сте намерили нещо?

— Да, но не става дума за пари. Дрънкулка, която някоя дама би пожелала да си получи обратно. Само исках да попитам.

— Хвърлете поглед на вестниците. Ако въпросната вещ е скъпа за дамата, може би е дала обява. Носите ли я?

— Не, оставих я вкъщи.

— А-а-а — каза неопределено той и затвори прозорчето.

Канех се вече да си тръгвам, но преди да стигна до зданието на ъгъла, на паркинга се появи кола със запалени фарове, които осветиха редицата от коли. В тъмнината изплуваха нечии крака и тръгнаха между колите.

Заковах се на място.

Краката вървяха по същата алея, където бях нападнат миналата нощ.

Сърцето ми заби с всичка сила и другият човек в мене ми нашепна: „Ето защо си тук. Може би сега ще ти провърви. Само че този път не прави грешки. Отваряй си очите и хвани здраво пистолета.“

Фаровете на колата угаснаха. Хлопна врата. Чуха се стъпки и на светлото застана едър мъж, облечен в шлифер. Той размени няколко думи с пазача, засмя се и тръгна да пресича улицата. Почаках малко, след това се хванах за оградата и я прескочих.

Този път не рискувах. Стоях между колите и стената с приведена глава и тръгнах напред с леки стъпки. Чакълът изскърца на два пъти под краката ми и аз застинах на място, като се ослушвах напрегнато. После от съседната алея се чу слаб звук. Посегнах към кобура и измъкнах пистолета.

Момчето беше толкова заето, че не чу нищо. Стоеше на едно коляно с гръб към мен и пресяваше чакъла през пръстите си. Изправих се и зачаках да се приближи заднешком към мен.

На паркинга се появи още една кола и момчето застина неподвижно, докато колата паркира и шофьорът не се махна. Тогава отново се захвана с работата си. Можех да се пресегна и да го докосна.

— Загубил ли си нещо? — казах аз.

Той се опита да стане, но движението му беше толкова бързо, че падна по очи. Направи още един опит да се надигне и да ми излезе със суинг, но този път бях готов. Ударих му един в устата и го забих в колата, но това сякаш не му беше достатъчно. Забелязах лупинга на лявата му ръка, наведох се и му нанесох серия от двойни удари. Не се опитвах да играя честно. Размазах с коляно носа му и той започна да вика, но се задави от собствената си кръв.

Наведох се и го вдигнах за яката, като го притиснах към колата. След това използвах юмрука си още няколко пъти и той увисна безжизнен в ръцете ми с широко отворени очи.

Пуснах тялото на земята, запалих клечка кибрит и я приближих към лицето му. По точно към това, което беше останало от него. Изругах тихо. Никога не бях виждал този тип. Беше млад и може би красив. Дрехите бяха скъпи и шити по поръчка. Отново изпсувах, опипах го и видях, че не носи оръжие. След това вдигнах портмонето му. Беше ръчна изработка, претъпкано с мангизи. Имаше няколко кредитни карти и шофьорска книжка на името на Уолтър Уелбърг. О чисто любопитство претърсих джобовете му, но в тях нямаше никакви ключове от кола. Навярно е търсел точно тях.

По дяволите! Загасих клечката кибрит, върнах се покрай колите и прескочих оградата, чувствайки се последен глупак.

Оставих колата където си беше и тръгнах през града по същия път, който ме бе вкарал в капана, само че този път не следях никого. Улицата беше пълна с таксита, вечерна тълпа излизаше на разходка. Вратите на нощните заведения бяха зинали като в гигантска прозявка, готови да погълнат всички посетители. Рекламата на Зироу Зироу Клъб намигаше примамващо. Портиерът отваряше прилежно вратите на спиращите таксита и прибираше бакшиш след бакшиш. Не успя да ме види как се промъквам, така че загуби един бакшиш.

Наклепаната с грим хубавица на гардероба ми хвърли професионална усмивка и номерче, а като видя синините по лицето ми, каза:

— Какво е станало? Да не би да ти е казала „не“, а ти не си й повярвал?

Усмихнах й се.

— Наложи се да се сражавам истински, рожбо.

Тя се наведе напред и подпря брадичката си с ръце, като по този начин ми показа всичко, което се намираше в деколтето на блузката й. А то беше в изобилие.

— Не я обвинявам, че се е сражавала — каза тя. — И аз на нейно място щях да постъпя така.

— Нямаше да ти се наложи.

Изпратих й въздушна целувка. Тя се престори, че я хваща, и я прибира в деколтето си. Очите й станаха тъмни и чувствени, когато тя каза:

— Трябва да дойдеш пак за шапката си. Може би ще ти изтъргувам нещо…

Една двойка във вечерно облекло се приближиха и тя се обърна към тях, докато аз влязох вътре. Повечето от масичките около дансинга бяха заети. На малката естрада се поклащаше някаква певица, която правеше много по-голямо впечатление с бедрата си, отколкото с гласа си. Никъде не се виждаше нито Мърей, нито някоя от неговите горили. Открих една по закътана масичка отзад, поръчах си хайбол и започнах да се наслаждавам на шоуто.

Келнерът донесе пиенето, но не бях успял да се справя и с половината от него, когато нечия ръка разроши косите ми. Вдигнах очи и видях усмихнатото лице на познатата ми бардама. Започнах да ставам, но тя ме тикна обратно на стола и придърпа един за себе си.

— Търсих те — каза тя.

Протегна се, взе една цигара от моите и я почука по масата. Когато я запалих, издуха бавно гъста струя дим във въздуха.

— Спомена нещо за пет стотачки…

— Продължавай.

— Бих могла да ти помогна.

— Да?

— Но не и за пет стотачки.

— Вдигаш си цената?

— Може би.

— Какво си мислиш ти? Пет стотачки могат да ми донесат много неща.

Идваше краят на номера с факлите и блондинката дръпна още веднъж, смачка цигарата в пепелника и каза:

— Виж какво, изчезвай, преди да са запалили лампите. Свършвам в един след полунощ. Чакай ме на ъгъла. Ще отидем у дома и ще си поговорим.

— Става.

— И по-добре вземи повече от пет стотачки.

— Ще видя какво мога да направя — отвърнах аз.

Тя се усмихна и постави ръката си върху моята.

— Знаеш ли, ти си доста симпатичен… Ще се видим в един.

Не изчаках да се запалят светлините. Оправих остатъка от пиенето, махнах на келнера, платих и излязох във фоайето. Хубавицата от гардероба ми се присмя:

— О, много си нетърпелив. Още съм заета.

Докато ми подаваше шапката, тя с удоволствие ми демонстрира още веднъж мястото, където беше скрила изпратената й от мен въздушна целувка. Измъкнах една банкнота, свих я на тръбичка и я пъхнах в това омайно местенце.

— Ако шефът ти не я намери, задръж я за себе си.

— Дори и през ум не му минава да погледне там — усмихна се съблазнително тя. После се изправи и непосредствеността й се изпари. — Но ако искаш да я преследваш, ще трябва сам да си я вземеш.

Този път просто си взех шапката и тръгнах към вратата. По дяволите, да не бях индийски бродяга. Но може би индийците знаеха нещо, щом си играеха на подобни игри.

Часовникът ми казваше, че трябва дълго да чакам, така че минах два квартала и намерих един бар, в който имаше няколко празни столчета. Поръчах си сандвичи и бира и се настроих да прекарам приятно вечерта, но мислите ми непрекъснато се връщаха към блондинката. Най-после щях да науча нещо по-определено. Петстотин зелени. Половината от хонорара ми. След два часа вече бях решил и се приближих до телефонната будка, пуснах една монета и помолих за междуградски разговор.

Телефонистката се обади и аз й дадох номера на клиента си. Гномът проквака „ало“ и ми каза, че мистър Бърин се е оттеглил в покоите си. Когато настоях да говоря с него, остави телефона и започна да мърмори нещо. Бях привършил вече жетоните, когато мистър Бърин процеди едно заспало „добър вечер“.

— Мистър Бърин, Майк се обажда. Извинете, че ви безпокоя, но изникна нещо важно.

— Така ли? Нещо, което трябва да знам?

— Да. Трябва да го знаете.

Той се изкашля и прогони умората от гласа си.

— Радвам се, че мога да ви бъда от полза, Майк. Какво има?

— Мога да получа информация относно Рижата. Отначало предложих пет парчета…

— Какво?

— Петстотин долара, ако дамата успее да разбере нещо. Очевидно е успяла. Но сега иска още. Трябва ли да го направя, или да се опитам да измъкна сведенията от нея по друг начин?

— Но… За какво се отнася?

— Не ми каза. Иска да ме види по-късно.

— Разбирам — каза той и явно се замисли. След малко попита: — А вие какво мислите, Майк?

— Вие решавате, мистър Бърин. Според мен трябва внимателно да се прецени и ако стоката си заслужава, да се купи.

— Според вас информацията интересна ли е?

— Възможно е. Жената е бардама в Зироу Зироу Клъб и е познавала Нанси, поне в последно време. А според мен точно в това се крие тайната.

— Добре тогава, Майк. Сумата е тривиална… Поне за мен. Постъпете както намерите за добре.

— Добре, разбрахме се. Но тя иска мангизите веднага.

— Напишете чек, после ми се обадете и аз ще преведа телеграфично сумата на вашата сметка, така че утре ще можете да я получите.

— Добре. Ще ви звънна по-късно. Бъдете спокоен.

Затворих и се върнах в бара, а в дванайсет и половина взех такси, за да стигна до паркинга, където бях оставил бричката си.

В един и пет блондинката вече стоеше на ъгъла. Позна ме, отвори вратата и се плъзна на седалката.

— Накъде?

Отделих се от тротоара и се влях в потока от коли, който се движеше към центъра.

— Направо. Живея на Осемдесет и девета.

Между краката си стискаше чанта и аз кимнах:

— Там ли са материалите?

— Аха.

Блондинката извади червило и въпреки слабата светлина, започна да оправя грима си. Докато чаках пред светофара, разгледах я внимателно. Не беше никак лоша.

Тя се обърна, изгледа ме и върху устните й се появи лека усмивка.

— Интересуваш ли се?

— От чантата ли?

— От мен.

— Винаги съм се интересувал от блондинки.

Тя чакаше какво ще предприема по-нататък, но светна зелено и аз потеглих. На Осемдесет и девета завих към тротоара там, където ми показа, изключих двигателя и взех чантата.

— Надявам се, че не се каниш да духнеш?

— Така мислех, но после бях заинтригуван.

— От чантата ли?

— От теб.

Блондинката стисна ръката ми и след малко се, озовахме в квартирата й, която се намираше в стара постройка с високи тавани, построена в стил, който — не знам защо — архитектите наричаха модерн. Мебелите имаха ужасен вид, но бяха удобни и здрави. Когато хвърлих шапката си на лампата, тя каза:

— Може би ще се запознаем? Казвам се Ан Майнър.

Тя свали палтото си, като ме гледаше странно.

— Майк Хамър, Ан. Не съм застрахователен агент, частен детектив съм.

— Зная. Точно си мислех дали ще ми го кажеш, или не.

Тя се засмя с облекчение.

— Кой те предупреди?

— Сама се досетих. Виждала съм те някъде — теб или портрета ти. Сетих се едва тази вечер.

— И се помъчи по-скоро да ме изриташ от заведението?

— Да.

— Защо?

— Мърей не обича ченгетата, дори и частните.

— От какво има да се страхува един честен бизнесмен?

— Честен?

Ан закачи палтото си в гардероба, свали шапката ми от лампата, сложи я на закачалката, обърна се рязко към мен и се приближи.

— Не съм дете. Ти не беше дошъл в заведението, за да търсиш развлечения. Достатъчно беше само да споменеш името на Нанси, за да изстина от ужас при мисълта на какво намирисва цялата тази история. Покажи ми на какво си способен.

Дулото на пистолета ми се насочи към корема й, преди да успее да мигне. След като й дадох възможност да му се полюбува, прибрах пистолета в кобура и зачаках. Зениците й се разшириха.

— Ненавиждам Мърей. Не мога да кажа, че обичам останалите, но него го мразя. Мърей и момчетата му.

— Какво имаш против тях?

— Не се прави на наивен, Майк. Той е стар плъх. Не ми харесва какво прави с хората.

— На теб какво ти е направил?

— На мен нищо, но съм гледала какво прави с другите. На мен ми плаща заплата и това е всичко, но аз не съм сляпа. Може да ти извади душата с памук и е готов на всичко, за да постигне това, което иска.

Нямах търпение да докопам чантата. Ан разбра това. Тя се усмихна и напипа портфейла във вътрешния ми джоб.

— Донесе ли парите?

— Колкото успях да събера.

— Колко?

— Зависи какво има вътре. Какво се каниш да правиш с тях?

— Ще замина на дълго пътешествие. Ще направя всичко възможно, за да се измъкна от този град. Повръща ми се от него.

Приближих се и вдигнах чантата. Беше лека и мръсна. По кожата се виждаха следи от кал. Мислех си, че може би тук се намира отговорът, причината за смъртта на Рижата. Чантата беше заключена.

— Намерих я тази сутрин. Имаме нещо като килер, пълен с всякакви боклуци. Днес ми се наложи да потърся нещо там и се натъкнах на това. На чантата имаше етикет от автобусните линии на името на Нанси.

— Как се е оказала там?

— Преди време Мърей прави ремонт. Когато разчистваха помещението, всичко ненужно бе отнесено в килера. Явно тогава Нанси не е била там, а после е решила, че е загубила чантата.

Ан излезе и се върна с бутилка и две чаши. Пихме мълчаливо, после тя отново напълни чашите, седна в края на матрака и ме загледа. Приличаше на котка, свободна и спокойна, но криеща в себе си невероятна пъргавина и сила. Беше си подгънала краката и дори плътната тъкан не можеше да прикрие еластичната заобленост на бедрата й. При всяко вдишване гърдите й изпълваха гънките на роклята, борейки се с плата, и на мен ми се струваше, че най-накрая ще победят.

— Не се ли каниш да я отвориш?

В гласа й долових ирония.

— Трябва ми игла или карфица…

Ан остави чашата си в края на масата и се смъкна от матрака. Мина твърде близо до мен. Протегнах се и я спрях, но не се наложи да правя усилия, защото устните й светкавично се залепиха за моите, а самата тя се озова в обятията ми, притискайки се към мен толкова силно, че усещах всяка частица от възхитителното й тяло. Зарових пръсти в косата й и отметнах назад главата й, за да мога да целувам врата и раменете й, докато тя стенеше страстно.

Когато я пуснах, очите й тлееха като въглени, готови всеки миг да пламнат. Усмихна се, излезе и след малко до мен стигна шум от подрънкване на инструменти. Дрънченето утихна, но Ан не се върна веднага. Когато влезе в стаята, роклята й беше изчезнала, както и всичко останало, а тялото й бе покрито само от едно прозрачно халатче. Съвсем умишлено Ан мина пред лампата, за да потвърди догадките ми.

— Харесва ли ти? — попита тя.

— Когато е на теб — да.

— А ако не беше на мен?

— Пак щеше да ми хареса.

Ан постави на масата една от онези запатентовани играчки, които според рекламите би трябвало да решат всички проблеми, възникващи в едно домакинство, после измъкна от джоба ми цигара и я запали с настолната запалка. Издуха дима в лицето ми и попита:

— Това не може ли да почака?

Целунах връхчето на носа й.

— Не, мила, не може.

Когато пъхнах приспособлението в ключалката, Ан се отдръпна. Тази щуротия скърцаше и се въртеше, докато най-накрая се огъна. Обърнах инструмента от другата страна. Този път ми провървя. Чу се прещракване и ключалката се отвори. Но преди да успея да мръдна, светлината угасна. През пелената от цигарен дим проникваше само слабото мъждукане на настолната лампа.

— Майк… — прошепна Ан.

Обърнах се, за да запратя нещо по нея, и застинах — беше свалила халата си и стоеше като жива статуя в средата на стаята, пушейки цигара, чието оранжево пламъче се отразяваше в очите й. Стоеше разкрачена, ръката й галеше бедрото и всеки мускул на дръзкото й тяло разпалваше у мен страстта. Оказа се, че моята блондинка всъщност в основата си е брюнетка, но това я правеше дори още по-интригуваща и съблазнителна. Във всеки случай беше напълно достатъчно да ме накара да забравя за чантата, за това, че ме бяха пребили, и за убийството.

Взех я в прегръдките си. Тя дишаше учестено на рамото ми. После ме ухапа леко по врата, измъкна се от ръцете ми и легна на дивана, където трябваше да я последвам. Трепкащата светлина на лампата, заливаща стаята, сякаш шепнеше заедно с нас… докато не се разнесе стон.

Ръката ми трепереше, когато се протегнах да взема цигара. Ан ми се усмихна и каза меко:

— Вече бях започнала да се съмнявам, че мога да предизвикам нечий интерес.

Целунах я.

— Недей да кокетничиш. Доволна ли си, че успя?

— Да.

Ан не каза нито дума, когато станах и се върнах до масата, но през цялото време ме гледаше. Оставих цигарата и се залових с чантата.

Подсвирнах през зъби. Чантата бе натъпкана със съвсем нови детски дрешки. Разглеждах ги бавно. Миниатюрни пуловерчета, обувчици, шапчици и разни други дреболии, които дори не знаех за какво служат. На дъното имаше две внимателно сгънати бебешки одеялца.

В главата ми се блъскаха десетки предположения, но само едно от тях имаше някакъв смисъл. Рижата имаше дете. Някой беше бащата. Прекрасна ситуация за шантаж. И причина за убийство. И още един факт. Всички неща бяха съвсем нови. Някои от тях дори още носеха етикети.

Отворих ципа на страничния джоб и видях дузина безопасни игли, червило и малко огледалце. В малкия джоб открих няколко снимки. Разгледах ги и видях една напълно различна Нанси — млада девойка на шестнайсет години. Беше снимана на плажа с някакъв юноша, а после и с друг. Сигурно снимките са били направени по време на някоя разходка извън града. Имаше много младежи, но Нанси явно не предпочиташе никого от тях.

Да, тогава е била друга. Свежа като току-що разтворила се пъпка. Очите й ми се усмихваха, сякаш знаеха, че ще дойде ден, когато тези снимки ще попаднат в ръцете ми. На две от тях ясно се виждаха ръцете й. Нанси имаше пръстен.

Внимателно се вглеждах във фона с надеждата да разбера къде са били направени снимките, но виждах само пясък. На гърбовете им нямаше никакви надписи или знаци. Отново се бях оказал в задънена улица. Пред мен се бе изпречила висока стена, която не можех да прескоча без стълба.

— Помогна ли ти това? — попита внезапно Ан.

Кимнах, откъснах от чековата си книжка един лист, подписах го и го оставих на масата. Вече бях написал сумата, но все пак попитах:

— Колко искаш?

Тя не отговори и аз се огледах. Все още гола, Ан лежеше на дивана и се усмихваше. Накрая каза:

— Николко. Ти вече ми плати.

Затворих чантата, взех си шапката от закачалката и отворих вратата. Червенокосата все още продължаваше да е права, но мистър Бърин ми дължеше петстотин долара. Ан щеше да може да предприеме това пътешествие.

Намигнах й, тя ми отвърна и вратата се затвори зад мен.

Глава VIII

През нощта не можах да заспя и извадих съдържанието на чантата на масата пред себе си. Пушех цигара след цигара, като се опитвах да проумея какъв смисъл може да има всичко това. Детски дрехи, няколко снимки, кална чанта… Всички на Рижата.

В хладилника имаше бира и аз отпивах бавно от нея, докато мислех и прехвърлях през ума си всички факти.

Слънчевите лъчи се прокрадваха през спуснатите завеси и аз си спомних, че бях обещал на мистър Бърин да му се обадя. Той сам вдигна слушалката и този път моят глас звучеше сънено.

— Отново е Майк.

— Добро утро. Рано сте станали.

— Още не съм лягал.

— На стари години ще ви се наложи да се разплащате за липсата на самодисциплина, млади момко.

— Може би — отвърнах с равен глас аз, — но днес ще плащате вие. Попълних чек за петстотин долара.

— Отлично, Майк. Веднага ще се погрижа за това. Научихте ли нещо от вашия… източник?

— Нещата само се объркаха. Но аз ще разбера. Кълна се!

— В такъв случай се надявам, че от парите е имало полза. Само че, моля ви, внимавайте, защото не искам пак да се забъркате в някоя история.

— Това е нещо обичайно за професията ми, мистър Бърин. Сега ми се струва, че вече налучках някаква следа.

— Прекрасно. Заинтригувахте ме. Тайна ли е?

— Не. Открих чанта, претъпкана с детски дрешки. И няколко снимки.

— Детски дрехи?

— Били са на Рижата… или на детето й.

Той се замисли и после си призна, че това е истински ребус.

— Сега вървете да спите. Обадете се, ако се наложи.

Очите ми горяха, изпитата бира ми пречеше да мисля. Дръпнах за последен път от цигарата и хвърлих фаса, после рухнах на дивана и потънах в дълбок сън. Прекрасен непробуден сън, който ме изолираше от всички безобразия на битието и оставяше само една неясна мечта…

Камбана. Тя звънеше, звънеше, а аз се мъчех да се скрия от този звън като от досадна муха, но не успях. Накрая се събудих. До главата ми телефонът се тресеше и аз едва сподавих желанието си да го грабна, за да го запратя в стената.

Беше Велда.

— Майк… ти ли си? Майк, отговори!

— Аз съм, скъпа, аз. Какво искаш?

В гласа й долових облекчение.

— Къде беше, по дяволите! Търсих те по всички кръчми из града.

— Тук бях.

— Звънях четири пъти.

— Спях.

— А, пак си се мотал цяла нощ… Коя беше този път?

— Зелени очи, сини коси, пурпурна кожа. Защо ми досаждаш? Кой от нас е началникът?

— Рано тази сутрин се обади Пат. Научил е нещо във връзка с Фини Ласт. Обади му се.

— Да беше казала веднага!

Затворих, набрах номера на полицията и дежурният ми обясни, че капитан Чембърс е на работа, но в момента го няма, бил излязъл по служба.

Беше единайсет и петнайсет. Половината ден беше минал. Събрах детските дрешки в чантата, сложих снимките в страничния джоб, после отидох в банята и застанах под душа.

Телефонът отново зазвъня и трябваше да шляпам мокър по пода.

Пат се засмя.

— Как прекарваш времето си, приятел?

— Ако знаеше, щеше да поискаш да си сменим местата. Велда каза, че знаеш нещо ново по въпроса за Фини.

Той веднага премина към същността.

— Тази сутрин получих съобщение от Крайбрежието. Изглежда, Фини Ласт е заподозрян в убийство. Но работата е там, че този, който би могъл да го разпознае, е мъртъв. Налице е само словесен портрет.

— Това вече е нещо. Не е трудно да го опише човек. Зализан. Какво смяташ да правиш?

— Направих запитване. Ако описанието съвпадне… Имам копие от негова снимка. Направих го от разрешителното за оръжие. Вече го изпратих.

— Значи, когато се наложи, можем да го задържим като заподозрян… Ако го намерим.

— Това е всичко. Просто исках да знаеш. Сега съм зает. Смъртен случай. Трябва да напиша рапорт.

— Някой от нашите познати ли?

— Една бардама от Зироу Зироу Клъб.

Ръката ми стисна слушалката.

— Как изглежда тя, Пат?

— Блондинка на около трийсет години. Патологът мисли, че е самоубийство. Намерено е писмо.

Не ми трябваше да питам как се казва. В Зироу Зироу може би имаше цяла дузина блондинки, но аз не се съмнявах за коя става дума.

— Самоубийство ли е, Пат?

Явно тонът ми не му хареса.

— Безусловно.

— И се казва Ан Майнър!

— Да… Ти… откъде…

— Тялото в моргата ли е?

— Да.

— Чакай ме там след двайсет минути, чу ли?

Пристигнах след четирийсет и пет. Пат крачеше нетърпеливо отвън. Когато видя физиономията ми, поклати глава.

— Сякаш само преди миг си излязъл оттук — каза той. — Понякога умрелите изглеждат по-добре от теб.

Влязохме. Пат дръпна покривалото.

— Познаваш ли я?

Кимнах.

— Във връзка с делото Санфорд?

Пак кимнах.

— По дяволите, Майк! Патологът е напълно сигурен, че става въпрос за самоубийство.

Взех крайчето на покривалото от ръцете му и покрих лицето на Ан.

— Убита е, Пат.

— Добре, приятелю, хайде да отидем някъде и да поговорим.

— Не съм гладен.

Спомних си изминалата нощ. Усмихнатата светлокоса искаше да се убеди, че тялото й все още можеше да привлича вниманието на мъжете. Но бе привлякла не само моето внимание…

Пат ме дръпна за ръкава.

— Аз пък съм гладен и моргата не е в състояние да намали апетита ми. Искам да зная по какъв начин явното самоубийство ще се превърне в убийство.

Наблизо имаше специализирано заведение за италианска кухня. Пат поръча спагети и бутилка червено вино.

— Както знаеш, името й е Ан Майнър. Работела е като бардама в клуба на Мърей Кендид. Преди това е била танцьорка в разни барове, а още по-рано — стриптийзьорка. По думите на колегите й в последно време не била много на себе си. В прощалното й писмо пише, че не е успяла да намери своето място в живота и е уморена от всичко това. Сравнихме почерка й с други документи.

— Фалшифициран е!

— Не, Майк. Експертите го потвърдиха.

— Все пак трябва да се провери!

Пат наведе очи, когато видя израза на лицето ми.

— Ще го направя.

Той премести чинията със спагетите, гребна с вилицата и задъвка старателно.

— Според нас всичко е станало по следния начин: призори е отишла на моста при Ривърсайд Драйв, свалила е шапката си, обувките, сакото… оставила ги е на земята, а върху тях е поставила чантичката си и е скочила. Явно не е умеела да плува, а и роклята се е закачила за нещо под водата. Към осем и половина на брега дошли деца да ловят риба и първо намерили вещите, а после и нея самата. Едно от децата повикало полиция.

— Кога е настъпила смъртта?

— Приблизително пет часа преди откриването на тялото.

Сипах си вино и отпих.

— През изминалата нощ до два и четирийсет бяхме заедно.

Очите на Пат заблестяха.

— Продължавай.

— Питах я за Рижата и Ан ми даде чантата й, пълна с детски дрехи, съвсем нови.

Той кимна.

— Изглеждаше ли ти уплашена? Или потисната от нещо?

— Имах работа с напълно нормална и щастлива жена. Това не е самоубийство.

— По дяволите, Майк! Аз…

— Кога ще правят аутопсията?

— Днес… Веднага! Отново ме караш да се съмнявам! Няма да се учудя, ако се окаже, че са я натъпкали с арсеник!

Пат остави вилицата, бутна шумно стола назад и тръгна към телефона. Когато се върна, той каза:

— Заключението ще бъде готово след два часа.

— Обзалагам се, че нищо няма да даде.

— Защо?

— Защото има някой, който е невероятно хитър!

— Или ти си невероятно глупав.

Запалих и му се усмихнах, припомняйки си всичко, което знаех за удавниците.

— Не можеш да разчиташ на глупостта ми.

— Мислиш ли, че това има връзка с Нанси?

— Да.

— Тогава ми дай доказателства, Майк. Без тях не мога да направя нищо.

— Ще ги имаш.

— Кога?

— Когато този, който знае достатъчно, падне в ръцете ни.

Пат се зае отново със спагетите, а аз довърших бутилката. Тъкмо приключи с храненето, когато го извикаха на телефона. След пет минути се върна и се усмихна.

— Теорията ни се провали. Специалистите са направили нова проверка на бележката. Няма никакво съмнение, че е написана от нея. Изключено е. Избий си това от главата.

Намръщих се, защото не можеше да има никаква грешка. Пат ме гледаше внимателно.

— Сега сам разбираш, че ще ми вземат делото.

