Джонатан Франзен

Свобода

На Сюзън Голомб и Джонатан Галаси

Хванете си ръцете,

щастливци, и взаимно си излейте

душевното ликуване! Пък аз,

гугутка стара, ще намеря някой

изсъхнал клон и сгушена на него,

другаря си изчезнал ще оплаквам,

дорде умра![1]

Зимна приказка

Добри съседи

Новината за Уолтър Бърглънд не беше отразена в тукашните издания — той и Пати се бяха преместили във Вашингтон преди две години и вече не означаваха нищо за Сейнт Пол — но градското съсловие от Рамзи Хил не беше чак толкова вярно на местния патриотизъм, че да не чете „Ню Йорк Таймс“. Според дългата и доста неблагоприятна статия Уолтър се беше издънил страшно в столицата. На старите му съседи им беше трудно да свържат твърденията за него в „Таймс“ („надменен“, „високомерен“, „морално компрометиран“) с великодушния, усмихнат, червендалест служител на ЗМ, когото помнеха да върти педалите на колелото нагоре по „Съмит Авеню“ на път за метрото във февруарския сняг; виждаше им се странно, че Уолтър, който беше по-зелен и от „Грийнпийс“ и чиито корени бяха от село, се е забъркал в тайни сделки с минната индустрия и се е държал лошо с обикновените хора в провинцията. Но пък, от друга страна, открай време имаше нещо не съвсем наред с Бърглъндови.

Уолтър и Пати бяха младите първопреходници на Рамзи Хил — първите завършили колеж, купили къща на „Бериър Стрийт“, откак старият център на Сейнт Пол беше навлязъл в тежък период на упадък преди трийсет години. Взеха викторианската си къща почти без пари и през следващите десет години се претрепаха от ремонти. В началото някакъв упорит тип подпали вратата на гаража им и докато я сменят, на два пъти разбиваха колата им. Изгорели от слънцето рокери се събираха в празния двор, наливаха се с „Шлиц“, печаха наденици и форсираха двигателите в малките часове на нощта, докато Пати не излезеше по клин и извикаше: „Хей, пичове, що не вземете да…“. Пати не можеше да ги уплаши, разбира се, но в гимназията и колежа беше тренирала и притежаваше безстрашието на спортист. Нямаше как да не привлече вниманието на всички още от първия си ден в квартала. Висока, с вързана на опашка коса, абсурдно млада, тя лавираше с бебешката количка покрай ръждясали автомобили, счупени бирени бутилки и оповръщан ланшен сняг, а в провисналите мрежести джобове на количката като че ли се събираха всичките часове на натовареното й ежедневие. Зад гърба й бяха тежките — заради бебето — приготовления за тежка — заради бебето — сутрин; пред нея следобед с националното радио, готварската книга „Сребърно небце“, памперси, замазка на гипсокартон и боядисване с латекс; след това „Лека нощ, луна“ и накрая „Зинфъндел“. Пати вече беше изцяло това, в което тепърва щяха да се превърнат останалите от улицата.