— Остава аутопсията.

— Искаш ли да присъстваш?

Поклатих глава.

— Не, по-добре да се поразходя.

— Добре. — Пат погледна часовника си. — Обади ми се след два часа. Ще си бъда в офиса.

— И още нещо…

Пат се усмихна.

— Чудех се кога ще ме помолиш.

— Сега нямам време за такава колосална работа. Провери, моля те, всички болници. Искам да зная дали Нанси Санфорд е лежала в гинекологично отделение.

— Непременно, Майк.

— Благодаря.

Платих, взех си довиждане с Пат и тръгнах безцелно по улицата, подсвирквайки си някаква мелодия. Какъв чудесен ден, прекрасен… Само за убийства!

Да, всичко беше направено толкова чисто, че полицията не можеше да го нарече убийство… засега. Но аз можех. Можех да се закълна. Блондинката просто беше задавала въпроси не където трябва и някой бе решил, че трябва да й се затвори устата.

Обиколих целия квартал и се върнах при колата. Сякаш за разнообразие улиците бяха празни и ми се наложи дълго да стърча пред всеки светофар. Когато стигнах до Деветдесет и шеста улица, завих към реката и си намерих място на първия попаднал ми паркинг.

Откъм реката подухваше лек ветрец, който въпреки всички пречиствателни съоръжения донасяше характерната за промишлените градове воня. Водата имаше сивкав цвят, а пяната, оставена от плавателните съдове, изглеждаше твърде гъста. Почти като кръв. До брега тя вече имаше тъмнокафяв цвят… Гледката беше поносима, но ако човек се спре и размисли, му ставаше гадно.

Свалила си е шапката, обувките, жакета… сложила ги на платното, отгоре поставила чантичката си и скочила. Това не можеше да бъде внезапно решение. Така постъпва човек, който дълго е обмислял всяка своя крачка и е уредил всичките си сметки. Самоубийство ли?

Краката ми сами ме понесоха през тревата до водата. Там стоеше полицай — нисък дебелак с бутилка бира в ръце, който ме прие за свой човек, кимна ми и ме пусна да мина.

В главата ми засвири музика. Винаги става така, когато си мисля за невероятни неща. В ума ми се роди идея, която, макар и безумна, поставяше всичко на мястото му. Случаят щеше да остане у Пат.

На тревата се търкаляше консерва с умрели дъждовни червеи. Изхвърлих ги, изплакнах кутията и я напълних с вода.

Отидох при Пат, без да му се обаждам предварително. Той стисна ръката ми, заведе ме в кабинета си и ми подаде заключението.

— Ето, Майк. Удавила се е. И времето съвпада. Няма никакви съмнения.

Хвърлих заключението на масата, без да го чета.

— Патологът тук ли е?

— Долу е, още не си е тръгнал.

— Провери.

Той се опита да попита нещо, но премисли и позвъни.

— Засега е тук.

— Помоли го да почака.

Без да сваля очи от мен, Пат изпълни молбата ми, а след като затвори телефона, наведе се през бюрото и попита:

— Този път какво?

Поставих кутията на масата.

— Дай го за анализ.

Той я взе, разклати я, намръщи се и се вгледа в мътилката, която се вдигна. Като разбра, че нямам намерение да му обяснявам каквото и да било, той стана рязко и излезе. Чух шума на асансьора, който се носеше надолу.

Изпуших почти половин пакет Лъки, преди отново да чуя асансьора. Пат беше извън себе си от яд. Хвърли кутията на масата и се обърна към мен с разкривено лице.

— Е? Вода, пълна с всевъзможни гадости. После започнаха да ме разпитват. Гледах като пълен идиот. Ще заповядаш ли да обясня на всички, че един частен детектив използва лабораторията на полицията като своя собствена?

— Защо не попита дали това са намерили в белите й дробове. Не в стомаха, а в белите дробове. Когато се дави, човек започва да се задушава, защото в гърлото има една клапа, която се затваря. Тя предпазва белите дробове да не попаднат в тях разни неща. Не е трудно да се задушиш по такъв начин. Достатъчна е само една капка вода, за да се затвори тази клапа. Водата попада в стомаха, а не в белите дробове. Върви и попитай.

Очите на Пат щяха да изхвръкнат от орбитите. Зъбите му се оголиха в сатанинска усмивка и той произнесе бавно:

— Ти, гадно копеле…

Разговорът по телефона продължи не повече от минута, но беше твърде оживен. Пат затвори и се срути в креслото.

— Ще проверят пак. Но мисля, че си прав.

— Вече го казах.

— Почакай, Майк. Трябва да изчакаме заключението. Сега ми разкажи всичко.

— Много е просто, Пат. Ан Майнър сигурно е била удушена в квартирата си. После са я хвърлили в реката.

— Значи са мъкнали тялото от дома до реката и никой не ги е видял?

— Че кой се мотае из улиците по това време?

— А предсмъртното писмо?

— Струва ми се, че и това мога да обясня.

Пат хвана главата си с две ръце.

— Слушай, аз все пак не съм пълен глупак. Толкова години вече работя в полицията. Всичко върви добре, но се появяваш ти с идиотските си идеи и… Какво става с мен? Оглупявам ли, остарявам ли? Или се превръщам в някакъв тъп бюрократ? Какво става с мен, Майк?

Засмях се.

— Не се вълнувай, нищо ти няма. Просто забравяш, че понякога престъпникът е по-опитен и от най-добрия полицай. Постави се на мястото му. Ще ти помогне.

— Глупости.

— Сега имаме две убийства. Не сме се оправили с първото, но второто ни показва с кого ще си имаме работа. Това не са аматьори.

Пат вдигна глава.

— Спомена, че можеш да обясниш…

— А, не, миличък. И ти трябва да се помъчиш малко.

Телефонът отново иззвъня и Пат вдигна. До края на разговора лицето му остана каменно.

— Водата в белите дробове е чиста. Има следи от сапун. Явно са я удавили във ваната.

— Тогава трябва да се радваш.

— Е, да, има с какво да се гордея. Сега ще ме чакат с поздравления, защото съм се досетил. А аз какво ще отговоря?

Когато излизах, Пат отново ме наруга, но този път с усмивка.

И аз се усмихвах. Част от работата, прекалено тежка за сам човек, щеше да се поеме от полицията. Там имаше хора и оръжие. Също и мозъци. Сега вече щяха да хвърчат глави, по дяволите, наистина щяха да хвърчат глави, и то много скоро! Усещах го!

Хапнах в една закусвалня, преди да тръгна за вкъщи. Като натоварих подноса с всичко, което предлагаше заведението, аз се настаних удобно на една свободна маса и започнах да ям, без да бързам. После запалих цигара и усетих как ме спохожда сито блаженство. Всички парченца от мозайката, всички части от тази история бяха вече в главата ми, но упорито отказваха да се подредят в цялостна картина.

Навън се смрачи, а заедно с мрака започна да ръми. Вдигнах яката си и криейки се под стрехите, стигнах до колата. Трафикът бе натоварен. Докато стигна до вкъщи, дъждът се усили. Небето не даваше никакви признаци за проясняване. Когато излязох от гаража, аз се затичах, но въпреки това се намокрих до кости.

Ключът в бравата се превъртя, без да отключи. Опитах пак, но ефектът беше същият. Тогава забелязах драскотини. Бравата беше разбита. Измъкнах пистолета и ритнах вратата с крак. Тя се отвори с трясък и аз връхлетях вътре. Очаквах посетители, но освен мен вътре нямаше никой.

Из целия апартамент лампите светеха и всичко беше преобърнато с краката нагоре. Течението продухваше прашните вътрешности на дюшека и канапетата, от които дамаската беше съдрана. По пода се търкаляха празни чекмеджета. Дрехите, чиито джобове бяха обърнати наопаки, бяха натрупани на купчина. Не бяха подминали дори хладилника: бутилки, буркани и всичко останало бе разхвърляно по пода на кухнята, а над него кръжаха рояк мухи.

Грабнах телефона и набрах номера на портиера.

— Обажда се Майк Хамър от 9-D. Търсил ли ме е някой?

Отговорът беше отрицателен.

— Не се ли е мотал наоколо някой подозрителен тип днес?

Отговорът отново беше отрицателен. Портиерът се поинтересува дали не е станало нещо.

— Не, но скоро, да го вземат, дяволите, ще стане! Някой е ровичкал из апартамента ми — казах аз, едва сдържайки гнева си.

Портиерът се развълнува и трябваше да го помоля да млъкне. Не ми се искаше да отговарям на въпросите му и да плаша съседите.

Влязох в спалнята и се заех да разчиствам купчината дрехи, докато не се натъкнах на чантата. Подплатата й беше разпрана, ципът — отворен, а детските дрешки се търкаляха по пода. Двата странични джоба зееха отворени. Снимките бяха изчезнали.

Направих пълна инвентаризация на това, което се намираше вкъщи. Отне ми два часа. Липсваха само снимките. После отново проверих. Не си струваше да се притеснявам. Петдесетте долара и часовникът си бяха на нощното шкафче, а няколкото стари пожълтели снимки бяха изчезнали.

За мен те не представляваха нищо, но за някого другиго означаваха много. Затова беше умряла Ан. Отпуснах тялото си на остатъците от креслото, запалих цигара с трепереща ръка и започнах да подреждам мислите си. На пода се търкаляше разкъсан пакет цигари. Поставките на настолните лампи бяха направени на парчета и проводниците висяха като прекършени пръсти.

Огледах се още един веднъж, като се взирах внимателно в почерка на обиска. Освен снимките бяха търсили още нещо. Нещо много малко. Мастилото от мастилницата беше изсипано. Спомних си за празната солница в кухнята. Разбира се. Всичко беше съвсем просто. Вдигнах ръката си и се усмихнах на пръстена.

— Те пак ще се върнат — казах му аз. — Този път не те намериха и затова пак ще се върнат, а ние ще чакаме.

Сега можех да се отпусна. Щеше да ми струва скъпо, но можех да се отпусна. Нещата започнаха да се очертават. Нанси е била главната фигура. Пръстенът беше Нанси. И те си искаха снимките обратно. За какъв дявол, можех да попитам. Снимките бяха стари и на тях нямаше нищо, но те бяха важни. Детските дрешки не означаваха нищо за тях, но пръстенът и снимките бяха ценни.

Очите ми се бяха вперили в далечината и аз виждах писмото на Нанси. Някой ден тя можеше да има нужда от мен… тя беше вършила много неща… и само едно от тях имаше някакво значение за нея… между нас има доверие.

Думи. Сега имах много думи. Блъскаха се в мозъка ми и се опитваха да си прокарат път към светлината. Какво, по дяволите, исках да си спомня? То крещеше, за да го чуя, но умът ми беше глух. Слушах, но не можех да го чуя. По дяволите, какво имаше тук? Какво се опитвах да си спомня? Някой беше казал нещо. Тогава то не означаваше нищо, но въпреки това е изплувало на повърхността и се появи едва сега. Кой го каза? Какво беше то?

Тръснах глава с надеждата да го върна обратно. Дрънченето на телефона ме изтръгна от унеса ми. От слушалката долетя гласът на Пат.

— Какво има, Пат?

— Исках да ти съобщя, че отново проверихме нещата. Всичко съвпада. Остана само да решим въпроса с предсмъртното писмо. Имаш ли нещо наум? Просто не мога да си го обясня.

Отвърнах уморено:

— Питай приятелите й дали някога не е говорила за самоубийство. Може преди да е мислила за това и дори да е написала предсмъртно писмо. Някой е успял да я разубеди, а писмото е запазил за всеки случай.

— Мислиш за всичко.

— Бих желал да е така, Пат.

— Шефовете смятат, че идеята ти не е лишена от смисъл.

— А ти какво мислиш?

— Мисля, че сме хванали змията за опашката.

— Това е единственият сигурен начин да се хване змия.

— Надявам се, че си прав. Продължаваш ли играта, Майк?

— Разбира, се, момчето ми. Ще ти се обадя, когато се появи нещо ново. Като сега например. Разпердушинили са целия ми апартамент: Търсили са пръстена на Нанси. Не са го намерили, но са взели снимките. Същите, които получих от блондинката.

— По дяволите! — избухна Пат. — Защо не ги скри?

— Разбира се, като се обърне колата, пътища много. Дори нямаше да знам, че са толкова важни, ако не ги бяха откраднали. Не ме е грижа за тях. Търсели са пръстена. Защо? Това е въпросът.

— Аз също имам новини — каза Пат след кратко мълчание. — Получен е отговор от болницата в Чикаго.

Стиснах слушалката.

— Е?

— Нанси Санфорд е родила там преди четири години. Неомъжена. Отказала е да съобщи името на бащата и престоят й бил заплатен от някаква благотворителна група, която се грижи за подобни случаи. Детето се е родило мъртво. Никой не знае къде е отишла след това.

Ръцете ми трепереха и гласът ми беше почти изчезнал, когато му благодарих за информацията. Преди да пусна слушалката, Пат каза:

— А пръстена… По-добре го дай на мен, Майк.

Засмях се грубо.

— Не си познал. Случаят Нанси все още се води като самоубийство в твоите документи. Когато се превърне в убийство, ще ти го дам.

Пат започна да спори, но аз го прекъснах.

— Какво се каниш да правиш с блондинката и Мърей?

— Арестуваха го в клуба. Ще го доведат тук. Виж какво, по повод на пръстена… Трябва…

Изстрелях едно „благодаря“ и затворих. Щяха да разпитват Мърей. Следователно разполагах най-малко с два часа, въпреки че той имаше добър адвокат и необходимите връзки. Времето беше напълно достатъчно.

Глава IX

Мърей Кендид можеше да бъде открит на два адреса: в клуба и в дома си, който се намираше в представителната част на Бруклин. Не ми харесваше нито един от тях. На домашния телефон се обади един иконом, който с британски акцент ми съобщи, че господин Кендид не бил вкъщи и нямало да се върне преди полунощ, но той можел да предаде съобщението ми. Казах му да не се безпокои и затворих.

Още един иконом. Златни свещници и китайски порцелан от династията Мин.

Поставих ръка на шайбата и набрах номера на Лола. Тя ме позна веднага и се усмихна по телефона.

— Здравей, мили. Къде си?

— Вкъщи.

— Ще те видя ли?

Само няколко нейни думи и на душата ми ставаше ведро и спокойно.

— Малко по-късно. Сега съм затънал до гуша в работа. Може да ми дотрябва и твоята помощ.

— Разбира се, Майк.

— Познаваше ли Ан Майнър? Работеше при Мърей.

— Естествено. Познавам я от години. И какво?

— Мъртва е.

— Не!

— Да. Убита и аз знам защо. Случаят има нещо общо с Нанси и полицията се е заела с него.

— О, Майк… Защо се случват тези неща? Ан беше… една от нас. Никога не е правила нещо лошо. Винаги се е мъчела да помогне на момичетата. О, Майк… защо? Защо?

— Когато разбера това, ще знам кой я е убил. Сега е важно друго. Къде Мърей може да има квартира? Не говоря за дома му в Бруклин, а за някое място за развлечения или делови срещи.

— Имаше едно местенце във Вилидж, но не съм сигурна, че е същото, защото Мърей редовно сменяше подобни квартири. Не обичаше да се заседява на едно място, въпреки че Вилидж му харесваше. Веднъж бях там на едно парти, Майк, но не ми беше приятно, по-добре е да не говоря за това.

— Не е необходимо. Къде се намира горе-долу?

Лола ми обясни и аз си записах всичко.

— Ще трябва да поразпиташ. Мога да ти помогна, но…

— Кротувай. Ще го намеря сам. Не искам да си показваш носа навън.

— Добре, Майк. Моля те, внимавай. Пази се.

Усмихнах се. Малко хора се безпокояха за мен, а това беше много приятно усещане.

— Обещавам ти, мила. Ще ти се обадя, за да ти съобщя, че всичко е наред.

— Няма да ти простя никога, ако не го направиш. Ще чакам.

Оставих слушалката и я погалих.

Когато свърших с обличането, вече се беше стъмнило. Облякох ушития по поръчка костюм със специално място за кобура, който приличаше на артефакт от ерата на сухия закон. После влязох в шлифера, който измъкнах изпод купчината дрехи, и предвидливо пъхнах по един пакет цигари във всеки джоб.

Огледах за последен път хаоса в апартамента, излязох и отидох в гаража. Дъждът се беше усилил. Падащите косо водни струи разсичаха въздуха, шибаха тротоара и гонеха минувачите под покривите. Колите се движеха бавно. Приведените над волана шофьори гледаха внимателно пътя отпред. Чистачките на предните стъкла бързо и неуморимо тичаха напред-назад като побеснели дървеници.

Излязох на заден ход от гаража, завих към Бродуей и се влях в бавния поток от автомобили, които се движеха към центъра. Вилидж би трябвало да бъде претъпкан с туристи и местни жители, но по улиците не се виждаше жива душа. Дори такситата се бяха скрили на сухо. Понякога някоя врата на заведение се отваряше с трясък, отвътре изтичваше някой смелчага и се понасяше с вестник върху главата към някой друг бар или метрото. Но в общи линии тази вечер във Вилидж човек можеше да открие живот само под покривите.

Недалеч от мястото, описано ми от Лола, имаше едно заведение, което се казваше „Моника“. Червеният неонов надпис блещукаше през дъжда. Приближих се и видях, че вътре имаше шепа посетители, които пиеха унило питиетата си. Реших, че мога да започна оттук.

Спрях колата, вдигнах яката на шлифера си и се затичах към вратата, преодолявайки осезателната съпротива на силните водни струи. Докато стигна, панталоните ми се намокриха съвсем, а обувките ми подгизнаха.

Когато нахлух в заведението, главите на посетителите се обърнаха като на хористи. Три от тях принадлежаха на момчета, които явно бяха принудени да седят тук и да чакат дъжда да спре. Веднага се върнаха към пиенето си. Двете дами, явно интересуващи се много повече една от друга, отколкото от мъжете, се върнаха към размяната на премрежени чувствени погледи и притискането на крака. Други две сладурани се усмихнаха приветливо, готови да се борят помежду си за правото над новопристигналия. Клиентите на „Моника“ бяха най-различни.

Зад бара се извисяваше едър тип с белег на брадата. Едното му ухо, голямо колкото пържола, по форма и цвят приличаше на цветно зеле. Готов бях да си изям шапката, че не се казваше Моника. Попита ме какво ще поръчам. Поисках уиски и горната му устна се изви в усмивка.

— Още един нормален — изграчи той, с отвращение кривейки уста. — Това място се променя.

Лесбийките му хвърлиха гневен поглед и извърнаха оскърбено глави, а той продължи:

— Дори и дамите са се изчанчили. Там, където работех преди, момичетата бяха готови да се изподерат за мъж. Тук дамите не мислят за нищо друго, освен за дами.

— Вярно е, у тях няма нищо женствено — съгласих се аз.

— В ъгъла седят две свободни. Върви, може да ти харесат.

Той ми кимна приятелски, аз взех чашата, хвърлих един долар на стойката и се насочих към отдалечения ъгъл на помещението. Там наистина седяха две куклички, само че вече бяха заети. Две жени, облечени в мъжки дрехи, ги забавляваха много по-добре, отколкото бих могъл да го направя аз.

Затова седнах сам на една маса до пианото и започнах да ги наблюдавам. Един от младежите се свлече от столчето пред бара и седна срещу мен със самодоволна усмивка.

— Барманът не е много свеж, не мислиш ли?

Измучах нещо неопределено и отпих от уискито.

Тези типове ми действаха на нервите.

— Нов си тука?

— Да.

— От града ли си?

— Да.

— А-а… — Той се намръщи. — Имаш среща, така ли?

Тоя май искаше юмрук в мутрата и точно щеше да си го получи, когато премислих и измърморих:

— Трябва да видя едно момче на име Мърей Кендид. Каза ми къде живее, но аз забравих.

— Мърей ли? Той е най-добрият ми приятел, но преди седмица пак се премести. Джорджи разправяше, че сега е някъде около магазина за хранителни стоки, на север, през два квартала. Отдавна ли го познаваш? Миналата седмица аз… Защо си отиваш… Ние още не…

Дори не се обърнах. Ако тази отрепка се помъкнеше след мен, здравата щеше да си изпати. Барманът ме погледна и промърмори, че тия гримираните пречат на бизнеса. Съгласих се.

Но момчето ми даде точен ориентир. Може би трябваше да го потупам по рамото. Това щеше да го направи щастлив.

Подкарах бавно по улицата, после обърнах и потеглих в обратната посока. В магазина беше тъмно. Пердетата на апартамента горе бяха спуснати. До тротоара видях няколко коли. Напъхах се между тях и изчаках двамата пешеходци да се изгубят в дъжда.

Трудно можех да избегна тичането. Пресякох улицата и побягнах към магазина и влязох във входа уж да запаля, но всъщност исках да се огледам. Нищо не се виждаше. Блъснах вратата и тя се отвори. На видно място висяха две пощенски кутии. На едната пишеше „Байл“. Това беше името, което висеше на табелата над магазина. Другата нямаше надпис и явно бе предназначена за горния апартамент.

Това трябваше да бъде.

След няколко минути очите ми привикнаха с тъмнината. Забелязах паянтова стълба, покрита с избелял килим. Мъчех се да се изкачвам безшумно, но въпреки това стъпалата под краката ми непрекъснато скърцаха. На тясната площадка на втория етаж видях разкривена врата с надпис „Байл“. Продължих нагоре, като опипвах с ръце стената. Тук стълбата беше по-нова и стъпалата не издаваха нито звук. Стигнах до целта и замрях, вслушвайки се в едва доловимия шум.

Вътре имаше някой. Някой, който се движеше меко и бързо.

Хванах бравата и я натиснах леко, докато езичето излезе съвсем безшумно от гнездото си. Пантите бяха смазани добре и вратата се отвори без звук. В антрето цареше пълен мрак. От стаята в дъното идваха приглушени шумове.

Когато вратата се отвори наполовина разопаковах моя 45-калибров и застанах мирно, за да видя какво ще стане. После нещо падна на земята и се счупи. Някой прошепна на някого да внимава в името на божията любов. Значи бяха двама.

След това другият каза:

— По дяволите, порязах си ръката!

Чу се шум от преместване на стол, после звук от счупена чаша.

Първият глас се обади:

— Не ти ли казах да внимаваш?

— Затваряй си плювалника и не ми казвай нищо.

Чух как някой къса плат, а след това до ушите ми стигна същият глас:

— Дявол да го вземе, не мога да се превържа! Ще трябва да изляза.

Той тръгна към мен, като се пазеше от мебелите. Притиснах се към стената. За миг човекът застина на прага. Тъмният му силует се очертаваше на още по-тъмния фон на вратата. Ръката му докосна шлифера ми и той отвори уста, за да нададе вик.

Ударих го по челото с дръжката на пистолета. Коленете му се подгънаха под тежестта на тялото. Срина се право в обятията ми, а главата му увисна на една страна. Чух как кръвта капе по пода. Всичко щеше да бъде добре, ако бях успял да пусна тихо тялото на земята, но то се извъртя в ръцете ми, от кобура падна пистолет и затрещя по паркета.

Вътре настъпи пълна тишина. Нищо, дори звукът от собственото му дишане. Затътрих крака и тихо изругах, сякаш съм се блъснал в стената.

— Рей… Ти ли си, Рей?

— Да, аз съм — отвърнах тихо.

— Върни се тук, Рей.

Свалих шлифера и го пуснах на земята. Мъжът имаше приблизително моето телосложение и се надявах в тъмнината да мина за него. Наведох се тъкмо навреме. На вратата стоеше мъж с пистолет, прицелен точно на мястото, където трябваше да се намира коремът ми.

Името на моя приятел не беше Рей, а аз се бях отзовал на него.

Той ме видя, чу се някакво слабо изщракване и пламъкът от дулото на пистолета изригна в моя посока, но аз се бях дръпнал настрани, преди да натисне спусъка. Куршумът се заби в стената.

Скочих светкавично на крака и използвах патлака си. Разнесе се такъв грохот, че цялата стая сякаш полетя във въздуха. Без да чакам ответен изстрел, се пъхнах под креслото. Чувах как другият си търси прикритие. Беше съвсем близо до мен.

Не знаех дали ме вижда, или не. Можех само да лежа неподвижно и да дишам тихо. Но онзи не успяваше да направи същото. Поемаше си шумно въздух. После се уплаши, че могат да го чуят, и започна да се движи бързо. Оставих го да се поизпоти. Знаех къде е, но не стрелях. Той отново си смени мястото, учуден от мълчанието ми. Явно се питаше дали не ме е улучил. Кракът ми се схвана, от напрягането ръката ми се поду и вдърви.

Най-накрая онзи успя да овладее нервите си. Насочих пистолета към мястото, където според мен трябваше да се появи, и без да фиксирам определена точка, зачаках. Опитах се да си спомня какво ни бяха учили в армията. Действаше прекрасно в джунглите. По дяволите, трябваше да сработи и тук.

Тогава видях главата му. Иззад пердетата едва-едва влизаше светлина и удължаваше сенките. На този полусветъл фон се открояваше едно лице. Беше точно на мушката ми.

Пръстите ми бяха започнали да натискат спусъка, когато другият в антрето дойде на себе си. Краката му удряха по стената, а ноктите дращеха по пода. Той полежа няколко секунди, припомняйки си станалото, после изригна една мръсна псувня и запълзя към вратата.

Движението му сякаш освободи някаква невидима пружина. Този, който се криеше зад креслото, направи рязко движение, нададе див вой и скочи от укритието си в едно кресло, което ме прасна по главата точно когато 45-калибровият ми изтрещя. Преди да успея да избутам креслото, двамата изчезнаха от стаята. По стълбата се чуха стъпки, после на улицата изрева двигател на автомобил и всичко утихна.

Нямаше смисъл да ги преследвам. Драснах една кибритена клечка, намерих ключа и запалих лампата. Беше ми достатъчен само един поглед, за да разбера какво са правили. Покрай едната стена имаше голям стелаж. Половината от книгите лежаха на пода. Бяха разхвърляни, а много от тях — разкъсани.

Пъхнах пистолета в кобура и продължих работата оттам, където бяха спрели. На светло нещата тръгнаха доста по-добре. Изведнъж една от книгите се отвори и от изрязаната в страниците дупка изпадна малка книжка.

Някой извика на улицата. Един етаж по-долу се блъсна врата. Скрих книжката, взех шапката и шлифера си и се спуснах в луд бяг по стълбите, като изминах оставащото разстояние, прескачайки по две стъпала наведнъж. Отворената входна врата беше една любезна покана, въпреки дъжда, който продължаваше да вали навън. Нещо тежко ме удари по врата и в главата ми избухна фойерверк от невероятни звуци и огньове. Моето тяло вече не ми принадлежеше. Беше се превърнало в някаква пихтиеста маса. Нямаше болка, а само някакво светло розово вцепенение, внезапно нарушено от някакъв друг цвят: яркочервен. Усетих удар в гърдите и в последния миг на просветление разбрах, че се намирам в капан. Някой стреля в мен от упор.

Не знаех колко време съм лежал така. Има времена, когато тялото намира невероятни възстановителни сили. В съзнанието ми проникна звук, протяжният вой на сирена ме накара да дойда на себе си. Изправих се на крака, като се придържах за перилата. Взех машинално шапката си и олюлявайки се, излязох навън. На улицата се бе събрала тълпа, но дори и да ме бяха забелязали, никой не го показа. Сега бях доволен от дъжда и тъмнината, които ме обвиваха като пелена, и се затътрих към колата си.

Когато я намерих, се свлякох на седалката и придърпах вратата със сетни сили. Гърдите ми сякаш бяха станали на каша, в главата ми се бе настанила гигантска ковачница, а тялото ми бе обхванато от силен огън. Нямах никакви усещания за врата, си, но въпреки това не можех да дишам от болка.

На улицата изскърцаха спирачките на полицейска кола, чу се шум от много крака, тълпата шумеше възбудено и този шум нарастваше с всяка измината минута. Не можех да стоя повече прав на седалката. Майната им на всички. Позволих на очите си да се затворят, паднах на пода и зарових нос в залежите от мръсотия.

Беше ми студено, по-студено от когато и да било преди. Целият бях мокър, треперех и не исках да повдигна глава, защото японците ме чакаха само на двайсет ярда. Някъде зад линията на фронта имаше един вагон-кухня и аз вдъхвах жадно миризмата на горещо кафе и пържоли. Момчетата се бяха наредили на опашка за дажбите си. Исках да им извикам да дойдат и да ме вземат, да повикат артилерийски заградителен огън, за да можех да се измъкна от тази лисича дупка, но ако викнех, японците щяха да открият местоположението ми и да ме затрупат с гранати.

Едва успях да си отлепя очите. Дъждът влизаше през отворения прозорец. По тялото ми се стичаха вадички вода. Отново долавях мирис на кафе. Подпрях се с ръце на пода и някак си успях да се наместя зад волана.

Тълпата беше изчезнала. Нямаше и полиция. Улицата отново беше безлюдна. Имаше само дъжд: потоци вода, които миеха тротоарите. И черните квадрати на прозорците. Мъглата в главата ми бавно се вдигаше. Пъхнах ръка под сакото си и измъкнах пистолета. По-точно това, което беше останало от него. Куршумът бе улучил патлака ми и се беше наместил в никелировката. Приличаше на сплескана уродлива амеба, инкрустирана в метал. В гърдите ми гореше адски огън, но по кожата ми нямаше дори драскотина.

А някъде някой си мислеше, че вече съм на оня свят.

Опипах колана си — книгата беше там. Не можех да видя какво представлява, затова я пъхнах в жабката за по-късно.

Изминаха още десет минути. Вече чувствах, че съм в състояние да държа здраво волана. Запалих колата и пуснах фаровете.

Веднага го забелязах. Пръстенът на Рижата не проблесна на слабата светлина, която идваше от таблото.

На малкия ми пръст, откъдето в бързината го бяха издърпали се мъдреше дълга червена драскотина. Пръстенът беше изчезнал. Бяха дошли да го вземат по-рано, отколкото очаквах.

Нещата започнаха да се проясняват.

Глава Х

За Лола времето не означаваше нищо. Беше казала, че ще чака, и чакаше. В цялата сграда светеше само нейният прозорец. Видях как сянката й на два пъти пада върху пердетата, след това се отдръпваше назад в стаята. Не бях забравил онази квитанция за неправилно паркиране. Този път си намерих място, което не беше платен паркинг, и се качих на тротоара.

Излязох от колата и веднага съжалих, че върху тротоара не е застлан килим, който — макар и малко — щеше да притъпи болката в краката ми. Всяка стъпка отекваше в главата ми и оставяше огнена следа, а когато запалих цигара, димът сви белите ми дробове в мъчителен спазъм и заби хиляди ножове в гръдния ми кош.

Стълбата ми се стори безкрайна. Изкачвах едно-две стъпала, почивах малко и после продължавах. Стигнах апартамента, натиснах бутона и без да се отлепвам от него, се облегнах на вратата.

Разнесоха се бързи стъпки. Вратата се отвори.

Не предполагах, че видът ми е толкова ужасен. Лола въздъхна:

— О, Майк! — и нежно погали лицето ми, после ме хвана за ръката и ме вкара в стаята.

— Не съм много във форма.

Беше ми доста трудно да се усмихна. Лола ме погледна и поклати тъжно глава.

— Ще дойдеш ли при мен някога, когато не се нуждаеш от болногледачка?

Много бавно я обърнах към себе си. Тази жена беше прекрасна. Висока почти колкото мен, в зелен халат, под който очертанията на тялото й се долавяха при всяко нейно движение. Любувах й се, вдишвах аромата на парфюма й. Меката й коса се спускаше по раменете й като водопад. Искаше ми се да затворя очи и да потопя лицето си в този водопад. Лола бе красива по един неповторим начин. Всъщност беше имала тази красота винаги, но сега тя се бе проявила с още по-голяма сила.

Притеглих я бавно към себе си, очаквайки очите й да се притворят, а устните й да се разтворят за една жадна целувка. Устата й беше нежно легло от огън, езикът й задаваше въпроси, на които трябваше да отговоря веднага. Когато я отблъснах от себе, си, тя застина на място, дишайки тежко, преди да си отвори очите и да се засмее. Не беше необходимо да ми казва, че ми принадлежи. Знаех го.

Очите й ме наблюдаваха.

— Майк…

Прокарах пръсти по косата й, както бях желал.

— Какво, мила?

— Обичам те, Майк. Не, не ми отговаряй, че и ти ме обичаш. Дори не се опитвай. Само ме остави да те обичам.

Притеглих лицето й към моето и целунах затворените й очи.

— Това не е лесно. Трудно е да не го направя.

— Не трябва да го правиш, Майк. Предстои ми дълъг и труден път.

— Не, мила. Забрави всичко. Въобще не ми пука какво е станало тази година или миналата. Кой съм аз, по дяволите, че да поучавам хората? Ако трябва да се срамуваш за живота, който си имала, то тогава и мен би трябвало да ме е срам. И аз правех същото, но за мъжа то е естествено. Важно е не това, което правиш, а това, което мислиш. Ами че аз съм срещал безделници в баровете, които бяха готови да направят за мен много повече от добропорядъчните самаряни.

— Но аз искам с мен да е различно, Майк. Толкова много се старая да бъда… добра!

— Ти винаги си била добра, Лола. Познавам те отскоро, но се обзалагам, че винаги си била добра.

Лола стисна ръбата ми и се усмихна.

— Благодаря ви, мистър Хамър. Безкрайно ме облекчавате. Затова ви обичам толкова много — прошепна тя и постави пръст върху устните ми, така че не можех да отговоря. — Но все пак ми предстои дълъг път. Искам да бъда достойна за твоята любов.

Нацелих се да я целуна по носа, но направих твърде рязко движение и неволно се намръщих. В ъгълчетата на устните й се появиха бръчки и тя ме загледа със загриженост. Посочи ми креслото.

— Зле ли си, Майк?

— Можеше да бъде и по-зле. Целиха се в гърдите ми, но куршумът улучи револвера. Сега винаги ще го нося със себе си. Получих и удар по врата, който едва не ми откъсна главата.

— Кой го направи?

— Ха! Беше доста тъмно, а и в бързината нямахме време да се представим един на друг.

Лола разхлаби вратовръзката ми и разкопча ризата. После седна на страничната облегалка на креслото и ме погали по врата. Дългите й нежни пръсти ласкаво успокояваха болката. Отметнах глава назад и затворих очи, наслаждавайки се на докосването й, на нейната близост. Тя започна да пее тихичко с ниския си приятен глас и аз съвсем се отпуснах.

— Те взеха пръстена на Нанси.

— Така ли…

Това не беше въпрос, а по-скоро твърдение, че е готова да ме изслуша, когато бъда в състояние да говоря.

— Открих бърлогата на Мърей. Две от момчетата му ровеха в книгите. Сигурно не е имал време да им каже къде е това, което търсеха.

— Намериха ли го?

— Не. Аз го намерих.

Ръцете й галеха раменете ми, масажирайки мускулите.

— Какво е то?

— Книжка. Малка книжка, скрита в една друга книга.

Без да откъсвам очи от нея, аз се протегнах и измъкнах книжката от джоба си. Чу се шум от прелистващи се страници.

— Това е някакъв абсолютен хаос.

— Напълно е възможно.

Хванах ръката на Лола, отместих я внимателно, като я целунах, и взех книжката.

Беше тефтер с кожена подвързия. По формат можеше да се побере точно във вътрешния джоб на мъжко сако. Редовете бяха прави, сякаш писани по невидима линия. Почеркът бе дребен и четлив.

Букви и цифри. Главни букви, малки букви. На пръв поглед напълно безсмислени знаци. И все пак се долавяше някакъв ред. Бързо разлистих страниците. Около една четвърт от тях бяха празни.

Лола гледаше през рамото ми.

— Какво е това, Майк?

— Код.

— Можеш ли да го прочетеш?

— Не, но специалистите могат. А може би и ти ще успееш. Виж дали няма да откриеш нещо познато.

Тя прехапа долната си устна и проследи внимателно пръста ми, който се плъзгаше по редовете. В края на всяка страница тя кимваше с глава и аз отгръщах следващата.

И Лола не знаеше повече от мен. Вече се канех да затворя книжката, когато ръката й стисна моята.

— Какво има — веднага я попитах аз.

— Не, не може да бъде…

Лола се намръщи.

— Кажи ми, рожбо?

Пръстът й, с който показваше един знак, приличащ на стенографски символ, трепереше.

— Много отдавна… точно бях отишла в кантората на Мърей, когато му се обадиха по телефона. Той поговори малко и записа нещо в бележника. Струва ми се… струва ми се, че беше това… По-късно ми съобщи за една поръчка.

— Кой беше?

— Аз… длъжна ли съм…

Молеше ме да не я карам да си спомня.

— Само този път, малката ми.

— Не си спомням името — каза бързо Лола. — Не беше тукашен. Дебел и лепкав. Ненавиждах го. Майк, моля те, не мога повече. Не мога.

— Добре, стига.

Затворих книжката и я оставих на масата. Играта започна. Скоро щяха да хвърчат глави. Протегнах се към телефона.

Пат си беше легнал, но още не спеше. В гласа му се долавяше напрежение.

— Очаквах обаждането ти. Какво става?

— Усложнения ли има, Пат?

— И то какви. Разпитахме Мърей. Естествено нищо не знае. Според него Ан Майнър е изкукуригала истеричка. Отдавна е искал да я махне и е убеден, че тя е усетила това и още повече е побесняла. Не се е учудил никак, когато му казали, че се е самоубила.

— Ясно.

— Разбира се, на Мърей му беше ясно, че тук става въпрос не само за Ан Майнър, а има и нещо много по-важно. Трийсет минути след като го освободихме, настана истински ад. Нещо се случи и се изсипа върху мен. До този момент изобщо не съм подозирал, че политиците в този град са толкова нечистоплътни. Да, страхотна каша забърка, братле.

— Ще си я сърбам, не се бой. А в квартирата на Ан… имаше ли отпечатъци?

— Нито един. Ваната е чиста като огледало. Намерихме няколко косъма, но всичко останало е измито. Взехме проба от водата. Съвпада. Следите са от същия сапун.

— Разпитахте ли за предсмъртното писмо?

— По дяволите, нямах време за това! Двама от хората ми започнаха да разпитват в Зироу Зироу Клъб, но ги извикали на телефона и ги посъветвали да не се бъркат в тази работа, за да си нямат неприятности.

— Какво направиха те?

Гласът на Пат прозвуча злобно:

— Не се уплашили. Открили, че им се обаждат от телефонна кабина в метрото. Свързаха се с мен и ме помолиха за инструкции. Дадох им ги. Казах им да счупят няколко глави наведнъж, ако се наложи.

Засмях се.

— Аха, значи се сърдиш, а?

— Направо полудявам. Хората плащат, за да ги защитават. Интересно за кого ни взимат? За домашни прислужници?

— Някои смятат именно така — забелязах аз тъжно. — Виж, Пат, имам нещо за теб. Разбирам, че е късно и така нататък, но работата е важна. Ела по-бързо тук. Става ли?

Не зададе никакви въпроси. Чух го да се измъква от леглото и да включва лампата. Продиктувах му адреса на Лола и затворих.

Лола отиде в кухнята и се върна с един поднос и малко бира. Отвори една бутилка и наля в чашите, като ми подаде по-голямата.

— Какво има? — попита тя, докато се настаняваше в креслото срещу мен.

— Мисля си колко хубаво ще раздрусаме някои хора.

— Мърей ли?

— Него също.

Изпихме мълчаливо бирата и отворихме още една бутилка. Лола седна на дивана и се сви съблазнително на кравайче.

— Ти ли ще дойдеш при мен, или аз да дойда при теб? — обърна се глезено тя към мен.

— Аз ще дойда при теб.

Лола се отмести, за да ми направи място, и запуши бутилката.

— Това е, за да предпазим едната ръка от усложнения.

— А другата?

— Нека си има усложнения.

Засмях се и толкова силно я притиснах към себе си, че Лола изсумтя в рамото ми:

— Майк… мисля, че децата от колежа знаят нещо. Много е приятно да те целувам по врата.

Не можех да не се съглася с Лола. Когато бирата свърши, тя донесе още една и се върна в обятията ми. Може би в този момент би трябвало да мисля за Нанси, да организирам нещо, да бързам за някъде, но ми беше толкова хубаво да си седя до Лола и да се смея на тези глупости. Момиче като нея винаги може да ви върне това, което сте смятали за отдавна загубено.

Пат пристигна доста бързо. Лола отвори вратата усмихната, а аз извиках:

— Лола, запознай се с Пат Чембърс, най-изискания сред всички изискани.

— Здрасти, Лола — поздрави Пат, като влезе в стаята и хвърли шапката си на дивана. Явно нямаше намерение да си губи напразно времето. — Казвай каквото имаш за казване.

Лола взе книжката от масата и аз я подадох на Пат.

— От колекцията на Мърей. Шифър. Ще можете ли да се оправите с него?

Устните му се свиха в тясна ивица.

— Мнемоничен код! По дяволите!

— Какво?

— Залагам главата си, че това е мнемоничен код. Всеки символ означава нещо, което е в паметта само на един човек.

Оставих чашата.

— Нали момчетата от Вашингтон са се справяли с доста по-сложни неща?

— Да, но това е нещо различно — поклати глава Пат. — Само си представи. Да допуснем, че си ми казал някоя дума, чието значение не разбирам. Как да се досетя коя е тя? Ако не я повтаряш, използвайки различни символи и съчетания от букви, запазени в паметта ми, няма да отгатна значението дори и приблизително.

— Значи е необходима доста добра памет?

— Всъщност не е нужно да се помни чак толкова много. — Пат почука по книжката. — С малко усилия всеки може да го постигне.

Протегнах се към чашата и изсипах вътре остатъка от бирата.

— Струва ми се, че Лола позна един от знаците.

Мърей го употребявал за обозначаване на клиента. Тази малка играчка съдържа списъка на клиентите на Мърей и целия му бюджет.

Пат скочи на крака и в очите му лумна огън.

— Кучият му син, ако наистина е това, ще го разкъсаме на парчета! Ще разцепим този рекет точно по средата.

Езикът му започна да се смесва с изрази от детективските романи.

— Само временно — напомних му аз.

— По-добре е отколкото нищо. Ще си платят, че убиват хора. Къде я намери, Майк?

— В бърлогата на Мърей, във Вилидж. Докато сте го разпитвали, две от момчетата му са отишли там, за да приберат книжката. Изненадах ги. Заради тази проклетия се опитаха да ме пречукат. Замалко да ми връчат собствената ми глава.

— Можеш ли да ги идентифицираш?

— Не, не видях лицата им. Единият има рана на ръката и свежа синина на челото. Другият е негов приятел. Поразпитай в клуба. Мисля, че бяха телохранителите на Мърей. Завъртяхме рулетката толкова бързо, че Мърей не успя да измъкне сам тази книжка. Вероятно си е мислел, че никой няма да постави под въпрос смъртта на Ан.

— Може би си прав. Ще снимаме книжката и ще я дадем на експерт. Ако излезе нещо, веднага ще ти съобщя.

— Добре.

— Как да се свържа с теб?

— Сам ще те намеря.

— Не разбирам, Майк. Ти?

Той замълча, защото видя израза на лицето ми.

— Предполага се, че съм мъртъв.

— Мили Боже!

— Там, в бърлогата на Мърей, имаше трима.

Единият беше сам, отделно от останалите. Търсеше само пръстена на Рижата. Стреля по мен и сигурно ще се напикае, като разбере, че не ме е улучил.

Пат схвана веднага импликациите[2].

— Същият човек е убил блондинката, претърсил е апартамента ти и те е следил, докато не му се е отворил парашутът.

— Аха. В тъмния вход.

— И се е интересувал от пръстена?

— Да. Книжката беше у мен, но той дори не я потърси.

— Значи са налице две групи. И двете те търсят, но по различни причини.

— Може причината да е една и съща, а те да не знаят.

По лицето му се мярна усмивка.

— Те ще искат да разберат какво е станало с тялото ти. Ще долепят уши до земята и ще си отварят широко очите.

Кимнах.

— Нека си се чудят. Нека си мислят, че полицията нарочно пази това в тайна. Нека решат, че вие държите силен коз в ръцете си. Ще видим какво ще стане.

— М-м-м… — Това беше всичко, което Пат каза.

Тръгна към вратата, като вече прехвърляше през ума си различни варианти. Той се обърна, махна разсеяно с ръка за довиждане и излезе.

Лола взе празната бутилка и ме погледна косо.

— Ако си такъв, когато си мъртъв, нямам търпение да видя какъв ще бъдеш, когато възкръснеш.

Изпратих й въздушна целувка и Лола се отправи към кухнята. Върна се с още бутилки и с друго настроение.

— Можеш ли да ми разкажеш за… обиска?

Разказах й в общи линии какво беше станало, като пропуснах някои детайли. Лола поглъщаше жадно всяка дума и се мъчеше да следи разсъжденията ми. Свърших и й оставих време да смели информацията.

— Детските дрехи, Майк… Съвпада.

— Какво съвпада?

— Нанси имаше странни петна в коремната област. Пурпурночервени петна, които са характерни за бременните. Никога не съм я питала за тях.

— Вече открихме това. Детето се е родило мъртво.

— А бащата?

— Няма и следа от него.

Лола се замисли и започна да си гризе ноктите.

— Снимките, които откраднаха…

— Снимки от младежките й години.

— Не това.

— А какво?

— Онзи тип, който те причакал във входа, онзи, небрежният… Ти каза, че е взел само пръстена… че не е потърсил книжката, която е била у теб…

— Не знаеше, че е у мен.

— Не, нямам това предвид. Може би просто е взел снимките. Взел ги е, без да ги гледа. Щял е да вземе каквито и да било снимки.

Започнах да разбирам, но исках да се убедя.

— За какво намекваш, Лола?

— Нанси имаше фотоапарат. На времето е работила във фотоателие Куик Пикс. Може би са търсили снимки, които е правила там. А тези са взели случайно.

Звучеше напълно разумно. Целунах я по врата.

— Но мила моя, ти каза, че Нанси не е способна на шантаж.

— Казах, че според мен Нанси не би могла да шантажира. И сега мисля така. Но, кой знае…

— Разбираш ли, че отново стигаме до Фини Ласт! Ако той стои зад всичко това, той ще намери каквото търси.

Лола покри ръката ми със своята и потърси пръстите ми.

— Майк, не се възбуждай прекалено бързо. Всичко трябва добре да се обмисли. Ако той не е оня тип…

— Напротив, именно той е оня тип. Сигурно съм го подценявал. Не можеш да разбереш какво става в главите им, Лола. Лицата им може да са празни като кокосов орех, но да крият могъщ мозък. По дяволите! Той е настигнал червенокосата, уплашил я е, а заедно с нея и много други хора. Той е жесток и гаден. Приличните хора обикновено се страхуват от такива типове. Би могъл да носи пистолет за по-голяма убедителност, макар това да не е предназначението на пистолета.

Значи Нанси е имала материал за шантаж… По думите на Фини — снимки на някакъв тип в хотела с едно момиче. Кой е той и кое е момичето? Може би самата Нанси? Ако фотоапаратът й е бил добър, би могъл да снима, автоматично през определени интервали. Фини е надушил това и е решил да намери снимките. По дяволите! Може би двамата са планирали този шантаж!

Знаем едно. Фини е претърсил стаята. Това гадно копеле е търсело и най-малката възможност. Но ето че стигаме до задънена улица. Фини има алиби. Когато Нанси е била убита, той е придружавал Бърин-Гроутин. Освен ако не се е изнизал за малко и не е поръчал на някой друг да свърши работата.

Лола поглъщаше всичко с израз, който ми напомняше за Пат и ме караше да преглъщам собствените си думи.

— Но ти каза, че мистър Бърин-Гроутин е направил категорично заявление… Освен това полицията е също толкова категорична, че онзи младеж е прегазил Нанси случайно — добави Лола. — Как ще обясниш това?

Отново усетих болка в гърдите и се облегнах назад.

— А! Не знам! Получава се някаква абсолютна каша. Ако е бил нещастен случай, тогава кой и защо е свалил пръстена? И защо толкова много си го искаха обратно. Загадката е в пръстена. Ако можех да разбера какво означава той, щях да зная всичко.

Запалих две цигари, пъхнах ги в устата си и ги запалих едновременно. Лола измъкна едната от устните ми и дръпна дълбоко. Когато затворих очи, тя каза:

— Не това имам предвид, Майк. Нанси е имала някакви снимки, които са били особено важни. Търсили са ги в стаята й… може би защото вече са притежавали пръстена. Но ти казваш, че не са ги открили. Тогава са претърсили твоята и са взели снимки, който не представляват никакъв интерес. Добре, ако предположим, че те не са имали никакво значение, тогава къде са тези, които имат значение?

Боже, как може да съм такъв невероятен идиот! Извадих цигарата от устата си и я угасих в дланта си, но не усетих никаква болка. Снимките, снимките… Нанси е изработила най-съвършената схема за шантаж, каквато някога е съществувала. Имала е снимки на всичка и всички и е била готова да ги пусне в действие, когато по време на посещенията си Фини Ласт е видял тези проклети неща и ги е поискал за себе си.

Разбира се, че беше така. Дребен бандит с големи претенции, намерил начин да пипне големите мангизи. Но преди да свърши работата сам, Нанси е стъпила накриво и е била прегазена от кола, което е причинило смъртта й. Може би Фини е наредил на някого да я следи и този някой е знаел за нея достатъчно, за да се сети да свали пръстена и открадне документите за самоличността й. Защо? Защото след установяването на самоличността й някой друг би могъл да докопа материалите пръв. Излизаше, че пръстенът е бил чиста случайност, а Нанси — обикновена изнудвачка.

Глупости. Все още не ми пукаше каква е била. За един кратък миг тя беше моя приятелка. Фини може и да не я е убил, но се е канел да го направи, което беше едно и също за мен. Скъпо щеше да ми плати за това! Блондинката също ми харесваше!

Подхвърли пръстена към тавана и Лола наниза пръста си в него. Тя изчака отново, давайки ми време да помисля. На глас аз казах:

— Фотоапаратът, Лола, къде ли може да е?

Отвърна ми с въпрос:

— Нима Нанси не ти е намекнала с нещо?

Червенокосата го беше направила.

— Аха. Бизнесът вървял зле. Фини нарочно разгонвал клиентите й. Опита се и мене да разкара. Имала нужда от мангизи, затова… заложила фотоапарата.

Всяка мисъл пораждаше нови. Детайлите от картината, които бяха разпръснати по цялата маса, сякаш бяха струпани изведнъж на куп от някаква невидима прахосмукачка. Някакви призрачни пръсти събираха парченцата и ги поставяха на местата им, колебаейки се от време на време, за да ми позволят да направя следващия си ход. Беше като игра. Първо те слагаха едно парче, аз слагах друго, след това те ми позволяваха да сложа две наведнъж, три, четири, подтиквайки ме да реша загадката сам. Но някои от парченцата не бяха на местата си и трябваше да ги държа настрани, докато им намеря точното място.

Старата дебелана в общежитието на Нанси каза, че се е появила само с няколко долара и нищо друго. Откъде ли е дошла? Дали не се опитваше да избяга от Фини Ласт? Коби Бенет беше казал, че лозите имат силен глас. Вероятно една червенокоса проститутка можеше лесно да бъде следена. Така че тя се е местила от квартира на квартира, опитвайки се да му избяга, и не е успявала. Оставила е някъде на сигурно място снимките, които той е търсел, и те сега си стояха там. Чакаха да бъдат намерени и точно сега някой ги търсеше и си губеше времето, защото смяташе, че съм мъртъв. Фини Ласт го очакваше голяма изненада.

Лола ме прегърна.

— Свърши ли?

— Почти. — Отпуснах се в едно спокойно предчувствие.

— Кога?

— Утре. Или вдругиден. Скоро. Утре започваме преследването. Първо, ще ми трябва нов пистолет. Пат ще ме уреди. След това започваме.

— Кой?

— Аз и ти, сладко писенце. Не забравяй, че ме смятат за мъртъв. Покойниците не се разхождат по улиците. Така че утре бедните ти крачета ще трябва доста да се поизмъчат, за да обиколят всички заложни къщи в града, докато не намерим фотоапарата. Върху квитанцията трябва да има адрес, а това е всичко, което ни трябва.

Лола се усмихна, протегна крака и бавно и съблазнително повдигна роклята си, като показваше все повече и повече от възхитителните си крака.

Веждите й бяха повдигнати по един възбуждащ начин и тя прошепна:

— Това дали ще издържи на много ходене?

Щеше да издържи на много голямо ходене.

Протегнах се и смъкнах роклята й надолу, нещо, което изобщо не беше в стила ми, но си струваше, защото Лола отметна назад главата си и се засмя, а аз я целунах, преди да успее да си затвори устните. Ръцете й се обвиха около врата ми и тя прошепна:

— Обичам те, Майк, обичам те, обичам те, обичам те…

Исках да й отвърна със същото, но тя ме разбра и ме спря с целувка. После стана и разгъна дивана и донесе възглавница от спалнята. Свалих си обувките и запратих вратовръзката на стола.

— Лягай да спиш — казах аз. — Ще отбележим възкръсването ми някоя друга нощ.

— Лека нощ, Майк.

Изпрати ми една въздушна целувка. Поклатих глава и тя се върна за истинска.

Лежах на чаршафите и се питах дали съм мухльо, изцяло преобразен, просто уморен или влюбен.

Реших, че съм само уморен, усмихнах се и заспах.

Глава XI

Събудих се от аромата на кафе и цвъртенето на бекон с яйца. Прозях се, протегнах се и се размърдах, когато Лола влезе, все така красива и сутринта, както и през нощта. Повика ме с пръст.

— Закуската е сервирана, господарю!

Тя се върна в кухнята, а аз се напъхах в панталоните и я последвах. Когато вече бяхме на масата, стана ясно, че Лола се е обадила в службата си, казала, че е болна и е получила разрешение да не ходи на работа няколко дни.

— Виждам, че доста те ценят.

Тя сбърчи нослето си.

— Харесва им моята техника.

След като закусихме, Лола отиде в спалнята, облече костюм, прибра косите си под шапката и изтри решително почти целия си грим, но това не я направи по-малко красива.

— Трябва да изглеждам така, сякаш мога да пазарувам само от заложни къщи и оказиони — обясни ми тя.

— Никой няма да ти повярва, миличка.

— Престани да се подмазваш.

Тя стоеше пред огледалото и дооправяше някои дребни подробности от външния си вид.

— Какво да казвам, Майк?

Седнах в креслото и изпънах краката си.

— Вземи указателя, направи списък на всички магазини и действай. Познаваш фотоапарата… Може би е на витрината, а може и да е някъде в магазина. Ако го видиш, веднага го купи. Помни, че ни трябва адресът на квитанцията. Измисли някаква история. И най-важното — дръж се естествено.

Извадих портфейла си и взех няколко банкноти.

— Вземи. За такси, бакшиши и за фотоапарата. Ако го намериш.

Лола пъхна парите в портмонето си.

— Майк, кажи ми честно — вярваш ли, че ще успеем?

— Това е единственият ни шанс. Нямаме за какво друго да се захванем.

— Тук ли ще бъдеш?

— Сигурно. Не знам.

Написах домашния си адрес, после този на офиса и след това прибавих телефона на Пат.

— Търси ме на тези места. Ако срещнеш затруднения, а аз не съм наблизо, обади се на Пат. Ясно ли е всичко?