В първите години, когато човек все още можеше да кара „Волво 240“, без да се притеснява какво ще кажат хората, общата задача в Рамзи Хил беше да се преоткрият някои житейски умения, заради които — или, по-точно, за да ги забравят — родителите ти са избягали в предградията, като например как да накараш кварталните ченгета да си свършат работата, как да предпазиш колелото си от силно мотивиран крадец, дали е разумно да си правиш труда да вдигнеш някой пияница от шезлонга на моравата си, как да предразположиш уличните котки да използват нечий друг пясъчник за тоалетна, как да прецениш дали общинското училище е твърде скапано, или си заслужава да се мъчиш да го оправиш. Имаше и нови, съвременни въпроси, например за текстилните памперси: струват ли си усилието? Вярно ли е, че все още можеш да си поръчаш доставка на мляко в стъклени бутилки? Бойскаутската организация приемлива ли е от политическа гледна точка? Наистина ли е необходим булгурът? Къде се рециклират батериите? Как да отговориш, когато някоя бедна чернокожа жена те обвини, че съсипваш квартала й? Вярно ли е, че порцелановите чинии на „Фиеста“ съдържат опасни количества олово? Колко ситен всъщност трябва да е водният филтър в кухнята? Дали волвото ти понякога не успява да превключи на пета? Дали трябва да предложиш на просяците храна, или по-добре направо да ги отпратиш? Възможно ли е да отгледаш самоуверени, щастливи и умни деца и да работиш на пълен работен ден? Допустимо ли е да смелиш кафето вечерта, или трябва да го направиш сутринта? Дали изобщо някой в цялата история на Сейнт Пол е останал доволен от майстор на покриви? А от добър механик, разбиращ от волво? Дали и твоето волво има проблема с преплетеното жило на ръчната спирачка? А онова копче на таблото, обозначено с непонятен символ, което издава толкова приятно шведско щракване, когато го натиснеш, но като че ли не прави нищо: за какво е то?

Пати Бърглънд беше източник на информация по всички въпроси, ведър преносител на социокултурен полен, приветлива пчеличка. Тя беше една от малкото стоящи си у дома майки в Рамзи Хил и беше известна с това, че не се хвали и не злослови по адрес на никого. Обясняваше, че очаква в скоро време да бъде „обезглавена“ от някой от отварящите се нагоре прозорци, чиито механизми собственоръчно била сменила. Децата й „сигурно“ щели да умрат от трихинелоза, тъй като била оставила свинското недопечено. Чудеше се на глас дали „пристрастеността“ й към изпаренията на разредителя за боя не са свързани с факта, че вече „изобщо“ не чете книги. Признаваше, че й е „забранено“ да наторява цветята на Уолтър след „случилото се“ предишния път. Пренебрежителният й тон не допадаше на всички, някои долавяха в него известно снизхождение, сякаш преувеличавайки дребните си несполуки, Пати се опитваше да не засегне по-неуспелите домакини. Но за повечето хора скромността й беше искрена или поне забавна, а и така или иначе, беше трудно да устоиш на жена, която децата ти харесват и която помни не само техните рождени дни, а и твоите, и се появява пред кухненската врата с чиния със сладки, картичка или момини сълзи в изящна ваза от антикварен магазин, която не бивало да й връщаш.

Знаеше се, че Пати е израснала на изток, в покрайнините на Ню Йорк и е получила една от първите пълни стипендии за жени, за да играе баскетбол в Минесота, където във втората си година, според плакет на стената в кабинета на Уолтър у дома, е била избрана в резервите на най-добрия отбор на Америка. Една от странностите й, предвид колко държеше на семейството, беше, че тя не поддържа видима връзка с роднините си. От години не беше излизала от Сейнт Пол и не се беше чуло някой от Изтока, дори и родителите й, да е идвал на гости. Ако я попитаха направо за тях, Пати отговаряше, че те правят добрини за хората, баща й бил адвокат в Уайт Плейнс, а майка й се занимавала с политика, всъщност била в щатското събрание на Ню Йорк. След това кимаше многозначително: „Такива са те…“, и с това приключваше темата.