Лола кимна.

— Струва ми се, че да. Няма ли вярната съпруга, която отива на работа, да получи целувка за сбогом от мързеливия си съпруг?

Хванах я за ръката и я притеглих към себе си, усещайки как по тялото ми се разлива приятен огън.

— Не искам да тръгвам — прошепна Лола. После се усмихна и ми махна от вратата.

Веднага след като излезе, аз отидох до телефона и набрах номера на офиса.

— Съжалявам, но мистър Хамър го няма в момента — отвърна Велда.

— А къде е?

— Не мога да ви кажа… Той… Майк! Къде си, по дяволите! Защо не се заемеш с нещо? Аз никога…

— По-спокойно, пиленце. Някой пита ли за мен?

— И още как! Не смогвам да отговоря на всички.

— Кой се е обаждал?

— Първо, някакъв човек, който пожела да остане анонимен. Според, него работата била твърде конфиденциална. Обеща да се обади по-късно. После двама евентуални клиенти. Обясних им, че си зает, но и двамата мислеха, че ще зарежеш останалите си задачи.

— Казаха ли си имената?

— Да. И двамата са Джонсън. Марк и Джоузеф Джонсън. Не са роднини.

Майк измърмори. Джонсън беше най-разпространеното име в телефонния указател.

— Кой още?

— Някакъв тип на име Коби Бенет. Измъчих се, докато запиша името му, защото беше изпаднал в истерия. Крещеше в слушалката, че му трябваш незабавно, но защо, не ми обясни. Не остави никакъв номер, но звъня още три пъти.

— Коби? Какво ли е искал? Не каза ли нещо, Велда?

— Не.

Добре, карай нататък.

— Мистър Бърин-Гроутин се обади. Искаше да разбере дали чекът му е постъпил навреме в банката. Казах му, че ще му се обадиш. Помоли ме да ти предам да не се притесняваш, ако всичко е наред.

— Нищо не е наред, но вече е трудно да се притеснявам. Стой до телефона, малката. Отговаряй в същия дух на всеки, който се обади. Запомни едно: изобщо не знаеш къде съм и не си чувала нищо за мен от вчера. Разбра ли?

— Да, но…

— Без „но“. Говори свободно само с Пат и с едно момиче на име Лола. Ако имат нещо за мен, опитай се да ме намериш вкъщи или тук.

Продиктувах й номера на Лола и изчаках да го запише.

— Майк… за какво е всичко това? Защо не можеш…

Вече ми беше омръзнало да повтарям.

— Мислят ме за умрял, Велда. Убиецът смята, че вече съм на оня свят.

— Майк!

— Не се вълнувай. Нямам и драскотина. Куршумът улучи пистолета. Между другото, трябва да си купя нов. Чао, малката, довиждане.

Затворих и седнах на края на стола, разтривайки лицето си с ръце. Коби Бенет е изпаднал в истерия и иска да ме види. Не казва за какво… Интересно, кой от всички, търсили ме по телефона, е бил убиецът, обадил се, за да се убеди, че съм прегърнал чемшира. Поне зная кой е Коби.

Надявах се, че ще успея да го открия.

Измачканият шлифер лежеше на стола, а костюмът висеше като торба без пистолета под мишницата. Кобурът запълваше празното пространство, но не можеше да замести патлака. Затворих вратата, слязох по стълбите и излязох на улицата.

На Девето авеню взех такси и се насочих към магазина за оръжие на Истсайд. Собственикът на магазина — съдейки по възрастта му — е стрелял с оръжие още в каменната ера. Без да задава въпроси, той прочете разрешителното ми, свери снимката с оригинала и кимна. Избрах си един пистолет 45-ти калибър и взех покупката си заедно с напомнянето да съобщя в полицията за промяната на номера на оръжието.

Почувствах се много по-добре, като излязох от магазина.

Ако слънцето си беше легнало да нанка, щях да открия Коби Бенет за броени минути. Но през деня това беше доста по-трудно. В един павилион за цигари на ъгъла развалих пари и се настаних в телефонната будка, звънейки по всички любими на Коби заведения. Беше изчезнал. Много хора искаха да разберат кой се обажда. „Приятел“ — отвръщах аз и затварях телефона.

Понякога градът е по-лош и от джунгла. Всеки може да се загуби в него. В този ден се радвах на това обстоятелство. Можех и цяла седмица да се мотая по улиците, без да ме познаят, ако, разбира се, бях достатъчно предпазлив и не привличах вниманието. Край мен мина такси. Вдигнах ръка и когато то спря, се качих не без удоволствие. Казах адреса, затворих прозореца и започнах да масажирам врата си.

Пръстенът на Рижата се загуби. Изнудвачка ли е Нанси? От главата ми не излизаше погледът й в момента, когато й подадох парите. Никога няма да го забравя, защото тогава й казах, че това, с което се занимава, е равносилно на самоубийство.

Дори и не подозирах колко съм бил прав.

Нанси, момичето с обноски на дама и навици на проститутка. Момичето, което бе принудено да търгува с тялото си, за да живее. Нежно и добро момиче, което би трябвало да прекарва вечерите у дома, приготвяйки вечеря на любимия си. Вместо това, един бандит я беше тероризирал. Предложих й помощ и тогава очите й светнаха като свещи върху олтар. Бяхме станали приятели, дяволски добри приятели за това кратко време.

— Пристигнахме, мистър — каза шофьорът.

Подадох му парите през прозорчето и слязох, търсейки с поглед познатата синя униформа. Канех се да открия Бенет по най-краткия път. Един полицай вървеше срещу мен… Спрях и се загледах във витрината, докато не ме отмина, а после тръгнах след него.

Хората са свикнали с полицаите. За тях те са незабележими пазачи или обикновени хора в патрулна кола. Те забравят, че полицаите имат очи и уши и могат да мислят. Хората не се досещат, че понякога полицаят може да харесва работата си. Улицата е неговото владение. Той познава всеки, знае с какво се занимава той и как прекарва свободното си време. Понякога дори не иска повишение, защото то ще го откъсне от приятелите му и ще го затвори в тесния кабинет. Моят полицай имаше вид точно на такъв. В походката му се долавяше устрем, а в осанката — гордост. Той поздравяваше жените, които седяха пред вратите, и закачаше малчуганите. Ако се наложеше, те щяха да крещят и да го викат на помощ.

Полицаят влезе в един бар, качи се на високото столче, а аз седнах до него. Той свали шапката си и поръча сандвич. Направих същото. И двамата ядяхме мълчаливо. Скоро двамата младежи, които седяха до нас, платиха и си излязоха. Точно това беше моментът, който чаках.

Разтворих пред себе си вестника и извадих удостоверението и значката. Полицаят ги видя и се намръщи.

— Майк Хамър, частен детектив — говорех аз тихо, без да спирам да дъвча. — Не ме гледай.

Полицаят се намръщи още веднъж и се зае с яденето си.

— Пат Чембърс може да гарантира за мен. Работим заедно по един случай.

Лицето му помръкна още повече и в очите му забелязах недоверие.

— Къде мога да намеря Коби Бенет? — продължих аз. — Трябва ми веднага. Знаете ли къде е той?

Полицаят хапна още малко от телешкото и хвърли един долар на стойката. Келнерът дойде веднага и той го помоли за дребни монети. Взе две от тях, стана, все още дъвчейки, отиде в телефонната кабина и затвори вратата зад себе си.

След минута се върна и продължи да си хапва от телешкото. После посегна към кафето си й сякаш ме видя за първи път.

— Прочете ли вестника, приятел?

— Да.

Подадох му вестника. Той извади от джоба си очила с рогови рамки и потъна в бейзболните залагания. Устните му мърдаха, сякаш четеше.

— Коби Бенет се крие през един квартал на запад. Нещо свързано с аферата Браунстоун. Изглежда наплашен до смърт.

Келнерът се приближи. Поръчах си десерт и още кафе. Нахраних се бавно, после платих и излязох. Полицаят все още четеше вестника. Нито веднъж не откъсна поглед от него и навярно щеше да седи така още десетина минути.

Намерих къщата. Коби Бенет ме забеляза: гледаше през прозореца и аз видях пребледнялото му от уплаха лице.

— Тук, насам, Майк.

Този път внимавах къде отивам. Тук беше пълно с приятни местенца, където можеха да те причакат с някоя бейзболна палка в ръка. Едва бях стигнал до площадката, когато Коби ме сграбчи за ръката и ме замъкна в стаята.

— Божичко, как ме намери?! На никого… Кой ти каза, че съм тук?

Отблъснах го.

— Не е трудно да те открие човек, Коби. С малко по-голям опит можеш да откриеш всеки.

— Не говори така, Майк. Боже, ти ме намери и това е много лошо. Да допуснем…

— Престани да плямпаш като идиот! Искал си да ме видиш. Тук съм.

Коби заключи вратата и започна да се мята из стаята, рошейки косата си с ръце. Не можеше да стои на едно място и фактът, че бях паркирал в единственото кресло в стаята и изглеждах напълно спокоен, го караше да подскача още повече.

— Те ме търсят, Майк. Успях да се скрия навреме.

— Кои са тези „те“?

— Виж кво, трябва да ми помогнеш. Господи, Майк, накиснах се заради теб, сега трябва да ме измъкнеш! Търсят ме, разбираш ли? Трябва да изчезна от града. — Той пъхна цигара в устата си и се опита да я запали. Успя на четвъртия път.

— Кой те търси? — повторих въпроса си.

Коби облиза устни. Рамото му се тресеше от нервни тикове и постоянно обръщаше глава към вратата, сякаш се ослушваше за нещо.

— Майк, някой те е видял с мен онази нощ. Слухът се разнесе наоколо и ми подпалиха чергата. Ще ме гръмнат.

Просто си седях и го гледах. Дръпна от цигарата, преди да я хвърли на протрития килим и да я размаже с пета.

— По дяволите, Майк, недей да седиш така, кажи нещо.

— Кой те търси?

Най-накрая думите ми стигнаха до съзнанието му. Краищата на устните му побеляха.

— Не знам. Не знам. Някой големец… Нещо се надига в града, нещо се готви… Не разбирам какво. Знам само едно: това е краят, защото са ме видели с теб. Какво да правя, Майк? Не мога да остана тук. Ти не ги познаваш. Те не пропускат.

Станах и се протегнах, като се опитах да му покажа, че всичко това ужасно ми е омръзнало.

— Не мога да ти дам никакъв съвет, Коби, докато не пропееш. Ако не искаш, върви по дяволите. Нека те спипат.

Той ме хвана за ръкава и увисна на него.

— Не, Майк, недей… Ще ти кажа каквото знам, само че не знам нищо. Само подочух нещо. Във връзка с Рижата. Заради теб си навлякох неприятности. Снощи видях в града едни големи момчета. Не бяха местни. Идвали са и преди, когато е имало неприятности. След посещението им няколко момчета изчезнаха. Ясно е защо са тук. Заради мен… и — може би — заради теб.

Малко по малко се оправяше.

— Продължавай, Коби.

— Рекетът е организиран, разбираш ли? Ние плащаме за сигурността си, и то доста. Не знам къде отиват мангизите, но докато си плащаме, всичко е наред. Докато си траем, не ни заплашва нищо. Но, дяволите да го вземат, ти се появи и някой е видял как си отварям устата и сега отново има маса неприятности, този път за мен.

— Как са разбрали какво си ми казал?

Лицето на Коби пребледня като на мъртвец.

— Кой го интересува какво съм ти казал? Някои момчета са като отрова и ти си един от тях, защото се занимаваш с онази, Рижата! Защо не пукна по-рано?!

Хванах го за ризата и го примъкнах към себе си.

— Затваряй си устата — процедих през стиснати зъби.

— О, Майк, нямах нищо предвид, честно. Само се опитвам да ти разкажа…

Пуснах го и той бързо се отдалечи, изтривайки с ръкав потта от челото си. В сълзата, която се търкулна по бузата му, проблесна искрица светлина.

— Не знам какво става, Майк. Не искам да умирам. Можеш ли да направиш нещо?

— Може би.

Коби ме погледна с надежда и облиза пресъхналите си устни.

— Да?

— Мисли, Коби, мисли. Мисли за момчетата, които си видял. Кои са те?

Бръчките по челото му станаха по-дълбоки.

— Твърди момчета. Носеха патлаци. Мисля, че са от Детройт.

— За кого работят?

— Навярно за този, който получава откупите.

— Имена, Коби.

Той безпомощно поклати глава.

— Аз съм дребна риба, Майк. Откъде да знам? Всяка седмица давам една четвърт от печалбата си на едно момче, което я предава по-нататък по веригата, докато стигне до върха. Дори не искам да знам. Аз… страхувам се, Майк. Ти си единственият, към когото мога да се обърна. Сега от мен ще бягат като от прокажен.

— Някой знае ли, че си тук?

— Никой.

— А собственичката?

— Не съм се представял. А и на нея й е все едно. Как ме откри, Майк?

— Не се вълнувай, твоите познати няма да използват този начин. Ето какво трябва да направиш. Стой мирно, не си подавай носа навън, дори на стълбите. Не се приближавай до прозореца, и вратата трябва да бъде заключена.

Коби ме хвана за ръката. Очите му щяха да изхвръкнат от орбитите.

— Имаш ли някакъв план? Мислиш ли, че мога да се измъкна?

— Ще видим… Имаш ли нещо за ядене?

— Консерви и две бутилки бира.

— Достатъчно е. Запомни следното: утре вечер, точно в девет и трийсет, трябва да излезеш оттук. Излез на улицата, завий надясно и върви така, сякаш нищо не се е случило, поздравявай когото искаш. Само че през цялото време се движи. Разбра ли?

По челото му избиха ситни капчици пот.

— Божичко, да не искаш да ме убият! Не мога да изляза оттук…

— Тогава ще те пречукат тук, ако преди това не пукнеш от глад.

— Не, Майк, нямам предвид това! Но да вървя по улицата! Боже!

— Съгласен ли си? Нямам време за губене, Коби.

Той се срина в креслото и покри лицето си с ръце.

Плаченето беше нещо лесно за Коби.

— Д-да. Да. В девет и трийсет — повтори той и вдигна бавно глава. Очите му бяха пълни със сълзи. — Какво си намислил? Можеш ли да ми кажеш?

— Не мога. Прави каквото ти казвам. Тогава ще успееш да изчезнеш от града и да отървеш кожата. Но искам да запомниш добре нещо.

— Какво?

— Не се… връщай… никога…

Оставих го с побеляло лице и треперещ. Когато вратата се затвори, го чух да хленчи отново.

Над града беше притъмняло. По небето се бяха струпали черни облаци. Преди да стигна до метрото, отново заваля. Влакът току-що беше тръгнал и през петте минути, с които разполагах, се обадих на Лола. Нямаше никой. Тогава се обадих в офиса и Велда ми съобщи, че денят е минал изключително спокойно. Трябваше да затворя, преди да започне да задава въпроси, защото влакът вече идваше.

На Петдесет и девета взех такси и стигнах до паркинга, където бях оставил колата си. Стори ми се, че срещу мен идва познат и се наведох сякаш завързвах връзките на обувките си. Въпреки всичко не ми беше приятно да се правя на умрял.

Вятърът се засили. Косите струи вода шибаха до болка лицето ми. Редките минувачи се мъчеха да спрат такситата, които профучаваха, и се криеха под стрехите на къщите. Всеки път, когато спирах на светофар, виждах размитите физиономии зад витрините на магазините. Гледаха потоците вода, които се изсипваха от небето, с празния поглед на обречени животни.

Мислех си дали Лола нямаше някакви неприятности. Дъждът можеше да попречи на издирванията на фотоапарата, а времето беше толкова ценно. Шибан фотоапарат! За какво изобщо е бил необходим на Рижата? Стоп! Лола спомена за работа в някакво фотоателие, Куик Пикс или нещо такова. Приближих до магазина, изчаках дъждът да поспре и разбутах тълпата, насъбрала се под навеса на входа.

Не открих в указателя нищо, което да прилича на Куик Пикс. Купих си цигари и попитах продавача дали няма стария манхатънски указател. Той поклати глава, но после замълча за момент и се мушна в задната стаичка. Върна се с един доста опърпан телефонен указател, покрит с прах.

— Обикновено си ги взимат обратно — обясни той, — но този са го забравили. Вчера случайно го видях на полицата.

Благодарих му и започнах да прелиствам. Ето го. Куик Пикс имаше телефон и адрес на Седмо авеню. Когато набрах номера, разнесе се пукане и от централата ме попитаха с кого искам да ме свържат. Дадох номера и ми казаха, че телефонът е бил изключен преди известно време.

Това беше всичко. Всъщност почти всичко. Може би ателието все още съществуваше, само че без телефон.

Като разбра, че пътувам към центъра, едно от момчетата ме помоли да го взема. Десет квартала не престана да дрънка, но аз изобщо не го чувах, докато не ме потупа по рамото, че иска да слезе на станцията на метрото. Спрях, той отвори вратата, благодари ми и се затича надолу по стълбите.

Отзад се разнесоха сърдити клаксони и предупредително изсвирване на полицейска пищялка. Върнах се в настоящето с псувня на устата и мравки по гърба, защото на масата до метрото бяха натрупани вечерните вестници и всеки от тях крещеше до небето, че полицията е започнала да прочиства основно града.

Някой беше проговорил.

Спирайки на поредния светофар, извиках на едно хлапе да ми донесе един вестник и му дадох един долар за труда. Да, ето: шапки, заглавия и подзаглавия. Полицията разполагала с информация за това, онова и не знам какво си, което градът едва ли е виждал някога.

Което беше великолепно. Точно това, от което прасето има нужда по Коледа. Пат сигурно се беше побъркал. Плъховете щяха да се разбягат. Дяволите да ги вземат тези вестници! Защо не могат да си траят?

Светна зелено и аз потеглих. Наложи се да заобиколя квартала, защото движението беше еднопосочно и да се вмъкна между някакъв кален камион и един олющен седан. Къщата, която търсех, се оказа стара и занемарена постройка със затворен магазин за платове на първия етаж. Отстрани имаше тесен вход със служебен асансьор в дъното и висящ на вратата надпис със свободните длъжности.

Позвъних. След минута се чу шум от асансьора. Отвори се някаква тясна врата и един младеж с едноседмична брада ме погледна с ревматични очи, очаквайки да кажа нещо.

— Къде мога да намеря пазача?

— Какфо искасе? — изфъфли той.

Измъкнах значката си и една монета и му позволих да ги види и двете.

— Частен детектив.

Той изплю в асансьорната шахта тютюна, който премяташе из устата си, и пъхна монетата в джоба си.

— Аз съм пазачът — отвърна той, този път съвсем ясно. — Слушам ви.

— Интересува ме ателие Куик Пикс. Било е регистрирано тук.

— А-а-а, но то беше отдавна… Вече стана година, откакто се преместиха.

— Никой ли няма сега?

— Не. Това място е много скапано. Кой идиот ще иска да вземе под наем помещение тук?! Може би някоя друга издънка като К. П. Мисля, че бяха еднодневка.

— Мога ли да огледам мястото?

— Разбира се. Да вървим.

Качихме се на четвъртия етаж. Тук пазачът спря, запали лампите и посочи към края на коридора.

— Стая 209.

Вратата не беше заключена. Там, където обикновено се намира лампата за нощно осветление, зееше кръгла дупка като око в череп. Пазачът направи някакъв фокус с шалтера и стаята се обля в светлина.

Вътре цареше истинска бъркотия. Някой се бе изнесъл оттук толкова бързо, сякаш дяволът го е гонел. На покрития с паяжина под се търкаляха киноленти и негативи. На прозорците нямаше пердета, но нямаше и нужда — толкова плътна беше мръсотията по тях. Единият край на стаята беше покрит с някога бял проявител.

Вдигнах няколко снимки и им хвърлих бегъл поглед. Двойки, разхождащи се под ръка, двойки на пейки в парка, двойки, които излизаха от театрите на Бродуей и щастливо се усмихваха. Върху гърбовете на снимките с молив бяха написани номера и бележки за фотографиите.

Страничната стена бе заета от стелаж с чекмеджета. На едно от тях пишеше „Н. Санфорд“ и моят интерес веднага нарасна. Вътре имаше квитанции и бележка с напомняне да се купят още филмови ленти. Изящен, точен почерк, твърде женствен. Навярно на Нанси. Взех бележката и я пъхнах в джоба си.

Пазачът стоеше до вратата и ме гледаше мълчаливо. Въздъхна няколко пъти и накрая измърмори:

— Знаете ли, тук изобщо не беше така, когато се изнесоха.

Застинах.

— Как така?

Той се изплю на пода.

— Дойдох да видя дали са оставили тапетите. Тогава боклукът беше подреден в ъгъла. А после някой го е разхвърлял.

— Кой е бил собственикът?

— Забравих му името — сви рамене той. — Добре се оправяше. Веднъж дойде с няколко нови коли. Каза, че се мести, и повече не го видяхме. Страшна стипца. Не бутна дори и цент.

— А хората, които работеха при него?

— По дяволите, нямаше. Когато дойдоха и разбраха, че е изчезнал, ужасно се разсмърдяха. Какво трябваше да направя, да им платя заплатите ли?

Задъвках една кибритена клечка, огледах стаята за последен път и излязох. Пазачът затвори вратата, отново се помота с превключвателя, после тръгна след мен към асансьора и слязохме заедно.

— Намерихте ли това, което искахте? — попита той.

— Всъщност нямах определена цел. Аз… проверявам собственика. Дължи известна сума и трябва да я прибера. За киноленти.

— Долу има още нещо. Едно от момчетата, които работеха там, ме попита дали тя може да остави някои неща. Съгласих се, когато тя ми бутна един долар.

— Тя?

— Да. Една такава, рижа… готино маце.

Той отново се изплю и показа кафявите си зъби. Плюнката залепна на стената.

— Четеш ли вестници? — попитах го аз.

— Понякога преглеждам карикатурите. Преди четири години си счупих очилата и все не мога да се наканя да си поръчам нови. Защо, какво е станало?

— Ами нищо. Дай да видим нещата долу.

Преди да беше намекнал, му дадох още една петарка и тя изчезна по същия начин в джоба му.

Слязохме в мазето. Въздухът беше влажен и пълен с прах. Почти като в моргата. Към всичко това можеше да се добави и непрекъснатото цвърчене на плъховете. Нямаше светлина, но момчето извади джобно фенерче и го запали. В тъмнината като мъниста заблестяха множество малки очички. По гърба ми полазиха мравки.

На него това, изглежда, въобще не му пречеше.

— Мисля, че е там отзад.

Лъчът се премести на пода и ние спряхме пред някакви сандъци, изпотрошени мебели и всякакви боклуци, събирани тук с години. Водачът ми разрови купчината с дръжката на метлата, но само изплаши няколко плъха. Покрай стените имаше цяла камара хартии: сметки и разписки, счетоводни книги и купища посивели листа. Отворих няколко кутии да видя какво има вътре. В едната имаше огризки от моливи, а в другата — рисунки на голи жени. Не бяха много добри.

Светлината се измести встрани и пазачът каза:

— Струва ми се, че е това.

Взех фенерчето, а той измъкна една посмачкана картонена кутия, вързана с връв. Отгоре с червен флумастер бе написано: „Внимавай!“

Той кимна и сви устни, като търсеше място да се изплюе. Накрая видя един плъх на тръбата за отопление и реши да изпробва на него. Чух как плъхът изцвърча, замаха с лапички и се свлече в купчина хартии. Това, което дъвчеше, сигурно беше истинска отрова.

Развързах връвчицата и отворих кутията. Може би очаквах прекалено много. Ръката ми с фенера леко трепереше. Наведох се и дъхът ми спря.

От вътрешната страна кутията бе обвита с попивателна хартия, за да поглъща влагата, а на дъното старателно бяха подредени два реда снимки, разделени по дати.

Изрекох в ума си всички псувни, които знаех. Още една купчина снимки с усмихващи се в обектива двойки! Бих ги изхвърлил всичките, но точно в този момент се сетих, че ми струваха петарка.

До асансьора пазачът ме накара да се разпиша в книгата за посетители. Надрасках едно „Дж. Джонсън“ и излязох.

В осем и петнайсет се обадих на Пат у тях. Още не се беше прибрал, така че опитах в офиса му. Щом чух гласа му, веднага разбрах, че има нещо.

— Майк? Къде си?

— Тук наблизо. Има ли нещо ново?

— Да — той не се доизказа. — Искам да говоря с теб. Можеш ли да бъдеш след десет минути в Раундтаун Грил?

— Ще бъда. Какво е станало?

— Ще ти кажа. Десет минути. — Някой го повика и Пат затвори.

Точно след десет минути пристигнах в Раундтаун, проправих си път и намерих Пат в последното сепаре. Челото му бе прорязано от дълбоки бръчки, които преди това не бях забелязал, и го правеха да изглежда по стар. Като ме видя, той се насили да се усмихне и ми махна с ръка да седна.

Върху масата лежеше разгърнат вечерният вестник. Пат почука изразително върху едно крещящо заглавие.

— Имаш ли нещо общо с това?

Пъхнах цигара в устата си и я запалих.

— Ти по-добре знаеш от мен, Пат.

Той сви вестника на руло и го остави настрани със злобна гримаса на лицето.

— Не мислех, че имаш. Но трябваше да се уверя. Излязло е по някакъв начин на повърхността и обърка въшливата операция.

— По какъв начин?

Келнерът донесе две бири. Пат веднага изпи своята и си поръча нова, преди момчето да си е отишло.

— Върху мен оказват натиск, приятелю! Страшно ме натискат. Знаеш ли колко гнили подлеци има по света? Трябва да са милиони. Девет десети от тях живеят в нашия град. И всеки от тях контролира по един избирателен район. Обаждат се на някоя клечка и казват какво искат. Скоро тази клечка получава много такива обаждания. Значи трябва да реагира. И тогава започва натискът. По жицата започват да се разнасят думи да си седиш на задника, да забавиш темпото и това не са празни думи, зад тях се крие реална заплаха. Добре измислено, нали? Имаш в ръцете си такъв материал, а си принуден да го изхвърлиш.

Втората бира последва първата и още една беше по петите й. Никога не бях виждал Пат толкова луд.

— Мъча се да бъда прилично ченге — продължи той. — Опитвам се да се придържам към буквата на закона и честно да изпълнявам дълга си. Зная, че данъкоплатците имат решаваща дума в много неща, но сега започвам да се чудя. Натискът идва от всички посоки. Телефонни обаждания, намеци, че съм отишъл прекалено далеч, за да има връщане назад, напомняния, че съм само един полицай, някакъв си там капитан. Седи си тихо и не се ври където не ти е работата!

— Да минем на въпроса, Пат.

— Окръжният прокурор смята, че Ан Майнър е била убита. Той е независим и дейността му се намира пред очите на цялата общественост, затова на него не му се оказва натиск. Всичко се свежда до едно. Убийството на Ан Майнър може да се разследва, ако е необходимо, но острите ъгли трябва да се избягват. Това е цялата история. Разнесъл се е слух за съществуването на книгата с имената, но никой не знае, че са кодирани.

Тръснах пепелта от цигарата в пепелника и го погледнах.

— Искаш да кажеш, че със системата на „телефонните момичета“ и проституцията са свързани големи босове, които не искат техните имена да изплуват на повърхността, така ли?

— Да.

— И какво ще правиш?

Пат съвсем не беше щастлив. Той каза:

— Или продължавам работата си, изравям цялата мръсотия и получавам любезна покана за оставка, или се предавам, спасявам работата си и погребвам този случай, за да спася парите на данъкоплатците за бъдещите случаи.

Поклатих патетично глава.

— Такава е цената на честността. Какво избираш?

— Не знам, Майк.

— Ти си този, който трябва да реши, и то бързо.

— Знам. На първо време бих искал да си сменим значките. Ти не си толкова безмълвен.

— Нито пък ти, рожбо. Отговорът е ясен, не е ли така?

Погледите ни се срещнаха и Пат кимна бавно с глава. Злобна усмивка разкриви устните му и зъбите му отново бяха стиснати здраво.

— Подскажи ми.

— Ти си върши работата, а аз ще закова тези, които те безпокоят. Ако трябва, ще им натикам зъбите в гърлото, и то с най-голямо удоволствие. Но има и още нещо. Не трябва да ти казвам колко голям е този рекет. Момичета в блестящи дрехи и високите откупи са само едната страна на организираната проституция. Рекетът, шантажът — всичко това е тясно свързано. И следите водят към върховете. Достатъчно е да се развърже само един възел и цялото кълбо ще се разплете. Трябва да заловим някого, който ще зачурулика. За да спасят кожата си, ще запеят и останалите. Тогава ще се появи и доказателството.

Ударих по масата и стиснах пръстите си в юмрук с такава сила, че кожата на кокалчетата ми побеля.

— Имаме нужда от доказателства, Пат. Единственото, което трябва да правим, е да търсим доказателства. Има и други книги с имена и суми, старателно заровени някъде, и аз ще ги открия. Момчетата зад завесата няма да допуснат това. Сега те са подплашени и заличават следите. Това е паника, а в такива моменти грешките са неизбежни. Трябва само да сме готови и да чакаме.

— Да, но докога?

— До утре вечер. Големите момчета наемат други да им вършат работата. Те са набелязали един от хората си, защото са го видели да говори с мен. Утре вечер, точно в девет и трийсет, един сводник на име Коби Бенет ще напусне дома, където се крие сега, и ще тръгне по улицата. Няма начин да не го засекат и да не се опитат да го премахнат. Това е всичко. Ще ги спипаме там и играта ще започне. Доста хора ще бъдат подплашени отново. Трябва да им покажем, че политиците не са успели да потулят нещата.

— Бенет знае ли за този план?

— Разбира, че трябва да бъде примамка. Това е единственият му шанс да оцелее. Може да успее, а може и да не успее. Просто няма друг изход. Ще разположиш хората си наоколо, готови да се намесят, когато неприятностите започнат. После Бенет нека се измита. Повече няма да се върне.

Написах на обратната страна на един плик адреса на Коби, набелязах, маршрута, по който ще мине, и го подадох на Пат. Той го прегледа и го пъхна в джоба си.

— Това може да ми струва службата, момче.

— Може да ти струва и главата — напомних му аз. — Но ако номерът мине, няма да звънят и да те предупреждават, и тези гадни копелета с избирателните райони ще побързат да се изметат от града. Нищо не можем да ги спрем, защото тази игра е от времената на Ева. Това, което можем да направим, е да я преустановим за малко, за да спасим тези, които иначе няма да бъдат живи, и да пречукаме други, които е по-добре да са мъртви.

— И всичко това заради едно червенокосо момиче — каза Пат бавно.

— Да. Заради Нанси. Заради това, че я убиха.

— Все още не знаем това.

— Сигурен съм, че е така. Открих и още някои неща. Ако е било нещастен случай, тя не е очаквала да умре по този начин. Нанси е била обречена. И още нещо, Пат. Това, изглежда, е голяма история, част от която е свързана с червенокосата. Не мога да я разбера, но сега работя по някои идеи, които изглеждат доста добре.

— Застрахователната компания е съгласна, че това е нещастен случай, и е готова да заплати обезщетение на близките й, ако се намерят такива.

— Това е главното препятствие, както е казал бардът, голямата крачка, която трябва да направим.

Часовникът ми си пълзеше от само себе си. Станах и допих бирата, която бе изветряла, докато си говорехме.

— Ще ти се обадя утре сутринта, Пат. Искам да участвам в шоуто. Ще ми се обадиш, ако разшифровате малката черна книжка.

Пат все още се усмихваше кисело, но в очите му гореше огън, който можеше да напъха някого в ада.

— Нещо вече излиза. Навестихме Мърей Кендид и намерихме някакви бележки, символите приличат на тези в книгата. Така че ще трябва да обяснява доста неща, когато го намерим.

Челюстта ми щеше да се откачи.

— Какво искаш да кажеш с това „намерим“?

— Мърей Кендид изчезна — отвърна Пат. Никой не го е виждал, след като ни напусна.

Глава XII

Седнах в колата и се замислих над думите на Пат. Мърей беше изчезнал. Защо? Проклетото, вечно защо! Покрил се е, за да се спаси от това, което щеше да последва, или е бил премахнат, защото е знаел прекалено много? Но Мърей бе хитряга. Ако е знаел прекалено много и е знаел, че е знаел, като отгоре на това е знаел какво ще му струва това, той е трябвало да играе умно и да си осигури подсигуровка. Мърей е дал да се разбере, че тези, които се опитат да го премахнат, ще си прережат сами гърлата. Оставил е дебела папка в сейфа на адвоката си, която в случай, че притежателят й умре, щеше да попадне в ръцете на полицията. Това беше двойно подсигуряване. Големите клечки трябваше да го оставят жив от страх да не си оцапат носовете.

Не. Мърей не беше мъртъв. Градът бе достатъчно голям, за да скрие дори и него. Рано или късно щеше да се покаже. Пат сигурно бе предвидил това и сега всички автогари и железопътни станции се проверяваха от полицаи. Бях готов да се обзаложа, че щяха да видят повече плъхове, бързащи да напуснат потъващия кораб.

Навън валеше. Дъждът бе ситен, студен и противен. Вечерната тълпа бе доста оредяла. Завих на север с монотонно движещи се чистачки на предното стъкло и спрях един квартал преди апартамента на Лола. Магазинът за хранителни стоки все още работеше, а пушеното свинско на витрината изглеждаше прекалено съблазнително, за да го подмина. Натоварен с повече продукти, отколкото можех да изям за месец, аз покрих главата си с един найлонов плик и се затичах към входа.

Ударих вратата с крак и Лола ми извика да вляза. Погледнах зад пакета и видях, че се бе изпънала на дивана с мокра кърпа на челото.

— Аз съм, мила.

— А аз си мислех, че някой кон препуска по стълбите.

Оставих пакета на стола и седнах в края на дивана. Лола отметна кърпата и се усмихна:

— О, Майк, толкова се радвам да те видя.

Обви с ръце врата ми и се наведе напред. Целунах я. Приятно беше да я гледам. Можех да седя по цял ден и да я наблюдавам. Тя затвори очи и потърка косите си в лицето ми.

— Тежък ден ли имаше, мъничката ми?

— Ужасен — оплака се тя. — Измокрих се, изморих се и огладнях зверски. Но не открих фотоапарата.

— Мога да се погрижа за третата част. Купил съм всичко. Нищо не трябва да се готви.

— Майк, ти си истинско съкровище! Бих искала…

— Какво?

— Нищо. Хайде да хапнем.

Вдигнах я на ръце. В очите й се появи гладен блясък и това можеше да означава много неща.

— Ти си великолепно момиче.

— Трябва да бъда такава… заради теб. Хайде, беж към кухнята!

Тя взе пакета, докато минавах покрай стола и се насочвах към кухнята.

Лола сложи кафе, докато аз подреждах масата. Вместо чинии имаше салфетки, а между тях — нож. Когато седнахме, коленете ни се докоснаха.

— Разкажи ми как мина денят.

— Няма нищо за разказване. Започнах от началото на списъка и обиколих петнайсет магазина. Фотоапаратът го нямаше в нито един от тях. А между продавачите имаше такива хитреци, които едва не ме придумаха да купя друг вместо този на Нанси.

— Колко още ти останаха?

— Ще имам работа още около седмица. Не е ли прекалено много, Майк?

— Нямаме друг избор.

— Добре. Не се безпокой. Ще се заема с това. Между другото, и някой друг е търсил фотоапарата.

Ръката ми, в която държах чашата, увисна във въздуха.

— Кой?

— Някакъв мъж. Престорих се, че това е бил моят приятел, който е трябвало да купи някои неща за мен. Един от продавачите ми каза, че нашият приятел искал да си купи професионален фотоапарат за снимки на улицата. Очевидно същия, който и аз търсех. Не разглеждал повече, само попитал и си тръгнал.

Трябваше добре да обмисля всичко, преди да пусна Лола отново да търси фотоапарата.

— Може да е просто съвпадение. Може да е пазарувал точно на тези три места. Това не ми харесва.

— Не се страхувам, Майк. Той…

— Ако не е случайност, той скоро ще научи за теб и все някъде ще те причака. Не, това не ми харесва.

Лола помръкна, позволявайки на сянката от предишната й загриженост да покрие лицето й за момент.

— Нали каза, че съм великолепно момиче, Майк? Няма да ми е за първи път, ако някой се лепне за мен на улицата. Един точен удар с коляното на подходящо място може да причини много грижи на досадника, а ако това не се окаже ефикасно… един силен вик ще събере цял куп герои, които ще се погрижат за всеки, независимо колко як е той.

Засмях се.

— Добре, добре. След такава реч ще ме бъде страх да те целуна за лека нощ.

— Майк, с теб съм безпомощна като малко коте и безсловесна като жирафа. Моля те, целуни ме за лека нощ. Става ли?

— Ще си помисля. Първо трябва да си свършим работата.

— Каква работа?

— Да разгледаме снимките. Имам цял куп снимки, направени от Нанси. За тях са платени доста пари, така че ще бъде грехота да се мотаем така.

Разтребихме масата и аз извадих снимките от кутията.

— Половината гледаш ти, а другата половина — аз. Внимавай, може пък и да открием нещо.

Лола кимна и взе горната, а аз — долната половина. В началото оглеждах много внимателно всяка снимка, но те бяха еднотипни и скоро започнах да действам по-бързо. Лица и пак лица, усмивки, понякога учудени изрази, специални пози… Много от тях бяха снимани на Бродуей, на един и същи фон.

На две снимки мъжът се бе опитал да скрие лицето си. Фотоапаратът беше достатъчно бърз, за да спре движението, но пръстът на копчето се е оказал твърде бавен за да му попречи да си вдигне ръката. Оставих ги настрани. Откритата част от лицето ми се струваше позната.

— Майк… — обади се внезапно Лола.

Тя прехапа устни и ми показа една снимка: приятна на вид девойка се усмихваше на мъж на средна възраст, който гледаше съсредоточено в обектива.

— Тя… е една от момичетата. Заедно… ходехме на срещите.

— А мъжът?

— Не го познавам.

Взех снимката и я сложих при останалите заделени. След пет минути Лола намери друга снимка: момичето беше зверче със замръзнали черти на манекенка. Мъжът можеше да бъде олицетворение на грозотията — нисък и дебел, облечен в дрехи, които би трябвало да го направят по-висок, но в тях изглеждаше още по-нисък и дебел.

— И тя ли, Лола?

— Да. Малко се задържа в Ню Йорк. Беше умна и това й помогна Да се омъжи. Помня и мъжа. Държи игрален дом в града. Освен това се занимава малко и с политика.

Ето какво било. Детайли, които обясняваха защото. Дребни подробности, които биха могли да се превърнат във въпроси от първостепенна важност. Купчинката от оставените настрана снимки растеше. Може би всяка от тях имаше непонятно за нас значение.

Вероятно по-голямата част от тях бяха само камуфлаж за залъгване на хората.

Обърнах снимката и видях надпис, направен с молив: „Виж S-5.“

За Нанси това е било нещо повече от снимка. Нима бе водила досие?

Отделните части започваха да застават по местата си и вече можеше да се сглоби цялата картина… Придърпах към себе си останалите фотографии и започнах да ги преглеждам по-внимателно.

Със следващата снимка ми провървя. Толкова силно мразех някои хора, че лицата им се запазваха в паметта ми като живи. От снимката ми се усмихваха двама младежи на не повече от двайсет години. По лицата им беше изписана надеждата на младостта, когато животът тепърва започва. Но мен ме интересуваше какво има отзад. Клиентът ми влизаше в някакво здание. Носеше бастун. Зад него Фини Ласт затваряше вратата на колата. Носеше униформата на шофьор. Но най-важен беше изразът на лицето на Ласт. Гледаше минаващия човек със злобна усмивка, пълна с омраза.

А той беше обзет от ужас. Дори и на снимката си личеше, че се мъчи да се скрие от Фини.

Да, имаше от какво да се страхува. Казваше се Ръс Бауен и по-късно бе намерен мъртъв. Бяха направили тялото му на решето не много, след като снимката е била направена.

Можех да почувствам как кожата изтънява по слепоочията ми. Стиснах зъби. Лола ми каза нещо, но аз не я чух. Тогава тя ме хвана за ръката и ме накара да я погледна.

— Какво се е случило, Майк? Какво има? Моля те… не гледай така!

Поставих снимката пред нея и й показах групата на заден план.

— Този е мъртъв. А мъжът до него е Фини Ласт.

Зениците й се разшириха бавно и невярващо. Тя поклати глава.

— Фини ли? Не може да бъде.

— Недей да спориш, милинка. Това е той. Снимката е направена по времето, когато е работил при мистър Бърин. Не бих могъл да сбъркам Зализания и след милион години.

Лола ме изгледа внимателно. После погледът й се отмести към снимката и тя отново поклати глава.

— Казва се Милър, Пол Милър. Той е един от онези, които… които снабдяват публичните домове с момичета.

— Какво-о-о?

— Точно така. Едно от момичетата ми го показа преди известно време. Работеше на Западното крайбрежие. Там ги намираше, а после ги препращаше в синдиката на изток. Сигурна съм, че е той.

„Добре, Фини — мислех си аз, — добре. Имал си представителна служба, за да прикриваш тъмните си игрички.“ Божичко, ако за това узнаеше мистър Бърин-Гроутин с неговата непорочна гордост, щеше да обеси Фини за палците! Погледнах снимката още веднъж и видях, че моят клиент дори нямаше и понятие за сцената, която се разиграваше зад гърба му. Снимката беше много добра. Четеше се дори надписът над вратата: Албино Клъб. Явно това беше любимото място на мистър Бърин. Той се канеше да изпие любимото си шери, докато на няколко крачки от него убийството беше вече задвижено.

— Познаваш ли този, уплашения?

— Да. Той управляваше някои публични домове. Намерили са го застрелян, така ли?

— Да. Убит. Цялата тази история отива много далеч.

Лола затвори очи и наклони глава. После въздъхна дълбоко и каза:

— На гърба има нещо.

Там имаше друг надпис: „Виж Т-9-20.“ Ако тирето между цифрите означаваше „до“, значи с тази снимка бяха свързани единайсет страници от някакво досие. Дали не бяха подробности от убийството на Ръс Бауен? Беше ли възможно Рижата да е знаела нещо повече за този случай от официалните власти? О, богове, ако това наистина беше така, нищо чудно, че Фини беше по петите й. Колко гледни точки можеше да има по този въпрос?

Не можах да открия нищо повече. Прегледах моята купчина още веднъж, но нито една от снимките не ми говореше нищо, така че си ги разменихме с Лола и започнахме отначало. Аз отново не открих нищо, но затова пък Лола отдели половин дузина снимки и ме посъветва да обърна внимание на жените. Бяха нейни бивши приятелки. Тя познаваше по физиономия и някои от мъжете, които не бяха случайни минувачи. Дрехите им бяха скъпи, на ръцете им блестяха големи пръстени.

На гърба на всичките имаше бележки, които насочваха към едно или друго досие. На шкафа за чинии имаше един плик и аз сложих снимките вътре и ги пъхнах в джоба си. Останалите захвърлих обратно в кутията и я изтиках настрана. Лола ме последва във всекидневната, наблюдавайки ме как кръстосвам стаята от единия ъгъл до другия. Когато тя ми протегна една запалена цигара, аз я поех машинално, дръпнах дълбоко и я смачках в една чиния.

Фини, Пол Милър. Дошъл е от Крайбрежието. Търсеше начин да се върне обратно на изток, без да събужда подозрения. Беше тясно свързан с рекета и можеше да действа под прикритието на представителността на старите, богати момчета. Фини преследваше Нанси и имаше за това основателна причина. Ако това беше шантаж, значи нещата отиваха твърде дълбоко. Не е била доволна от ролята си на примамка за богати непознати…

Спрях по средата на стаята, опитвайки се да позволя на идеята да проникне в съзнанието ми, но тя беше блокирана от хиляди други мисли. Тръснах глава, и поднових разходката си.

— Имам нужда от едно питие — казах аз.

— В къщата няма нищо — отвърна Лола.

Протегнах ръка към шапката си.

— Вземи си мантото. Излизаме.

— Нали беше умрял?

— Не чак толкова. Хайде.

Тя обу ботушки и облече шлифера си.

— Готова съм, Майк. Къде отиваме?

— Ще ти кажа, като стигнем.

Мислех за това през целия път до центъра. Лола се беше притиснала до мен и дори през дрехите усещах топлината на тялото й. Тя не искаше да отвлича вниманието ми и само от време на време повдигаше очи, облягаше глава на рамото ми и стискаше ръката ми. Не бих казал, че ми помагаше да се съсредоточа.

Дъждът бе покрил като сива пелена целия град и беше изгонил зрителите от гигантския колизеум. Само тигрите сновяха по улиците тази нощ. Празните таксита се носеха напред-назад в търсене на случайни минувачи.

Минахме покрай Зироу Зироу Клъб и Лола започна да се оглежда. Нямаше много неща за гледане. Неоновата реклама беше изключена, а заведението тънеше в тъмнина. Някой беше закачил едно „Затворено“ на вратата. Пат очевидно си беше плюл на ръцете. Завих на един полупразен паркинг и намерихме един бар с опушени от дима прозорци. Лола си поръча мартини, а аз — бира, но в заведението миришеше на уврели котки и ние си тръгнахме. Следващият бар беше на три пресечки по-надолу и ние влязохме в него, като се покатерихме на столчетата в самия край на стойката.

Четири момчета, седящи в другия край на бара и явно скучаещи до този момент, изведнъж намериха тема за разговор. Осем очи се впериха в Лола. Един от тях нареди на келнера да я почерпи едно пиене и тя получи още едно мартини, а аз — нищо.

Отначало тя се колебаеше дали да приеме, а аз бях дълбоко потънал в мислите си, за да дискутирам по въпроса. В главата ми нахлуха спомени. Червенокосата пиеше кафе, като изящно повдигаше пръста си, върху който блестеше пръстенът, обърнат така, че приличаше на венчална халка. След това видението изчезна и аз отново видях ръцете й, този път скръстени на гърдите ръце, без пръстен, с червена драскотина от смъкването му, която не личеше между останалите наранявания. Зализания ми се хилеше. Чувах ръждивия му глас, самодоволен, предизвикателен, очакващ отговор.

Поръчах си още бира. Пред Лола вече се мъдреха две мартинита и една празна чаша. Младежите се смееха, разговаряйки доста силно, за да можем да чуем за какво става въпрос. Един от тях стана, пусна някаква гадна шега и тръгна към нас напетушинен.

Той прегърна Лола през кръста и започна да я дърпа, за да я свали от високата табуретка, когато аз взех цигарата между пръстите си и я изстрелях с бързо движение. Запаленият й край улучи окото му. Сладките му думи се смениха с болезнен стон и поток псувни.

Останалите от взвода веднага наскачаха от местата си и тръгнаха към мен със заучен маньовър, но бяха със секунда по-бавни. Завъртях се и така изритах мъдрото копеле в слабините, че си беше изкарал ангелите още преди да се стовари на пода като чувал с картофи. Взводът зае спокойно позицията си до бара.

Никой не се сети да му окаже първа помощ.

Следващото мартини на Лола поръчах аз.

Момчето на пода застена и започна да повръща.

— Да си вървим, Майк — помоли ме Лола. — Ръцете ми треперят така, че не мога да вдигна чашата.

Хвърлих парите на бармана, който ме зяпаше с тъпа усмивка на лицето. Момчето изригна още веднъж и ние излязохме.

— Ще ми кажеш ли най-после нещо? — попита ме Лола. — Честта ми е спасена, а ти дори не се усмихна, както подобава на победител.

Подарих й една истинска усмивка.

— Така по-добре ли е?

— Толкова си грозен, че направо си красив. Майк, някога ще те накарам да ми разкажеш откъде са ти тези белези над очите и на брадата.

— Ще ти разкажа само част от историята.

— Жените в твоя живот, така ли?

Кимнах й развеселен, а тя ме ръгна в ребрата и се направи на обидена.

Улицата беше безлюдна. Пропуснахме няколко коли и минахме на отсрещния тротоар с вдигнати яки. Смеехме се без каквато и да било причина, държахме се за ръце, а дъждовните капки светеха като хиляди искри в косите на Лола. Мина ми през ум, че приличаме на влюбените двойки, снимали се с удоволствие, за да увековечат щастливия миг.

Интересно какво е получавала Рижата за това? Навярно по пет цента за всеки две изпратени снимки. Въшлив метал. Не беше честно. Копелета като Мърей Кендид се търкаляха в мангизи, тлъстите маймуни имаха достатъчно капитал, за да се изръсят за един уикенд с проститутки от най-висша класа. Плащаха на зализани тарикати като Фини Ласт да уговорят момичето да продаде тялото и душата си за шепа фъстъци. Дори Коби Бенет получаваше своето. По дяволите, аз също бях намазал нещо. Ан Майнър едва ли бе успяла да реализира чека от петстотин долара. Може би си стоеше непокътнат някъде в дома й и никой нямаше да посмее да го пипне, докато вестниците крещяха за убийства и разследвания.

— Къде отиваме? — Лола трябваше да ускори ход, за да се изравни с мен.

— В Албино Клъб. Била ли си някога там?

— Веднъж. Защо там? Мислех, че не искаш да те виждат.

— Аз не съм бил там никога. Дължа на един мой клиент пет стотачки и може би ще го срещна там. Може да поиска и обяснения.

— О!

Клубът не беше далеч. След десет минути стигнахме до парадния вход и портиерът, облечен в ливрея, радостно приветства новия си източник на доходи. Влязохме в преддверието и се огледахме. Заведението, средно по размер, не блестеше с измамния разкош на Зироу Зироу. Вместо хром и позлата тук имаше полиран дъб, който отразяваше меката светлина на стенните лампи и я разпръскваше в многоцветна каскада по цялото помещение. Малък оркестър свиреше бавни и тихи мелодии, които не пречеха на разговорите и храненето.

Няколко маси бяха заети от позакъснели обядващи. В ъгъла седяха шестима мъже с делови вид и обсъждаха някакъв проблем. Четиримата бармани зад дългия плот явно скучаеха и търкаха чашите, за да си уплътнят времето. Петият сипваше уиски на единствените двама шефове.

Лола се стегна и прошепна името ми. Разбрах какво я беше развълнувало. Един от мъжете до стойката беше Фини Ласт. Точно сега не се интересувах от него. До него стоеше младежът, когото бях пребил на паркинга. Онзи същият, който уж си беше загубил ключовете. Съвестта ми се облекчи, като видях смачкания му нос. Копелето е търсело пръстена.

Лола прочете мислите ми отново.

— Искаш да го поразтресеш ли?

Господи, не можех да си помисля за нещо друго, което да желаех повече. Щеше да се подмокри, ако ме видеше и разбереше за какво съм тук! И Фини Ласт, на една ръка разстояние! Момчето нямаше от какво да се страхува. Ченгетата не можеха да му предявят никакви обвинения. Абсолютно нищо. Ако нещо висеше на главата му, той беше единственият, който имаше представа къде да го намери. Освен мен.

Аз обаче бях мъртъв.

Не влязохме вътре. Взех си шапката от закачалката и избутах Лола навън. Поразеният портиер, събрал остатъците от самообладанието си, ни пожела вежливо лека нощ.

Излязохме на ъгъла на Бродуей. Настаних Лола в един вагон за кучета, който величествено се наричаше кафене, и хукнах да търся телефон.

Пат си беше у дома. Навярно току-що влизаше, защото гласът му звучеше запъхтяно от стълбите.

— Майк е. Току-що видях Фини Ласт в Албино Клъб с едно момче, което поразпънах преди време. Можеш ли да изпратиш някого да го следи. Бих се заел с това, но нямам време.

— Не се шегувай! — избухна Пат. — Ами че от два часа всички патрули на града го търсят под дърво и камък!

— Какво?

— Получих телеграма от Крайбрежието. Ласт се издирва от полицията за онова убийство. Отговаря на описанието във всяко отношение.

Нещо ме накара да попитам:

— За какво убийство става въпрос, Пат?

— Счупване на врат. Започнал е с нож, а когато го изпуснал, просто счупил врата на този, с когото се биел.

По гърба ми залазиха мравки. Нямаше никакво съмнение. Спомних си удара под ухото в тъмния проход. Фини владееше най-различни техники. Можеше да убива с пистолет или нож и със собствените си ръце, ако се наложеше.

— Албино Клъб, Пат. Знаеш го къде е. Каня се да се посъстезавам с патрулната кола и ако спечеля, ти ще поръчаш погребалната катафалка за Фини.

Затворих и си запробивах път между тълпата, която се беше насъбрала пред стойката. Не биваме да казвам на Лола, че се е случило нещо. Когато минах покрай нея, тя ме извика и се спусна след мен, като събори стола, но в това време бях вече изхвърчал на улицата и тичах така, както не бях тичал никога през живота си. Редките минувачи се махаха от пътя ми и зяпаха след мен с отворена уста.

Пистолетът ми беше в ръката, когато стигнах до ъгъла. В гърдите ми пулсираше огнено кълбо, което изтласкваше въздуха на бързи, горещи вълни. Можех да мисля само за едно: с какво удоволствие щях да забия дръжката на пистолета си в мутрата на Фини… От ъгъла се разнесе засилващият се вой на полицейска сирена, която още повече увеличи желанието ми да се озова там пръв.

И двамата загубихме. На жълтата светлина на уличните лампи видях как от тротоара се отлепва кола и когато стигнах до Албино Клъб, Фини Ласт и неговият приятел бяха изчезнали.

Веднага разбрах какво се бе случило. В бара имаше радио и Фини бе придумал бармана да го настрои на вълната на полицията, просто за майтап. Вероятно съдираше от смях шибаната си глава.

Глава XIII

Пат пристигна седем минути след патрулната кола. Лола вече бе дотичала и стоеше до мен. Едва дишаше. Както обикновено, наоколо беше пълно със зяпачи, които полицаите се опитваха да разпръснат.

— Забеляза ли номера на колата? — попита Пат.

Поклатих глава.

— Не. Видях само, че беше тъмна на цвят. Портиерът също не е видял нищо. По дяволите, това ме вбесява!

През кордона се промъкваше един репортер, но Пат каза сухо:

— Полицията ще направи официално изявление по-късно.

Репортерът не се задоволи с този отговор и започна да досажда на ченгетата, но те не знаеха нищо повече от това, че им бяха казали да отидат в Албино Клъб и да попречат на някого да избяга.

Смесих се с тълпата и Пат ме последва. Не биваше да предизвиквам съдбата. Мислеха ме за умрял и трябваше да се правя на такъв колкото може по-дълго. Облегнах се на калника на една кола, а Пат застана близо до мен. Появи се Лола и ме сграбчи за ръката.

— Как е, Пат?

— Не е добре. Притискат ме от всички страни и не зная как да се извъртя. Много е напечено. Някой е пуснал дявола в града. Навсякъде е пълно с журналисти, надушили сензация. Не мога да им дам никаква информация и те ми скачат. Вероятно утре ще има да ми отварят очите за значението на публичността.

В чертите на лицето му се четеше решимост. Пат можеше да престане да се съобразява с всичко. Беше дошло неговото време.

— Какво толкова сте направили?

Усмивката му не беше от най-приятните.

— Няколко обиска. Спомняш си какво каза веднъж за нещата, които полицията знае, но е принудена да си трае?

Аз кимнах.

— Използвах доброволци. Обискираха няколко дома в града и изкопаха материал, който може да те накара да опулиш очи. Сега разполагаме с конкретни имена и обвинения, които могат да бъдат прикачени към тях. Някои от хората, които пипнахме по време на акциите, се опитаха да подкупят служителите ми, но ще си го изкарат през носа.