Истинско предизвикателство беше да накараш Пати да се съгласи, че някой е постъпил „лошо“. Когато й казаха, че Сет и Мери Полсън организират голямо празненство за близнаците за Вси светии и са поканили всички хлапета от улицата с изключение на Кони Монахан, Пати отвърна, че това е много „странно“. При следващата й среща с Полсънови на улицата те й обясниха, че цяло лято се били мъчили да накарат майката на Кони, Карол, да престане да хвърля фасове от прозореца на спалнята си в малкия надуваем басейн на близнаците. „Това наистина е странно — съгласи се Пати, поклащайки глава, — но вината не е на Кони, нали?“ Полсънови обаче не бяха готови да се задоволят със „странно“. Те искаха да чуят социопатия, пасивна агресия, злоба. Искаха Пати да избере някоя от тези думи и заедно с тях да ги отнесе към Карол Монахан, само че Пати не можеше да надхвърли „странно“ и съответно Полсънови отказаха да включат Кони в списъка с поканените за празника. Тази несправедливост разгневи Пати и в следобеда на Вси светии тя заведе децата си, заедно с Кони и една приятелка от училище, във ферма за тикви, където се возиха в каруца, но най-тежките й думи, изречени на глас по адрес на Полсънови, бяха, че проявената от тях злост към едно седемгодишно дете е „много странна“.

Карол Монахан беше единствената друга майка на „Бериър Стрийт“, която беше пристигнала в квартала по времето на Пати. Тя се беше озовала в Рамзи Хил в резултат на своего рода обменна програма между покровители: като секретарка на някаква голяма клечка в Хенъпин Каунти беше забременяла от шефа си и той я беше преместил от своя район. В края на седемдесетте вече нямаше толкова много учреждения в Близнаците[2], в които да оставиш майката на незаконното си дете на заплата в своето ведомство да се смята за съответстващо на доброто управление. Така Карол се присъедини към групата на разсеяните, постоянно излизащи в почивка служителки в общинския отдел за строителни разрешителни, а в същото време някой със също толкова здрави връзки в Сейнт Пол се прехвърли от другата страна на реката. Наемането на съседната на Бърглъндови къща на „Бериър Стрийт“ вероятно също беше част от договорката; иначе оставаше неясно защо Карол би се съгласила да живее в гето, каквото представляваше тогава Рамзи Хил. Веднъж седмично през лятото един младеж с вял поглед и в униформа на отдела за поддръжка на парковете се появяваше привечер в джип без обозначителни знаци и окосяваше моравата й, а през зимата пак той идваше да разчисти снега от тротоара.

В края на осемдесетте Карол остана единственият редови пролетарий на улицата. Пушеше Parliaments, изрусяваше се, поддържаше маникюра си в ужасяващи хищни нокти, хранеше дъщеря си със замразени и консервирани храни и всеки четвъртък се прибираше у дома късно през нощта („Това е вечерта на мама“ — обясняваше тя, все едно всяка майка си имаше вечер за излизане), тихо влизаше в къщата на Бърглъндови с ключа, който й бяха дали, и вземаше Кони от дивана, където Пати я беше сложила да спи. Пати с неумолимо великодушие предлагаше да гледа Кони, докато Карол е на работа, на пазар или навън в четвъртък вечерта, и Карол напълно зависеше от нея за честото безплатно бавене на детето. Навярно Пати не забелязваше, че в отплата на нейното великодушие Карол не обръща внимание на дъщеря й Джесика и се умилква неприлично на сина й Джоуи („Какво ще каже този хубавец за още една целувчица?“), както и че стои твърде близо до Уолтър на съседските събирания, нагласена с прозрачни блузи и обувки на високи токчета като сервитьорка, възхвалява майсторските умения на Уолтър по ремонта на къщата и избухва в писклив смях при всяка негова дума; така или иначе, в продължение на дълги години най-лошото, което можеше да се чуе от устата на Пати по адрес на Карол, бе, че на самотните майки им е много трудно и ако Карол понякога се държала странно, това било само опит да запази достойнството си.