— Братко!

— Те са наплашени, Майк. Не знаят какво имаме и какво нямаме и не смеят да рискуват.

В това нямаше нищо чудно.

Пат облиза пресъхналите си устни и замълча.

— Нанси е работила по някакъв план. Бил е малък хубав план, който — както мисля — е включвал и изнудване. Мисля, че дори се е стигнало по-далеч.

Погледнах Лола:

— След няколко дни ще мога да ти разкажа това-онова.

— Горките ми крачета ще трябва да извървят доста път — въздъхна Лола.

За какво намекваш? — попита Пат.

— Ще разбереш. Я ми кажи, готово ли е всичко за утре вечер?

Пат запали цигара и хвърли изгорялата клечка.

— Майк, започвам да се съмнявам кой всъщност ръководи моя отдел. Сигурен съм, че не съм аз — каза той, после се усмихна и продължи: — Да, готови сме.

Хората са подбрани, но не съм им съобщил задачата. Страхувам се от изтичане на информация.

— Добре. Те ще се опитат да задействат старите си връзки и като видят, че не става, ще извадят оръжието. Тогава ще ударим и те ще се окажат на клона, готови да паднат в мрежата. Междувременно трябва да сме внимателни. Играта е груба, Пат.

— Повече от груба. Градът е дяволски мръсен, особено ако погледнеш на някои места.

Размазах с пета фаса си.

— Толкова много говорят за римляните. Те само са хвърляли хората в дупки с лъвове. Тогава около лъвовете е имало плътна стена, така че те не са могли да излязат навън. А тук лъвовете са дори и на улицата и търсят човешко месо.

Тълпата вече беше оредяла, полицаите се бяха прибрали в колите, опитвайки се да се отърват от журналистите. Пристигна още една репортерска кола и от нея слязоха двама. Не исках да стоя повече тук. Твърде много хора ме познаваха, затова се сбогувах с Пат и двамата с Лола се затътрихме нагоре по улицата.

Закарах я до апартамента й и тя настоя да се кача за кафе, каквото никога през живота си не съм пил. В предутринния час, когато целият град спеше, тук бе тихо и спокойно. Улицата бе притихнала също. Дори случайният автомобилен клаксон звучеше нелепо в тази неестествена тишина.

Слабият шум от корабите по реката — тъмни силуети и мигащи светлинки — се разнасяше като ехо по каньоните на градските авенюта. Лола пусна радиото тихо, предаваха класически пиеси за пиано, и аз седях със затворени очи, заслушан и замислен, опитвайки си да си представя моята червенокоса като изнудвачка. Унесен в дрямка, мислех, че пръстите на Рижата докосват клавишите на пианото, докато аз я гледам одобрително, а умът ми беше изпълнен с мисли, които тя прочете и лицето й стана тъжно, по-тъжно от всичко, което бях виждал, след което обърна очи към мен и през тях ясно можех да видя добротата на душата й и разбрах, че не беше изнудвачка и че първото ми впечатление е било правилно; тя беше момиче, което се беше сблъскало лице в лице със съдбата и беше загубило, но, губейки, не беше загубила всичко, защото лицето й светеше със светлината на светостта, когато бях неин приятел, когато мислех, че лице като нейното можеше да се срещне само в църквата, когато се молиш или когато се жениш, светлина, която сега можех да видя, докато тя изпълняваше песента, която ми казваше, че аз съм неин приятел, а тя — мой, едно приятелство, което беше повече от приятелство, защото беше прераснало в доверие, и аз знаех, че е така, вярвах в него, исках го, защото в него имаше по-голяма преданост, отколкото очаквах или заслужавах, и аз исках да бъда достоен за него, но преди да успея да й кажа това, лицето на Фини Ласт изплува от мъглата зад клавиатурата, злобно, мълчаливо изричащо непристойни бележки и страшни заплахи, които унищожиха светостта на сцената, смачкаха я в калта, замърсявайки я с думи, които извикаха отново жестокостта и ужаса, които се бяха вселили в нас, преди да се срещнем, и аз не можех да направя нищо, защото краката ми бяха безсилни, а ръцете ми — сковани от някаква невидима сила, която беше подчинена на Фини и която нямаше да ме освободи, докато той не я убиеше и си тръгнеше със звънтящ из въздуха смях и злобната гримаса на лицето си, предизвиквайки ме да го последвам, докато аз не можех да му отговоря; всичко, което можех да направя, беше да стоя там и да гледам безжизненото тяло на моята червенокоса, фокусирайки погледа си върху ръцете й, с драскотините, оставени, когато той измъкваше пръстена й.

Лола каза:

— Кафето е готово, Майк?

Събудих се внезапно, краката и ръцете ми бяха отново свободни, но аз наполовина очаквах да видя изчезващия зад ъгъла Фини. Радиото продължаваше да свири, бездушна вещ в ъгъла с дълбок глас, който беше единственият звук в нощта.

— Мислеше ли, скъпи?

— Сънувах. — Взех чашата от подноса и тя ми сложи захар и мляко. — Понякога е приятно да сънуваш.

Тя изкриви устни.

— А понякога не — и ме целуна с очите си. — Напоследък моите сънища се промениха, Майк. Станаха по-приятни, отколкото бяха.

— Те са се превърнали в теб, Лола.

— Обичам те, Майк. Обективна съм, защото не мога да направя нищо. Това не е като първата любов. Това е просто факт. Дали съм влюбена в теб, или просто те обичам?

Тя пийна от кафето си и аз не отговорих. Тя и не чакаше отговор.

— Ти си великолепен, Майк. Би могло да се каже, че си грозен, ако разделим лицето ти на части и ги погледнем всяка поотделно. У теб има нещо брутално, което кара мъжете да те мразят. Но може би на жената е нужен звяр. Може би тя се нуждае от мъж, който умее да мрази и да убива, но е запазил добротата в сърцето си. Откога те познавам? Само от няколко дни? Достатъчно, за да те погледна и кажа, че те обичам, и ако нещата стояха по друг начин, щях да мечтая да ми кажеш същото. Но това е невъзможно и на мен ми е все едно. Само искам да го знаеш.

Лола стоеше тихо, притворила очи и аз видях съвършенството на тази жена. Разумът и тялото й бяха пречистени. В тях липсваше сковаващата душата мръсотия. Никога не я бях виждал такава: спокойна, безметежна и щастлива в своето нещастие. Лицето й излъчваше необичайна красота, косите й падаха като жив водопад на раменете, съживени от влагата на дъжда. Високите стегнати гърди, които не бяха подкрепяни от оковите на сутиена, примамваха като две красиви полусфери. Стомахът й се надигаше на вълни и изчезваше надолу между бедрата й, подчертаваше тяхната закръгленост и заедно оформяха контур, който беше мечта за художника.

Оставих чашата на края на масата и я загледах като хипнотизиран.

— Сякаш сме отдавна женени — продължи Лола. — Седим тук и се любуваме един на друг, а ни дели цяла стая.

Не беше трудно да се пресече една стая. Лола протегна ръце към мен, аз я вдигнах и я прегърнах, опиянен от меда на устните и от езика й — един топъл малък меч, който проникваше все по-дълбоко и по-дълбоко.

Не исках да я пускам, но тя се изплъзна от прегръдката ми. Целуна ме леко по бузата, взе цигара от масата, накара ме да я взема и ми поднесе огънче. Пламъкът от кибритената клечка не беше по-силен от този в очите й. Той ми казваше да чакам, но не дълго. Тя духна клечката, целуна ме отново по бузата и изчезна в спалнята, горда и прекрасна.

Цигарата вече пареше пръстите ми, когато ме повика. Само една дума:

— Майк…

Захвърлих я все още горяща в пепелника. Последвах гласа й.

Лола стоеше по средата на стаята, в сянката на абажура, обърната с гръб към мен. Гледаше през отворения прозорец в нощната тишина и приличаше на някакво неземно творение на гениален скулптор. Толкова нежна и прекрасна бе позата й… Лекият ветрец нахлуваше в стаята и прозрачната коприна на нощницата плътно прилепваше към тялото й, подчертавайки всяка линия, всяка извивка.

Застинах на вратата. Не смеех да дишам, за да не прогоня чудесното видение. Гласът й едва се чуваше.

— Преди хиляда години реших, че ще облека тази нощница в първата си брачна нощ. Преди хиляда години аз изплаках сърцето си, скрих го дълбоко в себе си и бях забравила за него, докато не те срещнах.

Лола се обърна с грациозно движение и направи крачка към мен.

— Никога не съм имала нощ, която бих искала да запомня. Нека това бъде тази нощ.

В очите й гореше огънят на страстта.

— Ела при мен, Майк.

Не беше нужно да ме вика. Хванах я за раменете и пръстите ми се впиха в нежното й тяло.

— Искам да ме обичаш, Майк, само тази нощ — изстена тя. — Искам любов, толкова силна и яростна, колкото е и моята, защото „утре“ за нас може и да няма, а ако настъпи, то никога няма да бъде същото. Кажи ми, Майк, кажи ми.

— Обичам те, Лола. Бих ти го казал и по-рано, но ти не ми позволяваше. Не мога да не те обичам. Някога бях решил за себе си, че не мога да обичам. Но съм се лъгал.

— Само тази нощ…

— Грешиш. Не само тази нощ. Ще те обичам колкото ми харесва. Ако трябва да си почина за малко, ще си почина. Ти си съвсем нова, Лола… създадена си за мъж, който струва много повече от мен. Аз нося нещастие на всичко, до което се докосвам.

Тя затвори устата ми с пръсти. Тялото ми гореше от желанието да я притежавам, а главата ми се въртеше. Тя взе ръката ми и я постави на рамото си, върху презрамката на нощницата.

— Тази нощница се облича само веднъж. И има само един начин да я съблечеш.

Дяволът изкушаваше плътта ми.

Пръстите ми сграбчиха коприната и тя се разцепи с лекота. Лола стоеше пред мен, гола и съблазнителна.

Гласът й беше пълен с пеещи ангели.

— Обичам те, Майк, обичам те — повтори Лола.

Беше моят тип жена, такава, на която не трябва да говориш, защото думите не бяха необходими. Тя беше честна пред себе си и силна в своята честност, способна да обича един мъж с цялото си сърце, готова да му го даде изцяло, и тя ми го даваше.

Устните й бяха студени, но тялото й гореше с вътрешен огън, който само любовта можеше да потуши.

Това беше нощ, която тя мислеше, че никога няма да дойде.

За мен бе нощ, която нямаше да забравя никога.

Събудих се сам. Тиктакането на миниатюрния будилник на шкафа постоянно напомняше, че новият ден е настъпил. До мен на възглавницата имаше писмо от Лола, запечатано с целувка от червило. Прочетох го:

C>

Всичко свърши прекалено бързо, Майк. Сега трябва да изпълня задачата, която ми постави. Закуската е готова, само трябва да я стоплиш.

C$

По дяволите закуската! Минаваше дванайсет часът. Дъвчех и в същото време се обличах, желаейки по-бързо да се захвана за работа. Докато чаках кафето да изстине, пуснах радиото. Говорителят сякаш за първи път в живота си беше истински възбуден. Говореше бързо, като се задъхваше, и едва успяваше да си поеме въздух между два параграфа. От мига, в който се разделих с Пат, полицията бе провела още две акции и в мрежите й се бяха хванали доста едри риби от подземния свят. Гигантският порочен обръч, който стискаше града, започваше да се разчупва.

Железният юмрук бе замахнал широко. Той бе ударил по места и хора, за които никога не бях помислял. Зловеща усмивка заигра по лицето ми и аз потърках с ръка прерасналата брада. Спомних си как Пат признаваше съществуването на такъв обръч и лесно се съгласяваше, че трудно може да се направи нещо. Сега той беше преглътнал собствените си думи и това му харесваше.

Вече нищо не можеше да бъде спряно. Вестниците бяха подхванали сензацията за кръстоносния поход и я бяха разпространили. Хората с праведно негодувание излизаха на лов за лисици, готови да смачкат това, което до вчера бяха поддържали с безразличието си. Просто си бяха намерили ново забавление: да гледат как тъпчат в калта известни имена и да изпитват тръпката, че бяха участници в нещо голямо.

Но основните сцени още не бяха написани. Действието в тях щеше да се развие по-късно, на подсъдимата скамейка, след като минат всички протести, апели и трикове, целящи да проточат нещата. А после може би някой щеше да бъде глобен, друг осъден на смехотворен срок затвор, а трети — оправдани поради липса на доказателства.

Доказателства. От тези, които залепваха здраво към досиетата на обвиняемите. Полицията можеше да направи всичко възможно, но ако нямаше такива доказателства, престъпниците щяха да се отърват със спомена за случилото се и с обета никога повече да не допускат подобни грешки. Това щяха да бъдат хора с власт, мръсни, извратени подлеци, които харесваха усещането за власт и пари, решени да отстранят всичко, което се изпречеше на пътя им. Можеха да подронят малко по малко силата на закона. Както вълните незабележимо подронват бреговете, докато не ги сринат във водата. Тогава те можеха да си останат такива, каквито са били и преди — хора, които търсеха странични вратички в закона и го тълкуваха за своя собствена изгода.

Навлякох шлифера и слязох долу за вестник. Върнах се бързо в апартамента, за да го прочета. Историята беше предадена с подходящи илюстрации, но авторите на статиите не се задоволяваха само с фактите. Те намекваха, че много изтъкнати личности са напуснали спешно града в навечерието на разследването и ако разкритията продължаваха да се увеличават със същото темпо, количеството на страниците в Синята Книга щяло да намалее катастрофално. Един от по-досетливите автори стигаше до извода, че полицията получавала помощ отвън и че нямало да се справи със ситуацията, ако не предприемела незабавни действия.

Самата полиция не можеше да каже много неща. Засега нямаше изявления на висши полицейски служители, но някои от по-дребните политикани трещяха и гърмяха, че юмрукът на законът се стоварвал прекалено тежко на техните плещи и че полицията се занимавала повече с безполезни тактически операции, вместо да въдворява ред. Не можех да не се засмея на това. Готов бях да се обзаложа, че тези момчета искаха да си спасят кожата, като вдигнат повече шум от полицията.

Вдигнах телефонната слушалка и набрах номера на Пат. Макар да се чувстваше като пребито куче, той се зарадва, когато чу гласа ми.

— Чете ли вестниците? — попита той.

— Да, и радио слушах. Великият изход започна.

— Можеш да го кажеш още веднъж. Хващаме ги на дузини и много от тях казват достатъчно, за да ни доведат до други неща. Но това са само дребни риби — черноработниците на организацията. А също и клиенти.

— Те поддържат рекета.

— И ще платят за това много по-скъпо, отколкото са очаквали. Показаха се много гадни мутри, които само чакат някой да ги размаже.

— Ще го направиш ли?

— Да, Майк.

— Ще ти излезе голямо име.

— Вече ми излиза. От всички страни ме наричат с по-мръсни имена, отколкото когото и да било другиго в града. Заплашват ме, предлагат ми пари, молят ме и какво ли не още. Всичко това ме кара да се срамувам, когато си помисля, че живея на неколкостотин мили от някои хора.

Той се прозя в слушалката и промърмори:

— Имам новини, приятелю. Мърей Кендид е бил засечен из града. Прескачал от едно място на друго. Придружавал го е някакъв общински съветник.

— Значи не се е отказал от играта?

— Очевидно не. Държи се далеч от погледа, докато не се случи нещо. Мисля, че иска да види докъде можем да стигнем. Ще бъде доста изненадан.

— Имате ли обвинение в убийство срещу него?

— Няма да стане, Майк. Има си алиби. Изплъзва ни се от разследването. Има и нещо друго, което може да те заинтересува. Наблюдава се прилив на яки момчета, които се разхождат из града. Видени са от когото трябва. Стига ти само да ги погледнеш, за да разбереш, че няма да проговорят от любов към парите.

— Това хич не ми харесва.

— И на мен. Повечето от тях имат досиета, но чисти и сега не можем да ги пипнем. Започнахме да ги задържаме за разпит. И това не даде резултат. Всеки от тях е тъпкан с мангизи и има достатъчно мозък, за да ги изразходва за адвокат. Нито един от тях не е бил въоръжен, когато са ги задържали, нито пък е оказвал съпротива на ченгетата, така че не можем да им лепнем нищо.

Дланите ми се изпотиха.

— Тук играят големи пари, Пат. Машината продължава да работи, пръскайки наляво и надясно пари, за да подплаши онези, които имат какво да кажат. Тези момчета могат да уплашат всеки. Не се шегуват. Какво, по дяволите, става? Да не би да сме се върнали в Дивия Запад? Ако успеят, ще разполагаме с шепа хора, които си затварят устата като миди, и няма да има в какво да ги обвиним. Не е приятно да мислиш, че рано или късно ще се провалиш, защото на някого са платили достатъчно, за да си свърши съвестно работата.

— Вързани са ни ръцете. Това е положението и не можем да направим нищо. Освен това те знаят къде да отидат. Изглежда, че стигат до правилния ход, преди ние да сме се сетили за него.

Проклятие! Ударих с юмрук облегалката на стола. Добре, нека да играят твърдо. Нека докарат цяла банда от умници, които не се страхуват от това, да си опитат късмета. Те бяха само изпълнители, които не можеха да мислят самостоятелно, имаха чувства и можеха да бъдат подплашени толкова лесно, колкото и всеки друг. Когато видеха кръвта на улицата, нямаше да бъдат толкова наперени и едва ли щяха да посегнат бързо към желязото си. Тогава щяха да побегнат и да бягат дотогава, докато не им се откачат краката.

— Майк, тук ли си?

— Да, да. Извини ме, бях се замислил.

— Отивам си вкъщи и ще легна да се наспя. Ще дойдеш ли довечера на представлението?

— О, няма да го изпусна за нищо на света.

— Добре. Само не се показвай. Окръжният прокурор се досеща за някои неща и ако разбере, че имаш пръст в тази история, ще си имам неприятности.

— Не се безпокой, ще остана мъртъв, докато не се появи нужда от възкресение. Казах на Лола, ако се наложи, да ти се обади. Направи ми една услуга. Не й задавай въпроси, а прави това, което ти каже. Много е важно.

— Тя също ли работи с теб?

— Лола се е заела с най-заплетения възел в тази история. Ако намери онова, което търси, ще приключиш случая, без да те изритат. До довечера. Ще бъда там, но няма да ме видиш.

Казах довиждане и затворих. Краят беше близо или най-малкото вече се виждаше. Участието ми във финалната сцена не беше наложително. Трябваше ми Фини… Исках да го хвана за врата и да му го извия. Но къде ли можеше да бъде? Градът беше доста голям и в него имаше прекалено много лисичи дупки, за да започна лова. Трябваше да го изкарам на открито, да го подгоним, така че да можем да го заловим.

Капанът беше поставен и малките момчетата щяха да паднат в него. Големите момчета обаче не се показваха, след като бяха скрили златото си, готови отново да го изровят, когато врагът си отиде. Фини не беше от големите. Той беше от хората, които щяха да наблюдават и изчакват подходящия момент, за да вземат част от награбеното. Сигурно искаше да получи повече от това, което му се полагаше, и беше готов да вземе всичко, ако му се удадеше. Мърей Кендид беше още един, който предпочиташе да си стои вкъщи, но се доверяваше прекалено много на механизмите, които трябваше да го защитят. Коби Бенет чакаше да умре. Колко ли такива щеше да има още?

Сграбчих отново телефона и поисках междуградски. Почаках, докато операторът набра обратно моя номер, и му дадох адреса на мистър Бърин. Попитах за клиента си и икономът ми каза, че мистър Бърин заминал преди малко за града и възнамерявал да отседне в Суник Хаус. Да, имал резервация. Попита кой се обажда и поиска да оставя бележка, но аз нямах какво да му кажа, така че измърморих довиждане и побързах да затворя.

Велда навярно бе отишла да обядва. Изчаках около пет минути, но никой не вдигна слушалката. По дяволите, не можех просто да си седя, а в това време около мен да се развиват невероятни събития. Затова реших и аз да си организирам свой личен лов. Изстрелях се от креслото и облякох шлифера си. Нещо издрънча в джоба и аз извадих ключовете, които ми беше дала Лола. Те бяха закачени на ключодържател с формата на сърчице. Отворих сърчицето и видях усмихващото ми се лице на Лола.

Аз също й се усмихнах и й казах всичко, което не ми беше разрешила да й прошепна през нощта.

Във въздуха още миришеше на дъжд. Сивите облаци се спускаха като похлупак над покривите на къщите. Студеният вятър откъм реката носеше мъгла, улиците бяха мокри и скучни. Чадърите бяха готови да се отворят всеки момент. Пътниците чакаха автобуса на тротоарите до спирките, подсвиркваха на такситата и поглеждаха нагоре, очаквайки да завали.

На два пъти една радиофицирана кола профучаваше на юг, а сирената й разгонваше колите от центъра на авенюто. Минах покрай една будка за вестници и видях последните издания на вестниците, както и едно допълнително издание, всичките с тлъсти заглавия на първа страница. Снимките показваха един висш общински съветник и един известен предприемач в полицейския участък. Предприемачът изглеждаше възмутен. Ярките заглавия обещаваха компрометираща информация, която полицията държеше в ръцете си и щеше да разкрие всеки момент. Дали бяха успели да разшифроват книжката на Мърей? Чудех се как ли се справя Пат с нея.

В намиращия се на ъгъла бар открих свободно място и си поръчах бира. Тук се говореше само за едно. Темата беше оглозгана докрай. Дребен тип с миша физиономия и нос, който беше монополизирал лицето му, каза, че това никак не му харесвало. Според него полицията си позволявала прекалено много. Някакво момиче му извика да си затваря устата. На всеки петнайсет минути предаваха специален бюлетин с последното развитие на събитията, в който се обръщаше внимание на големите имена, въвлечени в аферата, но не се съобщаваха никакви подробности.

Останах в бара около два часа. Пиех бира след бира и слушах различните мнения на присъстващите. Порокът бързо губел терен и, според обществеността, скоро щял да бъде изчистен.

Когато ми омръзна, станах бавно от мястото си, отидох в телефонната кабина и набрах номера на Суник Хаус. Съобщиха ми, че мистър Бърин е пристигнал преди няколко минути. Благодарих и окачих слушалката. Нямаше как, трябваше да отида при него и да му върна мангизите, но това щеше да стане по-късно. Излязох навън, където мъглата беше започнала да се стеле по улицата, и намерих друг, по-весел бар и претърсвах мозъка си за останалите детайли от картината-загадка.

Стомахът ми започна да издава предупредителни звуци и аз погледнах часовника си. Шест и половина. Хвърлих долар на стойката, излязох и застанах на входа.

Беше започнало да вали отново.

Когато привърших с яденето и се качих в колата, беше вече към осем часа. Вечерният мрак се беше превърнал в непрогледна нощ, влажна и студена. Капките чукаха по покрива на колата, стичаха се по предното стъкло и блестяха хипнотично в светлините на нощните реклами. Пуснах новините по радиото, после размислих и намерих музика.

След четирийсет и пет минути ми омръзна да се мотая безцелно и подкарах близо до тротоара между две редици от жилищни блокове, които отдавна бяха загубили претенциите си за представителност. Погледнах навън и видях, че прозорците в спалнята на Коби Бенет бяха тъмни, затова продължих да чакам.

Бях съвсем сам сред дивия хаос от стомана и бетон. Никой не ме и поглеждаше — с вдигната яка, която се сливаше с периферията на шапката. Няколко коли бяха разпръснати на равни интервали по улицата — повечето стари брички и две по-представителни. От входа на зданието срещу мен изтича човек, който държеше над главата си вестник, и се скри зад ъгъла. След това преминаха няколко автомобила със запалени фарове, които разплискаха локвите. Слушах заглъхващия им шум и отпуснат от топлината, едва не заспах, унесен от приспивното ромолене на дъжда.

В това време вратата на къщата на Коби Бенет се отвори и в празния отвор застана малкият сводник. Беше излязъл пет минути по-рано. В устата му стърчеше цигара и се опитваше да я запали, но ръката му така трепереше, че клечката угасна. Той с отвращение захвърли цигарата на тротоара и тръгна надолу по стълбите.

Въпреки дъжда Коби вървеше бавно, като описваше странни криви и внимателно избягваше уличните лампи, които оставяха дълги сенки след него. От време на време поглеждаше към витрините на магазините, за да провери дали не го следи някой.

Позволих му да завие зад ъгъла и потеглих след него. Полицията може и да беше някъде наоколо, но не се виждаше нищо. Нощта беше вцепенила всичко. По улиците нямаше жива душа. Сякаш всички бяха измрели и ние двамата бяхме останали сами в необитаемия град. Знаех маршрута на Коби и реших да го изпреваря. Направих широк завой по еднопосочната улица, смених посоката и го зачаках.

Горе в апартамента се биеха, някой хвърли чаша, тя излетя през прозореца и се счупи в настилката. Коби изплува, беше част от нощта, докато не падна чашата, тогава той се дръпна уплашено встрани, застана в един вход, опитвайки се да определи източника на заплахата за съществуването му. След това продължи да върви. Спря само веднъж, за да запали цигарата си. Този път успя.

Почти се беше изравнил с мен, когато по улицата профуча някаква кола и рязко спря до тротоара. Коби застина от ужас с ръка, вдигната наполовина до устата, и едва след като мъжът, който излезе от колата, хукна към магазина, той се осмели да дръпне от цигарата.

Трябваше да оставя колата и използвайки неговата тактика на криене от светлината на лампите, тръгнах след него. Преследването не донесе нищо. Трябваше да предусетя движенията му и да се опитвам да вървя пред него. Този път дъждът ми помогна много; той ми позволи да се движа на прибежки; спирах за момент в някой вход да си поемах дъх и започвах всичко отначало.

Мина някакъв полицай, подсвирквайки си с уста, докато палката му се полюшваше на кръста и го удряше по краката, като ходеше. Десет и десет. Нито следа от Пат и хората му. Само аз и Коби. Сега бяхме в неговия район, на улицата се появиха хора, които не обръщаха внимание на дъжда и на напрежението. Спрях пред един пуст магазин и се загледах как Коби започна да се колебае на ъгъла. Чудеше се дали да не се шмугне в тъмната пресечка.

Не знаех откъде да очаквам изненада, разбира се, не и от черната уста на някой апартамент. Лъкатушенето на Коби отстраняваше такава възможност. Напрежението не може да продължава вечно. Тялото и мозъкът скоро привикват. Внезапно гърбът му се вцепени и аз чух вик, изпълнен с ужас. Беше извил глава към зданието и инстинктивно закрил лицето си с ръце.

Ако онзи беше стрелял веднага от входа, Коби щеше да бъде мъртъв. Но той не искаше да рискува с далечен изстрел и започна да слиза по стълбите с желязо в ръката. Не беше стигнал и третото стъпало, когато Коби се развика с цялата мощ на белите си дробове, опитвайки се да избегне неизбежното. Револверът бе смъкнат на нивото на гърдите на Бенет, но изстрел не последва, защото от същия вход изскочи някакво тъмно петно и удари мъжа по гърба с такава сила, че и двамата паднаха в краката на Коби.

Измъкнах собственото си желязо и се затичах. Чувах приглушени псувни, примесени с виковете на Коби за помощ, когато тежкият юмрук порази целта си. Бях на около петдесет фута, когато двете паднали тела се разделиха. Единият бързо скочи на крака. Коби се беше свил на кравай и онзи стреля. Пламъкът беше насочен право към главата на Коби.

Другият нямаше намерение да става: той подпря ръката с пистолета на настилката, прицели се внимателно и натисна спусъка. Навярно куршумът бе улучил главата на противника му, защото шапката му се движеше по-бързо от тялото и беше още във въздуха, когато собственикът й рухна на земята. Беше се превърнал в парче безжизнено месо.

В далечния край на улицата се чуха пистолетни изстрели. Някой изкрещя и стреля отново. Бях на мушката на момъка с пистолета, но фактът, че той беше насочен право в корема ми, не ме разтревожи много. По всичко му личеше, че беше ченге.

Въпреки това вдигнах ръце с моя 45-калибров и казах:

— Майк Хамър, частен детектив. Удостоверението е в джоба ми, искаш ли да го видиш?

Ченгето стана и поклати глава.

— Знам те, приятелче.

Патрулната кола взе завоя на две колелета и от нея наизскачаха униформени полицаи с оръжие в ръка. Хукнах след тях, пресичайки улицата по диагонал натам, където очевидно ставаше нещо.

Заотваряха се прозорци, от които надничаха сънени физиономии. Някой ги посъветва не много учтиво да не си пъхат носа. Друг извика: „На покрива е!“ Чу се изстрел, който одра стените този път. Една жена закрещя и се затича с все сила към входа, тряскайки вратата след себе си.

Сякаш по силата на някакво вълшебство светнаха прожектори. Дългите им пипала започнаха да се разхождат по фасадата на зданието и парапета, като очертаха силуетите на половин дузина мъже, преследващи някого по покрива.

Отраженията от прожекторите създаваха нещо като аура около групата и танцуваха по пистолетите на бандитите и синята стомана на професионалните револвери. Осветената улица бе пълна с полицаи и Пат държеше един от прожекторите.

Видяхме се почти едновременно и Пат връчи прожектора на един цивилен полицай.

— Откъде, по дяволите, дойдохте? — попитах аз. — Само допреди миг нямаше и душа на улицата.

Пат се ухили.

— Не дойдохме, Майк, а си бяхме тук. Яките момчета не се оказаха толкова умни. Хората ми цял ден ги следиха, а те така и не разбраха. По дяволите, не можехме да заложим капана, без да сме сигурни за всичко, така че хората ми се бяха закачили за гърбовете им. Засякохме Коби веднага след като напусна неговия квартал. Тези гадове поддържаха връзка помежду си с телефон. Когато видяха, че Коби завива насам, единият мина между зданията и се скри отпред, а вторият остана да пази в края на улицата, за да го пореже, ако се измъкне.

— Добра работа. Колко заловихте?

— Засега деветима. Седем от тях просто си прибраха палатките и се предадоха тихо. А какво стана с онзи, който стреля?

— Убит е.

Откъм покрива се разнасяха безпорядъчни изстрели, куршумите се удряха в стените и пламтящите рикошети прекосяваха небето като падащи звезди. Някои от тях не рикошираха. Остър вик потвърди това. Един от полицаите се приближи към светлината и извика надолу:

— Мъртъв е. Дайте една стълба, имаме ранен.

— По дяволите! — извика Пат. — Насочете тези прожектори към тях, за да виждат какво правят.

Настъпи суматоха, към покрива запълзя сгъваема стълба. Пат ръководеше операцията с ясен глас, подсилван с енергични жестикулации.

Нямах повече работа тук. Проправих си път през тълпата и тръгнах по улицата. До тялото на убития се тълпяха зяпачи. Две палави момчета се мъчеха да се измъкнат от родителите си, за да видят по-отблизо убития.

Коби Бенет не се виждаше никакъв.

Глава XIV

Добре свършената работа винаги носи чувство на удовлетворение независимо дали си я свършил ти, или някой друг. Усещах чувство на гордост в себе си, когато се намърдах зад волана на бричката си, на особено задоволство, защото копелетата бяха загубили собствената си игра. Пуснах радиото в колата и се заслушах в новините. Минавах от станция на станция, но навсякъде предаваха едно и също. Новинарите си пъхаха носа навсякъде, за да измъкнат някаква нова информация. Разпръснати по целия град, твърдите момчета вероятно слушаха същото. Парите сега нямаха никакво значение, не и ако ченгетата продължаваха да играят по собствените си правила. Едно нещо е да прескочиш закона, но когато законът е по петите ти, ще трябва да помислиш два пъти, преди да предприемеш и най-малкото погрешно движение.

Да, тази нощ те нямаше да носят металните си усмивки. Лавината набираше сила. Неуверените бързаха да се качат на последния влак, за да бъдат на страната на победителите. Политическата несправедливост и дърпането на конци търпяха поражение. Знаех къде съм и това ме караше да се чувствам добре.

Пътят към центъра ме докара на два квартала от Суник Хаус и колкото и да беше късно, реших да спря и да се видя с клиента си. Старецът щеше да се зарадва, когато научи какво става. Щеше да разбере, че поне не е потрошил парите си напразно. Името на Бърин-Гроутин щеше да се помни още дълго дори и след като мраморната му гробница бъде разядена от пясъците на времето. Точно това искаше: да го помнят хората.

Приближих се до старата сграда от кафяв камък и завих към мястото за паркиране. Вкарах я наполовина и хвърлих ключовете от колата на момчето за повикване, което можеше да ми бъде баща. Докато влизах през главния вход, чух как двигателят на колата заработи. Почаках да чуя как старото момче блъска нещо, но очевидно той се справи.

Суник Хаус беше добре поддържана реликва от миналите времена, резервиран само за джентълмени. Тържествената тишина, която цареше сега, бе очевидно характерна за всяко време на денонощието. Във фоайето имаше плюш, позлата и кожи. Светлината от старинните, явно с антикварна стойност полилеи галеше стените, облицовани с ламперия от махагоново дърво. Големи картини по стената показваха града преди сто години, когато той все още е живеел спокойно и не е бил във война със самия себе си, а Суник Хаус е било име, което се е ползвало с чест и слава.

Попитах служителя на рецепцията дали мистър Бърин е в пансиона.

Той важно кимна с глава и смръщи вежди.

— Сигурен съм, че мистър Бърин не иска да го безпокоят, сър. Той отсяда тук твърде често и затова добре зная предпочитанията му.

— Възникнаха непредвидени обстоятелства, старче. Хайде, обади му се.

— Страхувам се, че точно сега, сър… Не мисля, че е уместно…

— А ако внезапно си пъхна пръстите в устата и започна да свиря, да тичам по стълбите и да крещя с все сила? Какво ще стане тогава?

Веждите му стигнаха чак до мястото, на което при по-младите хора расте коса. Той извъртя глава към стената, където друго старче дремеше в креслото.

— Ще бъда принуден да извикам хотелския детектив, сър!

Ухилих му се широко, пъхнах два пръста в устата, а с другата ръка посочих телефона и зачаках. Клеркът пребледня, почервеня, после пак пребледня. Не знаеше как да се справи със ситуацията, но очевидно реши, че е по-добре да обезпокои само един от гостите, отколкото всички.

Той натисна звънеца за вътрешна връзка и ме погледна нервно, натисна още няколко пъти, докато един глас изкрещя в ушите му да го оставят на мира.

— Извинете, сър… имате посетител. Той настоява да ви види. Каза, че е било много спешно.

Телефонът излая още веднъж и клеркът преглътна с мъка.

— Кажете му, че го търси Майк Хамър — подсказах аз.

Не беше лесно да бъде прекъсната тирадата на моя клиент. Накрая клеркът успя да се вреди.

— Тук е Майк Хамър, сър… мистър Хамър. Да, сър. Да. Той е тук. Много добре, сър, ще го пратя веднага.

Клеркът изтри с облекчение потното си чело и ми подари поглед, който беше резервиран за най-долните човешки създания.

— Стая 406 — каза той.

Кимнах и тръгнах по стълбите, без да погледна към кладенеца, намиращ се в средата на помещението и минаващ вероятно за асансьор.

Мистър Бърин беше оставил вратата отворена за мен. Блъснах я навътре и я затворих след себе си, очаквайки да се озова просто в друга стая. Грешах, дяволски грешах. На каквото и да приличаше Суник Хаус отвън, неговата външност беше заблуждаваща. Оказах се в анфилада от стаи, мебелирани, доколкото можех да съдя, с най-добрия възможен вкус.

След миг клиентът ми излезе, облечен в копринен смокингов жакет, с грижливо сресана назад бяла грива. Изглеждаше като човек, който е планирал да посрещне скъп гост, а не като събуден от досадния звънец на служителя.

Ръката му уцели моята в силно ръкостискане.

— Приятно ми е, че ви виждам, Майк, много ми е приятно. Влизайте вътре, където можем да поговорим.

— Благодаря.

Той ме поведе покрай всекидневната, която се беше разположила около един роял, и влязохме в малък кабинет, покрай стените на които бяха наредени етажерки с книги. Имаше глави на диви зверове и риби и снимки в рамки, от които гледаше стопанинът на кабинета на младини.

— Тук е доста уютно, мистър Бърин.

— Да, използвам мястото от години, както можете сам да се убедите. Това е градската ми резиденция с всичките й преимущества на хотел. Сядайте.

Той ми посочи едно необятно, обвито с кожа кресло и аз потънах в него, усещайки очертания на някой друг, който ги беше оставил в него благодарение на постоянната употреба.

— Пура?

— Не, благодаря.

Извадих пакет Лъки и пъхнах една цигара в устата си.

— Извинете, че ви вдигнах по такъв начин от леглото.

— Няма нищо, Майк. Трябва обаче да си призная, че бях доста учуден. Знаете, че на моята възраст старците вече са си изградили определени навици. Но както предположих, вие сигурно имате важни причини, за да ме потърсите по това време?

Издухах облак дим.

— Не, само исках да поговоря с някого. У мен са вашите петстотин долара и това е предлогът да ви избера за този някой.

— Петстотин долара… — Мистър Бърин си спомни. — Имате предвид парите, които преведох по банковата ви сметка за покриване… ъ-ъ-ъ… на онзи разход?

— Да. Не се наложи да ги използвам.

— Но вие сам искахте да ги дадете за информацията. Може би сте премислили?

— Не, просто момичето, за което бяха предназначени, не успя да осребри чека. — Лицето му изрази учудване, което прерасна в недоумение. — Проследили са ме. Като последния глупак не помислих за това и ме проследиха. Убили са момичето и са се опитали да инсценират самоубийство. Не стана. Докато бях навън, претърсили апартамента ми и задигнаха някои неща.

— Знаете ли… — Гласът му трепереше.

— Фини Ласт. Вашият бивш наемен работник, мистър Бърин.

— Боже! — Той стисна ръцете си толкова силно, че кокалчетата им побеляха. — Какво направих, какво направих!

Мистър Бърин затвори очи и главата му клюмна. В този момент за първи път изглеждаше стар и безсилен.

— Вие нямате никаква вина за това. Точно обратното. Направихте всичко възможно, за да попречите подобно нещо да се случи отново.

— Благодаря, Майк.

Станах и поставих ръка на рамото му.

— Стегнете се. Не бива да се чувствате виновен. Ако изобщо трябва да чувствате нещо, чувствайте се добре. Знаете ли какво става в града сега?

— Да, аз… чух за това.

— Причината за това са вашите пари, които купиха усещането за почтеност. Именно от това имаше нужда градът. Вие ме наехте, за да открия името на червенокосата. Вместо това разровихме купища мръсотия само защото едно момиче лежи неидентифицирана в моргата. Не исках да бъде погребана без име. Никой от нас не знаеше какво ще стане и сега резултатът не е далеч. В един прекрасен ден слънцето отново ще изгрее и градът ще вдигне гордо глава.

— Но момичето така и остана без име, така ли? — Той ме погледна тревожно.

— Не. Тя скоро ще има име. Имате ли нещо против да се обадя по телефона?

— Не, разбира се. Той е в хола. През това време ще приготвя по едно питие. Лично аз се нуждая от нещо по-силно, защото не съм свикнал да получавам разстройващи новини.

През бодрото настроение, което демонстрираше, прозираше печал, която не можех да гледам хладнокръвно. На стареца наистина му беше тежко. Намерих телефона и позвъних на Велда у тях. Беше ужасно сърдита.

— Аз съм, скъпа. Какво става в офиса?

— Слушай, Майк, винаги избираш най-ужасните часове! Чаках те в офиса цяла вечер да се обадиш. Това момиче… Лола… Изпратила е един плик. Там има квитанция от заложна къща и нищо повече.

— Квитанция ли? — Гласът ми пресипна от вълнение. — Намерила я е, Велда! По дяволите, намерила я е! Къде е квитанцията?

— Оставих я на масата.

— По дяволите, това е чудесно! Чуй ме, малката, забравих ключа от офиса у нас. Ела след един час. Не, по-добре след час и половина. Искам първо да пийна, за да отбележа събитието. Ще звънна на Пат и ще дойдем двамата. Дочуване, рожбо!

Сложих ръка на вилката, почаках един момент и бързо набрах номера на Лола. Тя се обади веднага, сякаш седеше и чакаше телефонът да звънне. Не можеше да диша от вълнение.

— О, Майк, къде си? Получи ли плика?

— Току-що се обадих на Велда и тя го е оставила в офиса. След малко отивам да го взема. Къде го намери?

— В едно малко магазинче недалеч от Бауъри. Фотоапаратът бе изложен на витрината.

— Прекрасно. Къде е той сега?

— У мен.

— А за какво беше всичко това с квитанцията?

В гласа на Лола прозвуча тревога.

— Не съм единствената, която го е търсила. На някои места са ме предварили. В пет магазина ми казаха, че съм вторият човек, който се интересува от този фотоапарат.

По гърба ми отново полазиха мравки.

— Какво направи?

— Реших, че който и да е той, използва моята тактика — търси по списък, съставен по телефонния указател. Тогава започнах отзад напред и я открих първа.

Влезе мистър Бърин и ми подаде хайбол. Благодарих му с кимване и отпих малко.

— Продължавай.

— Намерих я, но се страхувах да държа квитанцията у себе си. Сложих я в един плик и я изпратих в офиса ти.

— Умно момиче. Обичам те навсякъде. Не можеш да си представиш колко много те обичам.

— Майк, моля те…

Засмях се. Свободно, радостно, задъхвайки се от щастие, каквото не бях изпитвал много отдавна.

— Стига, Лола. Скоро всичко ще свърши. Пред нас е целият свят. Животът също е пред нас. Ще можем да им се наслаждаваме до насита. Кажи ми, Лола, кажи ми…

— Майк, обичам те. Обичам те — изхлипа тя.

— Помни, сладур, скоро ще дойда. И аз те обичам. Ще дойда след малко. Ще ме чакаш ли?

— Разбира се. Моля те, побързай. Искам до полуда да те видя.

Затворих и изпих на екс съдържанието на чашата. Ако можех само да предам на мистър Бърин частица от своето щастие. Той дяволски се нуждаеше от малко щастие.

— Свърши се — казах аз.

Нямаше отговор. Мистър Бърин само наклони бавно главата си.

— Ще има ли още… убийства, Майк?

— Може би. А може би законът ще се намеси навреме.

Ръката му повдигна чашата към устните му.

— Очевидно трябва да се радвам. Но не мога да се примиря със смъртта. За това и аз имам вина. — Той потрепери и остави чашата. — Искате ли още? Аз ще си налея.

— Да, разполагам с още малко време.

Той взе подноса и на излизане от хола повдигна капака на грамофона. Няколко плочи бяха наредени на металическа ос и той постави иглата на първата от тях. Облегнах се назад и се заслушах в откъса от опера на Вагнер, наблюдавайки извиващия се от горящата цигара дим.

Този път мистър Бърин донесе бутилката, миксер и кофичка с лед. Когато ми подаде питието, той седна на края на креслото и каза:

— Разкажете ми, Майк, само че без подробности. Само най-важното — помоли ме той и седна в креслото. — Причините… Защо се случват такива неща? Може би, когато науча, ще мога да се успокоя.

— В тази работа подробностите са най-важното и не бива да се изпускат. Това, което искам да разберете, е, че тези неща трябваше да станат и е добре, че се отървахме от тях. Търсехме име, а намерихме престъпление. Разследвахме престъпление, а открихме още по-големи имена. Този път полицията е безпристрастна. Ченгетата се възползваха от случая, за да покажат на какво са способни. Докато ние тук си седим кротко, всяка минута някой гад в града си подвива опашката. Можете да се гордеете, мистър Бърин. Аз се гордея. Дяволски съм горд. Загубих Нанси, но намерих Лола… и една частица от самия себе си.

— Ако бяхме успели да направим нещо за онова момиче…

— Нанси ли?

— Да. Умряла е толкова самотна… Но в края на краищата всеки сам избира своя житейски път. Ако наистина е така, както казвате, и е имала извънбрачно дете и е вървяла по пътя на греха, кой трябва да бъде винен? — Той поклати тъжно глава. — Ако са имали поне малко гордост… поне малка представа за чест, нямаше да се случи подобно нещо. Става въпрос не само за Нанси. Колко са такива като нея… Без съмнение това разследване ще разкрие много имена. Майк, имаше времена, когато мислех, че свръхразвитото ми чувство за гордост и чест не е нищо повече от детска суета, нещо, което аз можех да си позволя, но сега съм доволен, че имам тази гордост. Тя може да означава нещо, тази гордост, честта на семейството и собствеността. Сега мога да огледам имението си и да кажа: „Това е моя собственост, всичко съм постигнал със собствени усилия.“ Мога да правя планове за бъдещето, когато ще бъда само име и нищо повече, и да се гордея, че името ми ще се помни.

— Животът е сложно нещо, мистър Бърин. Не може да обвинявате тези деца за грешките, които са направили. Кой не прави грешки? Но не всеки се хваща в мрежата. А това е грубо, доста грубо.

Бутилката бе наполовина празна, когато погледнах часовника си и станах. Посегнах към шапката си, спомних си навреме за чека и го измъкнах.

— Късно е. Велда ще ме сдъвче.

— Приятно ми беше да поговоря с вас, Майк. Ще наминете ли утре? Искам да знам какво става. И ще внимавате, нали?

— Ще внимавам — казах аз.

На вратата си стиснахме ръцете и докато слизах по стълбата, чух как вратата се затвори. Клеркът стоеше на мястото си. Когато ме видя, притисна пръст към устните си, умолявайки ме да не вдигам шум, но аз, да ме вземат дяволите, не можех да не свиря. „Остана съвсем малко“ — помислих си, докато изкарвах колата от паркинга и навлизах в уличното движение.

Велда се беше отчаяла да ме чака. Забелязах я, когато пресичаше улицата пред Хакард Билдинг, размахвайки чадъра си като бастун.

— Някой май беше обещал да дойде след час и половина! — извика ядосано тя, като ме видя.

— Извинявай, сладур, но се замотах.

— Ти винаги се замотаваш.

Когато се ядосваше, ставаше дяволски симпатична.

Разписахме се в книгата за нощни посетители и съненият асансьорен оператор ни изкачи до нашия етаж. Велда ми хвърляше коси погледи, стараейки се да овладее любопитството си, но накрая не издържа и каза:

— Обикновено зная какво става, Майк.

Отвърнах й с най-голямата краткост, на която бях способен:

— Фотоапарат. Червенокосата е правела снимки.

— Естествено.

— Това не са били обикновени снимки. Те биха могли да бъдат използвани за шантаж. Трябва да е имала доста от тях. Заради това стана цялата бъркотия. На нас те ще ни трябват като доказателство.

— Аха.

Тя не разбра, но реши, че всичко е ясно. Знаех, че по-късно ще трябва да седна и да й обясня всичко подробно. По-късно. Не сега.

Стигнахме до офиса. Велда отключи с нейния ключ и запали лампата. Толкова отдавна не бях идвал тук, че стаята ми изглеждаше някак чужда. Докато Велда си оправяше косата пред огледалото, аз се приближих до бюрото.

— Къде е квитанцията, рожбо?

— Под носа ти.

— Не я виждам.

— О-о-ох. Ами че… — Погледът й се премести бавно от масата върху мен, зениците й бавно се разшириха. — Изчезнала е, Майк.

— Изчезнала! Не може да бъде!

— Много добре си спомням, че преди да изляза, я оставих на бюрото. Нещата ми винаги са подредени.

Велда замълча. Ръката й се отпусна върху тефтерчето, чиито листа бяха съвсем чисти. Лицето й бавно пребледняваше.

— Говори, де!

— Откъсната е страницата… онази, на която записах телефона и адреса на Лола.

— Господи!

Блъснах външната врата и я огледах на светло. Около ключалката блестяха дребни драскотини, оставени от отвертка. Навярно съм започнал да крещя, защото в ушите ми още звучеше силният вик, когато вече тичах по стълбите. Стъпалата подскачаха пред очите ми и се сливаха в гладък сив ред. Велда крещеше след мен, но аз не й обръщах внимание. Асансьорът поне беше там, където го оставихме, и операторът чакаше да ни свали долу.

Той позна, че бързам, затвори вратата и натисна копчето.

— Кой се е качвал днес? — попитах аз.

— Защо? Никой, доколкото ми е известно.

— Може ли някой да се качи по стълбите, без да бъде видян?

— Да, предполагам, че може. Тоест, ако портиерът или аз сме заети.

— А бяхте ли заети?

— Да, сър. Почиствахме стълбището.

Трябваше да стисна зъби, за да не позволя на една дълга псувня да излезе. Исках да ревна на момчето да побърза, да ме свали по-бързо долу. Трябваше цяла вечност, за да стигнем до първия етаж, а междувременно Велда сигурно бе натиснала бутона за повикване и асансьорът щеше да тръгне веднага нагоре. Измъкнах се още преди вратата да се отвори напълно и побягнах към колата.

„О, Боже — си повтарях без прекъсване. — О, Боже!“

Педалът на газта бе натиснат докрай, но кракът ми трепереше от напрежение, сякаш искаше да го изтика още по-напред. Стрелката на спидометъра подскочи някъде към пределната скорост и остана там. На завоите спирачките пищяха. Бях благодарен, че вали и е късно, защото колите не блокираха движението, а на пешеходните пътеки нямаше минувачи. Ако имаше, въобще нямаше да се справя, защото очите ми гледаха само напред, а ръцете ми стискаха толкова здраво волана, че едва ли щях да съм способен да завия.

Не гледах часовника, но ми се стори, че е изминала цяла вечност, когато спрях между паркираните пред входа коли. Беше тъмно като в рог, но без да спирам нито за миг, стигнах до вратата, бутнах я и викът заседна в гърлото ми като буца.

Лола лежеше на пода с разперени ръце. Горната част на роклята й бе напоена с кръв. Свлякох се на колене до нея и повдигнах главата й. От раната бликна кръв. Сърцето й още биеше.

— Лола…

Очите й трепнаха и се отвориха. Тя ме видя и устните й, толкова жизнени преди, се разтеглиха в слаба усмивка.

— Господи, Лола!

Опитвах се да й помогна, но очите й ми казваха, че е прекалено късно. Прекалено късно.

По някакъв начин тя успя да посочи телефона, а после и вратата. След това ръката й се отпусна безсилно. Лола не издаде нито звук, но устните й се размърдаха и тя успя да каже за последен път: „Обичам те, Майк“.

Наведох се и я целунах нежно, усещайки соления вкус на сълзите. „Боже, защо трябваше да се случи точно с нея? Защо?“

Очите й се затвориха. На лицето й все още имаше усмивка, но Лола бе мъртва. Искам да знаеш, че те обичам и че винаги, винаги ще обичам само теб. Само теб, където и да си, каквото и да правиш. Само теб.

Бях опустошен. Всичко в мен беше изпепелено. Нямаше нито емоции, нито болка. А и какво можех да изпитвам? Как трябваше да постъпя? Всичко стана толкова бързо — споделената любов и непоправимата загуба. Затворих очи и казах молитва. Молитва без думи. Когато погледнах отново, Лола все така сочеше с ръка вратата. Дори и мъртва, тя се опитваше да ми каже нещо.

Опитваше се да ми каже, че убиецът е все още навън и не е успял да избяга! В името на всичко свято, той нямаше да избяга. Краката ми започнаха да се движат самостоятелно и се насочиха към вратата. Спрях в коридора, ушите ми долавяха и най-малкия звук… и аз го чух. Тихото влачене на крака, когато човек се опитва да върви безшумно, крачка по крачка. Той очакваше от мен съвсем естествено да извикам лекар и полиция и по този начин да му дам време. Но ако имаше справедливост на този свят, той нямаше да се измъкне!

По дяволите!

Не се опитвах да се движа тихо. Прескачах през две стъпала, като се хващах за парапета на завоите. Убиецът също не се опитваше да се крие и хукна на улицата. Изрева мотор и когато излязох на улицата, видях една кола да се измъква от редицата. Връхлетях в моята и двамата се понесохме почти едновременно по шосето.

Глава XV

Който и да се намираше на кормилото, той навярно бе обезумял от ужас, лудост, която го тласкаше напред по авенюто без всякаква мисъл за живота. Може би бе чул дивия ми смях, когато скъсих дистанцията между нас. Може би мислено си представяше лицето ми, очите ми, в които гореше жажда за убийство, зъбите, които стисках толкова силно, че емайлът им се ронеше, и устни, разтегнати в гримаса, която ме лишаваше от приликата с човешко същество.

Тялото ми се бе превърнало в кълбо от мускули, раздирани от ярост, която жадуваше отмъщение. Не можех да дишам. Само гълтах въздуха, задържах го колкото можех в гърдите си и го изпусках със свистене. Една патрулна кола се залепи за нас, опита, се да ни следва и се загуби в страничните улици.

Всяка секунда съкратяваше дистанцията, всяка секунда хвърляше още въглища в огъня, раздиращ вътрешността ми и замъгляващ погледа ми, докато накрая остана само един тесен тунел от светлина, а в края му — колата. Броните на колите почти се допираха. Усещах как на завоите се движа само на двете колела. Страхът ме накара да намаля малко и да подкарам отново на четири колела. Страхът, че ще го загубя. На един остър завой той спечели малко време и успя да се откъсне напред.

Пронизителният звън на тролея едва не ме накара да изпусна волана от ръцете си, но след това остана някъде назад и ние се носехме на запад. Дистанцията намаля на няколко ярда, след това на няколко фута. Знаех къде се мъчи да стигне — на Уестсайдската магистрала, — където можеше да развие по-висока скорост поради слабия трафик, надявайки се там да се спаси по този начин.

Нямаше да се изплъзне. Аз бях фигурата с черепа и косата. Под капака виеха и се напрягаха сто и четирийсет черни коня, а аз се смеех като луд, докато по бузите ми не започнаха да се стичат сълзи. Магистралата се появи внезапно и той се опита да излезе на нея, като натисна отчаяно спирачките. Колелата се плъзнаха с див писък по асфалта, колата се плъзна като шейна и връхлетя върху мантинелата. Чу се звук от удар на метал в метал. Парчета стъкло се разлетяха във всички страни. Колата се преобърна още веднъж и спря на колелата си. Трябваше да го заобиколя и скърцането на моите спирачки добави нови акорди към тази неземна симфония на разрухата.

Видях, че врата на другата кола се отвори с ритник. От нея изскочи Фини с пистолет в ръка, който тъкмо го обръщаше към мен. Хвърлих се на земята. Куршумът разкърти мантинелата зад гърба ми. Докато посягах към пистолета си, Фини хукна да бяга.

Бягай, Фини, бягай, докато сърцето ти не бъде готово да изскочи от гърдите и да се пръсне, и тогава ще се срутиш без дъх, няма да имаш сили дори да мръднеш, само ще виждаш приближаващата смърт. Бягай, бягай, бягай. Бягай. Слушай как краката зад теб също бягат, но малко по-бързо. Спри за миг и ще си мъртъв.

Той се обърна, стреля наслуки, но аз дори не си дадох труда да отговоря. В движенията му имаше страх, дива, неразумна паника, когато се насочи към някакъв склад, който тънеше в непрогледна тъмнина. Тъмнината беше като масивна стена, която се разтвори и го погълна, след това обгърна и мен, защото аз го последвах, без много да му мисля, абсолютна чернота, която хвърляше кадифено покривало на очите ти и те ослепяваше напълно.

Връхлетях върху купчина сандъци и замрях. В настъпилата тишина се разнесе шум от падащо тяло и се чу сподавена псувня. Исках да затворя очи. Струваше ми се, че очите ми горят и ще ме издадат в тъмнината. Предметите изплуваха бавно пред погледа ми. Забелязах огромна купчина от кутии и сандъци, стигаща до тавана. Между тях тъмнееха дълги проходи. Събух обувките си и тръгнах безшумно в мрака.

От другия край на помещението се чуваше силно дишане като на подгонено животно. Фини Ласт чакаше да стигна до зеещия проход, за да види тялото ми на синия фон на спящия град.

Побързай, помислих си аз, преди да е помъдрял. След минута щях да му помогна да стане по-умен. Ще разбере, че яростта е по-силна от разума. След това ще се убеди лично в това. Вървях покрай кутиите, надявайки се на късмета си да довърша всичко докрай. Намерих един проход, който водеше право към вратата, но Фини не беше там, където трябваше да бъде. Ритнах една щайга и веднага се дръпнах назад в укритието от масивни сандъци.

Имах късмет, защото Фини се беше проснал, на пода, затрупан с няколко щайги, и куршумът, който той изстреля през рамо, мина на няколко дюйма от главата ми.

Но аз го бях засякъл. Стрелях бързо иззад ъгъла и го чух да лази по-нататък. Може би си мислеше, че е застрахован, защото нито един от нас не можеше да поеме риска да излезе пръв на открито.

Пръстите ми затърсиха дръжките на щайгите, които бяха подредени във висока редица. Намерих ги. Започнах да се изкачвам бавно и тихо по грубите щайги. Трески се забиваха под кожата ми, пирони разкъсваха дрехите ми и аз внимателно се освобождавах от тях. И котка не би могла да се движи по-тихо.

Най-горният ред образуваше нещо като платформа и аз запълзях по нея, инч след инч мозъкът ми преценяваше разстоянието. Когато погледнах от ръба, видях ръката на Фини с пистолета да се движи бавно нагоре-надолу по тясната ивица. Пръстът му беше на спусъка, готов да натисне.

Наведох се и изстрелях един куршум точно по средата на тази проклета ръка и скочих точно когато той се размърда от болка и излезе от укритието си. Ударих Фини с крака в раменете. Той се задави от собствения си вик и телата ни се сплетоха в кълбо, търкалящо се по прашния под.

Не ми трябваше оръжие… само ръцете. Юмруците ми удряха бледия овал на лицето му, пръстите ми стискаха гърлото му. Той изнесе колената си нагоре и аз едва успях да се отдръпна, за да поема удара с крак. Имаше само една ръка, която можеше да използва и се опитваше да достигне с нея шията ми. Изтласка ме настрани с топлото, кървящо месиво, което преди му служеше като пръсти, и нанесе, още един удар, този път в ушите.

Най-накрая ръцете ми успяха да докопат гърлото му. Фини неистово се мъчеше да изхърка „не“, но аз стисках и блъсках яростно главата му в циментения под. Удрях, докато не престанах да чувам звук от удар на твърдо, а само някакво шляпане.

Едва тогава разтворих пръсти и погледнах към Фини, или по-скоро към това, което беше останало от него. Гадеше ми се.

Разнесе се вой на сирена, чуха се викове и полицейски свирки. Заскърцаха спирачки, заудряха се врати на коли. До мен смътно достигаха гласове, които казваха, че сме вътре в склада. Седях на пода, опитвайки се да си поема дъх, и ровех в джобовете на Фини, докато не открих продълговат бележник с оръфани краища. Знаех, че там е квитанцията, която струваше живота на Лола.

Изведоха ме на осветено от прожекторите място и изслушаха разказа ми. После се свързаха по радиостанцията с полицията и Пат потвърди, че не съм побъркан бандит, а легитимен частен детектив със специална мисия. Проверката стигна до Лола. Най-важното доказателство се намираше в джоба на Фини: един окървавен нож.

О, всички бяха много мили. В известен смисъл аз бях герой. Дори не ме разпитаха. Взеха само показанията ми, а Пат свърши останалото. Откараха ме у дома с полицейска кола, а едно ченге докара моята. Утре ще имаме достатъчно време, казваха полицаите. Тази нощ трябваше да си почина. След няколко часа слънцето щеше да изгрее и светлината щеше да измие мръсотията на нощта.

Телефонът ми се скъсваше да звъни, когато влязох в апартамента. Вдигнах машинално и заслушах как Пат крещи в слушалката, щял да дойде… Затворих, без да кажа дума. Очите ми търсеха бутилка, но не я намираха.

Пат беше забравен. Всичко беше забравено. Краката ми бяха като гумени. Заспъвах се надолу по стълбите, минах два квартала до задния вход на кръчмата на Маст, където той си устройваше понякога по едно нощно парти, и заудрях по вратата да ме пуснат.

След миг вътре светна и на прага застана Джо Маст, по пижама. Един мъж може да разбере друг мъж и когато се налага, да замълчи. Джо почака да вляза, затвори вратата след мен и спусна щорите. После, без да каже нищо, мина зад бара, взе една бутилка и щедро напълни чашата ми, докато аз се настанявах на столчето.

Не усетих никакъв вкус; не усетих дори как свърши.

Гаврътнах още едно, но все не успявах да му усетя вкуса.

— По-полека, Майк — каза Джо. — Пий колкото искаш, но по-бавно.

Чу се глас. Моят глас. Непознат и далечен. Изникна сам по себе си, груб, чужд глас, който звучеше безизразно.

— Обичах я, Джо. Умря тази нощ и последното нещо, което каза, беше, че ме обича. Щеше да бъде прекрасно. Тя ме обичаше повече от всичко на света, а и аз започвах да я обичам. Знаех, че скоро и аз щях да я заобичам също толкова силно. Той я уби. Това гадно копеле. Той я уби и аз направих главата му на каша. Сега и дяволът няма да го познае.

Бръкнах в джоба за някоя угарка и напипах квитанцията. Сложих я на стойката до цигарите и чашата. Име — Нанси Санфорд, адрес — Сийсайд Хотел, Кони Айланд.

— Беше си заслужил смъртта. Искаше да убие и червенокосата, но там бе минало и без него. Момче с големи амбиции и планове в порочния рекет. Уби блондинката, уби и Лола. Канеше се да пречука и мен, но му бяха казали, че още ми е рано, защото едно непланирано убийство много лесно можеше да бъде разкрито.

Спомних си, че на паркинга, преди да отида в кантората на Мърей Кендид, видях една затваряща се врата и чух кашлица. Това е бил Фини. Видял ме е в клуба и е предупредил Мърей. Не е чудно те да са искали да ме предупредят. Фини беше умно копеле и ме искаше мъртъв. Знаеше, че няма да се уплаша. Именно той е бил там онази нощ. Бил ли е пръстенът у него?

По дяволите, как бе замесен той в цялата тази бърканица? Къде ли се вписваше? Цялата история започна именно заради него… дали ще завърши без него?

Гледах отсъстващо полиците зад бара, потънал в мисли. Пръстенът с лилията, пръстенът на Нанси. Къде ли се намираше сега? И защо беше там? В гърдите ми заби чук и разкъса плътта ми. Очите ми не се откъсваха от бутилките, подредени в прав ред.

Да. Да! Разбрах къде е пръстенът.

Как можех да съм толкова невероятно тъп, че да го пропусна!

Лола, която ме прати да гоня Фини, се бе опитала да ми каже още нещо… и не беше успяла, до този момент.

Профучах през вратата, преди Джо да успее да отвори уста. Можеше и да не бързам, защото имаше предостатъчно време да стигна до хотел Сийсайд в Кони Айланд и да направя това, което трябваше да направя.

Знаех какво ще намеря. Нанси го е оставила там с багажа си. Била е съсипана и е заложила фотоапарата, а когато е напуснала хотела, е оставила там нещата си като залог. Знаела е обаче, че са на сигурно място. Заложени, но на сигурно място, можела е да си ги вземе обратно, когато намери пари.

Открих хотел Сийсайд на една затънтена улица. Може би от покрива му се откриваше изглед към морето, но не и от мястото, където се намирах. Паркирах един квартал по-далеч и тръгнах пеша към него. Стените бяха олющени, прозорците — заковани, а над входа висеше огромен надпис: „Затворено за сезона“. По-надолу, с по-дребни букви, пишеше, че сградата се охранява от някаква тайнствена детективска агенция.

Дръпнах за последен път от цигарата и хвърлих фаса в пясъка, изпълващ улея за дъждовна вода.

Един бегъл поглед към масивните ключалки на здравата врата и гредите на прозорците беше достатъчен, за да разбера, че няма да проникна вътре през главния вход. Прескочих оградата и тръгнах към задния вход. Докато стоях там, съзерцавайки светлия пясък под краката си, заваля отново и аз се усмихнах на себе си. Приятен дъжд. Чудесен, прекрасен дъжд. Само след пет минути всички следи щяха да изчезнат.

Качих се на покрива на прилепващата към стената барака, като се стараех да не използвам сандъците с празни бутилки. Оставих част от шлифера си на един гвоздей и ми отне доста време да го откача. Не трябваше да оставям никакви следи.

Едва след това успях да стигна до прозореца. Опитах се да го отворя, но той беше здраво залостен. Една издатина в стената предлагаше нещо като стъпала от тухли и аз протегнах ръка към нея. До покрива оставаха към десет фута вертикален подем, без нищо, за което да се хвана.

Не трябваше да чакам повече.

Започнах да се катеря нагоре по отвесната стена. Ноктите ми се чупеха при опитите ми да се заловя за тухлените издатини. На два пъти се плъзгах надолу и изподрасках лицето си до кръв. После легнах на покрива за минута, опитвайки се да нормализирам дишането си.

В средата на покрива имаше капандура от армирано стъкло, а до нея се очертаваше тъмният силует на някакъв люк. Капандурата не поддаде, но люкът се оказа по-достъпен. Задърпах го с всичка сила. Усетих как винтовете излизат от прогнилото дърво и погледнах в зейналата дупка. Под мен се намираше мансардата на Сийсайд Хотел.

Увиснах в тъмното, размахвайки крака, за да се опра на нещо, но не успях да открия нищо, така че скочих право в купчината боклук, която се разпръсна около мен. В джоба си имах фенерче-писалка и прокарах лъча му наоколо. Приличаше на склад или нещо такова. На стелажите по стените имаше празни кутии от боя и смачкани опаковки от сапун. Лъчът напипа в тъмнината друга врата, покрита с паяжини и натежала от прах. Махнах ги с ръка и завъртях дръжката на бравата.

При други обстоятелства Сийсайд Хотел би могъл да мине за нощен приют. Но заради пясъка и поради това, че понякога мирисът на океан надделяваше над вонята на кренвирши и човешки тела, бяха го нарекли летен хотел. Коридорите бяха мръсни, а мазилката се лющеше. Килимът на пода бе протрит и избелял. Вратите на стаите едва се държаха на ръждясалите си панти, заплашвайки всеки момент да се стоварят върху безбройните миши следи, оставени в прахоляка. Тръгнах по коридора, като се придържах към стената и осветявах пътя си с фенерчето. От едната страна надолу се спускаха вити стълби.

Фасадата на зданието беше с една идея по-висока и един знак сочеше, че стълбите са в другия край на коридора. Като минавах покрай стаите, хвърлях по един сноп светлина вътре, но виждах само празни кревати, шкафове и по някой самотен стол.

Това, което търсех, се оказа на следващия етаж. Беше стая, на която пишеше: „Гардероб“, а всъщност си беше килер. На вратата висеше огромен катинар. Захапах фенерчето със зъби и измъкнах набора от шперцове, който винаги носех в колата си. Катинарът беше голям, но стар. Третият шперц, който пъхнах в ключалката, превъртя и катинарът падна в ръката ми. Оставих го на земята и отворих вратата.

Някога помещението е било спалня, но сега бе превърнато в морга за опаковани чаршафи, матраци, чаши и мръсни съдове. Няколко счупени кресла бяха обърнати с краката нагоре, явно в неуспешен опит да бъдат поправени. До стената в дъното, сред изпочупените мебели, имаше цяла изложба: найлонови пликове, един скъп куфар тип Гладстоун, пазарски чанти, малки портмонета и папки за носене на документи. На всяка дръжка имаше закрепен червен етикет, който съобщаваше дължимата сума.

Навитият килим, който някога е покривал пода, лежеше в дъното без етикет и аз го разгънах, за да не оставям следи в прахоляка. И открих това, което търсех. Беше дипломатическо куфарче, на което пишеше „Нанси Санфорд“ и което се отвори при първия опит.

С чувство на благоговение вдигнах капака и видях какво има вътре. Вече не се срамувах за Нанси. Срамувах се от самия себе си, защото я бях заподозрял в шантаж. В куфарчето се криеше смисълът на нейния живот — пълно експозе на целия рекет, подкрепено със записки, документи, снимки, които нямаха никакво значение в момента, но щяха да имат, когато се проучеха обстоятелно. Имена и познати лица. Нещо повече от прости общински съветници. Нещо повече от прости предприемачи. Много повече. Нишката водеше към Сити Хол. Парк авеню щеше да се сгърчи от удара. Но много по-важна беше механиката на рекета, старателно изложена и подредена в отделни папки, увеличените снимки на счетоводни книги, които щяха да заинтересуват полицията и данъчните инспектори, ясните доказателства на кого принадлежаха тези книги. Пълен комплект.

До ушите ми достигна слаб шум. Тихо драскане по метала. Затворих куфарчето, тръгнах по обратния път, като навих килима и го изследвах, доволен, че не съм оставил никакви следи. Затворих вратата и заключих вратата с катинара, а после духнах върху него от праха, натрупан по стените, като му върнах възрастта, която бях изтрил.

В коридора нахлу жълт сноп светлина и се задържа на стълбите. Промъкнах се в съседната спалня и пъхнах часовника си в джоба, за да не ме издаде светлината от циферблата.

Светлината надничаше в стаите, точно както бях правил и аз. По стълбите се разнесоха предпазливи стъпки. Който и да беше човекът, държащ фенерчето, той не търсеше напосоки.

Ухилих се доволно.

Светлината се появи отново на стълбите и в коридора се замятаха сенки, издавайки съскащ звук, който говореше за това, че идва от нафтов светилник. Тя се доближи до вратата на складовото помещение. Чу се въздишка. Човекът сложи фенера на пода, насочвайки лъча към катинара, и започна да си играе с ключалката.

Трябваше му много повече време, отколкото на мен. Но го отключи.

Като го чух да влиза в стаята, извадих желязото си. Звукът от стъпките ми се загуби в шума, който той вдигна, докато измъкваше и отваряше куфарчето. Беше твърде възбуден, за да използва шперц. Вместо това той го насили и издаде слаб възглас, когато видя съдържанието му.

— Мистър Бърин-Гроутин! — извиках аз.

Трябваше да си мълча и да застрелям копелето в гърба. Той се обърна невероятно бързо, събори лампата и в същото време стреля. Куршумът ме удари в гърдите и ме изхвърли в коридора, преди да успея да натисна спусъка. Друг се заби в крака ми.

— Върви по дяволите! — изкрещя той.

Затъркалях се по пода, стенейки от болка. Легнах по лице и натиснах спусъка няколко пъти, стреляйки в тъмнината.

Разнесе се ответен изстрел и куршумът се заби в стената над главата ми. Но този изстрел носеше смъртта в себе си. Лампата се беше преобърнала, разливайки нафтата по пода, която внезапно пламна точно пред лицето на Бърин. Видях очите му, безумни очи. Той беше застанал на четири крака, дърпайки се назад, заслепен за миг от светлината.

Трябваше да положа големи усилия, за да хвана пистолета и да се прицеля. Когато натиснах спусъка, откатът при изстрела съвсем го изби от ръката ми. Но това беше достатъчно. Куршумът четирийсет и пети калибър го улучи в бедрото и го отхвърли назад.

Всичко наоколо гореше, огнените езици погълнаха чаршафите, облизваха стените и се стремяха към тавана. Една кутия с боя и бутилка с разтворител изгърмяха една след друга, а на мен ми ставаше все по-трудно да чувствам нещо, дори горещината. Бърин застена в ъгъла и се надигна. Видя ме да лежа безпомощно на пода и ръката му се протегна към пистолета.

Готвеше се да ме пречука, ако това беше последното нещо, което трябваше да направи в живота си. И щеше да го стори, ако стената не беше цъфнала в дъжд от искри и започна да пада. Една от гредите загуби опората си от ръждясали гвоздеи и рухна като гигантски смърч, приковавайки към пода проклетия убиец.

Засмях се сатанински. Смеех се, смеех се, смеех се… Не ми пукаше, че и аз можех да остана тук.

— Загуби, Бърин! Загуби! Можеше да се измъкнеш, но загуби!

Той се бореше с тежката греда, без да обръща внимание на пламъците. Усетих миризмата на изгоряло месо.

— Махни я от мен, Майк! Махни я… моля те! Ще имаш всичко, което пожелаеш. Махни я!

— Не мога. Не мога дори да помръдна. Може би щях да го направя, ако можех. Но не мога дори да помръдна.

— Майк…

— Нищо няма да се получи, мръсна гнидо. Ще умра заедно с теб. Не ми пука повече. Аз ще умра, но и ти ще си отидеш. Не си очаквал, че всичко ще свърши така, нали? Пръстенът беше у теб, а и времето работеше в твоя полза. Ти не знаеше, че съм убил Фини и съм взел квитанцията от него.

Лола ме чакаше. Чу ме, като й казвах по телефона да чака. Докато носеше питиетата, си се обадил на Фини, а мен ме забаламоса, като включи грамофона. Лола… Тя чакаше мен, а дочака убиеца. А ти ме задържа, за да може Фини да влезе в офиса и да го претърси. Свърши добра работа. Но е трябвало да се върне обратно и да убие Лола, защото тя знаеше адреса на квитанцията.

Фини ти е докладвал веднага след като е забил ножа в гърлото й, но тя е била още жива и е разбрала всичко. Наредил си му да се махне от там и да чака някъде, защото си се опасявал да не свие материалите. Той се махна… но, когато аз пристигнах, Лола го посочи с пръст. Тя посочи и теб, като ми показа телефона. Фини беше излязъл, но пристигнах аз и той се беше скрил, за да не го забележа. Но аз го пипнах. О, ти беше ловък играч. До самия край. Интересно как успя да се измъкнеш незабелязано от хотела?

— Майк, горя!

Косата му запуши и се превърна в огнена топка. Той отново закрещя. Изглеждаше като убиец, но вече плешив. Противоположната стена се превърна в огнена завеса.

— До тази вечер не виждах връзката. В крайна сметка пръстенът реши всичко. Пръстенът беше най-важното нещо. Седях и гледах шишето с уиски. Гледах лилията, изобразена на етикета. Лилия имаше и на твоята лична морга. Лилия имаше и на пръстена. Тогава разбрах всичко.

Бърин се отчая, защото явно не беше по силите му да се пребори с гредата. Лицето му бе разкривено от агонията. Гледах го няколко секунди, после отново се засмях.

— Лилията е част от фамилния ти герб, нали? Имитация на царственост. Ти и твоята проклета чест. Гадно копеле! Нанси Санфорд е твоя внучка. Тя е чакала дете и ти си я изритал на улицата. Помисли ли за нейната чест, а? Тя започнала да работи на различни места с измислено име. Станала е проститутка. Бездомна, тя се е запознала с типове като Фини и Ръс Бауен. А веднъж ви е видяла двамата с Фини.

Мога да си представя какво си е помислила, когато е осъзнала истината: ти, толкова благороден и чист, живееш от пари, натрупани от търговията с телата на момичетата, зад фасада от благоприличие и благотворителност. Всичко е било наред, докато не се появила Нанси с една-единствена мисъл в главата — да унищожи този чудовищен рекет.

Само че е била принудена да скрие багажа си, докато намери пари, за да го откупи. И точно тогава Фини се натъкнал на нещо. Какво е било то? Още снимки? Достатъчно, за да те накара да се замислиш. Виждал ли е пръстена и знаел ли е какво означава той?

Бърин се въртеше на различни страни под тлеещата греда. Тя лежеше на гърдите му и пушеше. Очите му бяха приковани в тавана, където мазилката се рушеше. Огънят вече беше обхванал цялата стая и поглъщаше всичко, до което се докосваше. Скоро щеше да се подпали и подът. Тогава щеше да настъпи краят. Опитах се да се размърдам, но това ми струваше прекалено много усилия и всичко, което можех да направя, беше да гледам човека под гредата и да се радвам, че няма да умра сам.

Засмях се и Бърин се обърна. Една пламтяща искра докосна бузата му, но той дори не я усети.

— Нанси е трябвало да бъде убита — продължих аз. — Не е било планирано толкова гладко, но кой би могъл да предположи, че едно момиче с извит врат и изхвърлено в движение от колата ще събере сили и ще успее да се вдигне, за да попадне под друга кола.

Ти си осигурил алиби на Фини в нощта на убийството. Проследили сте я, вкарали сте я в колата и сте свършили мръсното си дело, а след това сте я изхвърлили.

Фини обикновено не пропуска, но при Нанси се провали, както се провали и при мен. Трябваше да го разбера по-рано, още когато Лола ми каза, че Нанси е нямала пороци. Тя не е пиела, но хората се кълняха, че се е клатушкала и правеха извода, че е била пияна. Обзалагам се, че доста си се смял по този повод.

Гордостта. Гордостта ти го докара. Отначало си бил богат плейбой, който бързо останал без пукнат грош, но чувството за чест и семейна гордост не ти е позволило да станеш бедняк. Започнал си с дреболии, после с все по-сериозни неща. Увлекли са те, а ти си бил достатъчно ловък, за да ги изпързаляш, и накрая цялата система се е оказала в твои ръце. Ти си ръководел най-чудовищния, най-аморалния рекет в света, но твоята гордост не ти е позволила да приемеш родната си внучка и да й простиш, нито да допуснеш вмешателство в делата си.

Гласът ми вече едва се чуваше от боботенето на огъня. Пристигащите навън коли и далечните викове на хора се сливаха с шума на рушащите се стени. Бяхме все още живи само защото огънят си бе пробил път надолу.

— Но сега честта ти е в това куфарче. Ти ще умреш и двойното ти име ще се загуби в калта и тинята, които произлизат от него…

— Няма, дяволите да те вземат! Няма! — Дори и агонизиращ, очите му излъчваха сила. — Куфарчето ще изгори, но дори и да не изгори те ще смятат, че аз съм тук с теб. Да, да. Ти ще си моето алиби. И името ми няма да бъде опозорено. Никой няма да установи произхода на това момиче и светът никога няма да разбере нищо.

Имаше право. Беше толкова много прав, че яростта, която забушува в гърдите ми, прогони вцепенението от краката ми и болката от гърдите ми и аз се втурнах през стаята. Стигнах до куфарчето и започнах да го тикам към прозореца, а по ръцете ми падаше разтопена смола от тавана. Бърин видя какво се каня да направя и започна да вика. Озъбих му се. Беше плешив и грозен. Приличаше на грешник, който се пече в ада за греховете си.

Успях по някакъв начин да вдигна куфарчето и да го хвърля към прозореца. Строполих се на пода от направеното усилие. Но то счупи прозореца и падна долу на земята. Чуха се викове и възбудени гласове: „Там горе има някой!“

Вятърът от счупения прозорец духна пламъците от стената и ги запрати в лицето ми. Усетих как те обгръщат косата ми. Видях как огънят зализа панталоните на Бърин. Пистолетът му беше точно до ръката ми.

Не биваше да ми говори така, но той го направи. Това ми даде сили да измина целия път. Протегнах се за пистолета, 38 калибър, и разположих ръкохватката му удобно в ръката си.

— Погледни към своя бивш наемник, Бърин. Виж какво смятам да направя. Сега слушай внимателно какво ще ти кажа и си помисли добре, защото имаш на разположение само няколко минути. Гробницата ти няма да остане празна. Там ще почива едно момиче, загубило честта си. А ти ще гниеш в земята до Фини Ласт. Ще разкажа в полицията всичко. Ще излъжа, но всичко ще прилича на истина. Ще кажа, че тялото тук е на един от убийците, които си пратил по следите ми. Никога няма да те намерят, дори и след век. И когато и да споменат името ти, то винаги ще бъде придружено от проклятие и опетнена чест. Единственото чисто нещо в семейството ти ще бъде червенокосата. Ще получиш смъртта, от която се страхуваше повече от всичко — забравен, напълно забравен. Бездомни кучета ще се разхождат върху гроба ти, а върху него няма да има дори надгробен камък.

Той ме гледаше ужасен и устата заработи.

— Но аз няма да се лиша от удоволствието да те убия, жалък плъх такъв! Заради блондинката, заради Лола! Ще те убия, за да може душата ми да живее в съгласие със себе си. Ще им кажа, че сме се сбили и аз съм те убил. Но ти ще знаеш истината. Боли, нали?

Болката в очите му вече не беше физическа.

— Те ще бъдат тук след минута. Ще ги дочакам. Те ще ме свалят долу и аз ще им кажа, че няма смисъл да се качват горе. Ще те оставя да изгориш докрай, така че никой няма да може да те идентифицира.

Силна струя вода удари стената, насочи се към прозореца и превърна стаята в димящ ад.

— Сега ще подпрат стълбата. Когато тя се покаже, ще стрелям. Помисли за това, мисли яко!

Пожарната кола долу бе заела позиции. Виковете ставаха все по-силни. Свих се под същата греда, която го беше затиснала, опитвайки се да се защитя от падащите предмети, таванът в коридора рухна, повличайки след себе си и фасадата. Зданието се разлюля. Таванът над нас се пропука и цепнатината се увеличаваше непрекъснато, а пространството се запълваше с бушуващ пламък.

Погледнах Бърин и се засмях. Той изви глава и се втренчи право в дулото на собствения си пистолет. Минути, секунди. Частици от време. Таванът се клатеше все по-застрашително. Лицето на убиеца представляваше маска на омразата. Молеше се таванът да падне и да ни погребе и двамата. Но дори това и да станеше, той щеше да си отиде пръв.

Нещо се удари в перваза на прозореца и се плъзна по рамката: стълбата. Тя се люлееше от тежестта на човека, който, покрит от струи вода, се качваше по нея.

Бърин разчекна диво уста и закрещя с яростта на всички детронирани богове, но моят смях бе още по-силен.

Той все още крещеше, когато натиснах спусъка.

Информация за текста

Mickey Spillane

My gun is quick, 1950

Издание:

Мики Спилейн. Бърз е моят револвер

Американска. Първо издание

Редактор: Елиана Владимирова

Коректор: Пламен Градинаров

Набор: Цветелина Божидарска

Компютърен дизайн: Чавдар Витов

Художник на корицата: EURASIA А. Р.

Художествен редактор: Денис Градинаров

Технически редактор: Чавдар Витов

Издателство Евразия, София, 1993

© by E. P. DUTTON & CO., INC.

This book is a Signet edition

Thirty-fifth Printing, September 1957

MY GUN IS QUICK

PRINTING HISTORY

First Published June 1950

Published by arrangement with Trartsworld Publishers, Ltd, London

Превод EURASIA А. Р.

Гарнитура Times

Формат 84×108/32

Печатни коли 16

Печат EAD

Цена 24.95 лв.

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/text/35860

Последна корекция: 12 октомври 2015 в 20:39

1

Уиски със сода във висока чаша. — Бел.прев.

2

Импликация — замесване, заплитане в нещо, вплитане, загатване, неизясняване напълно. — Б.кор.ел.изд.

Content

Мики Спилейн
Бърз е моят револвер

Глава I

Глава II

Глава III

Глава IV

Глава V

Глава VI

Глава VII

Глава VIII

Глава IX

Глава Х

Глава XI

Глава XII

Глава XIII

Глава XIV

Глава XV

Информация за текста

1