Според Сет Полсън, който често споменаваше Пати и това изобщо не допадаше на съпругата му, Бърглъндови бяха от онези гузни либерали, които са готови да простят всичко, така че в замяна другите да им простят за благополучието, а и освен това не притежават смелостта, изисквана от облагодетелстваното си положение. Теорията му обаче си имаше и недостатък, а именно, че Бърглъндови не бяха чак толкова облагодетелствани; доколкото се знаеше, единственият им имот беше къщата, която бяха ремонтирали със собствените си ръце. Другият й недостатък, изтъкваше Мери Полсън, беше, че Пати не беше кой знае колко напредничава жена и със сигурност не беше феминистка (стоеше си у дома с календара с рождените дни, печеше проклетите си сладки) и изглеждаше алергична към политиката. Ако някой споменеше за избори или пък даден кандидат, ясно се виждаше как тя напразно се опитва да запази обичайното си ведро настроение, става раздразнителна, започва да кима прекомерно и да поддаква. Мери, която беше с десет години по-голяма от нея и това си й личеше, в колежа беше активна поддръжничка на „Студенти за демократично общество“ в Медисън, а сега беше здраво хлътнала по истерията по Beaujolais Nouveau. Когато на едно вечерно парти Сет спомена Пати за трети или четвърти път, Мери поаленя като божоле и заяви, че в така нареченото „добросъседство“ на Пати Бърглънд няма никакво съзнание, солидарност, политическа същност, никаква значима структура, нито помен от истински дух на взаимопомощ, напротив, всичко се изчерпва с ретроградни глупости за живота на домакинята и честно казано, ако човек надникне под лъскавото лустро, може да открие нещо доста грубо, егоистично, амбициозно и рейгъновско у Пати; било очевидно, обяви Мери, че за нея имат значение единствено децата и къщата, а не съседите, не бедните, не отечеството или родителите, дори не и съпругът й.

Пати, не можеше да се отрече, наистина беше страшно увлечена по сина си. Макар че на пръв поглед Джесика би трябвало да е повод за родителска гордост — обичаща книгите, отдадена на дивата природа, талантлива флейтистка, решителна на футболното игрище, ценена като бавачка, не толкова красива, че това да я разглези, тя предизвикваше възхищение дори и у Мери Полсън, — Пати не спираше да говори за Джоуи. По своя си начин — с насмешка, доверително, самоиронично, тя изливаше тон след тон нецензурирани подробности за проблемите, които с Уолтър срещат с него. Повечето от историите й идваха под формата на оплакване, но въпреки това никой не се съмняваше, че Пати обожава сина си. Приличаше на жена, жалваща се от страхотното си завеяно гадже. Едва ли не се гордееше, че той стъпква сърцето й: сякаш готовността й да бъде тъпкана беше най-важното, може би единственото, което искаше да сподели със света.

— Такова лайненце! — заяви тя през дългата зима на войната за часа на гасене на лампите, когато Джоуи отстояваше правото си да си ляга заедно с Пати и Уолтър.

— Сърди ли се? Или плаче? — попитаха другите майки.

— Шегувате ли се? — възкликна Пати. — Де да плачеше! Плаченето би било нещо нормално, а и все някога щеше да спре.

— А какво прави?

— Оспорва основанията на авторитета ни. Казваме му да загаси и да заспива, а той отговаря, че ще си легне, когато и ние си легнем, тъй като бил същият като нас. Като часовник е, честна дума, сякаш само си лежи и гледа будилника, и през петнайсет минути се обажда: „Буден съм! Буден съм!“. Подигравателно, саркастично, адски странно! Моля Уолтър да не се поддава на провокацията, но не, пак е минало полунощ и той е в тъмното в стаята на Джоуи, и за пореден път се карат за разликата между възрастни и деца, докато накрая аз се предам и си легна, и едва дето не започвам да стена: „Моля ви, спрете, моля ви!“.

Тази история изобщо не се стори забавна на Мери Полсън. Късно вечерта, докато подреждаше в миялнята чинии от партито, тя подхвърли на Сет, че не било чудно, че Джоуи не разбира разликата между възрастни и деца — майка му явно също не била наясно към коя от двете категории принадлежи. Било ли му направило впечатление, как в разказите на Пати дисциплината винаги се налага от Уолтър, все едно тя е само страничен свидетел, чието единствено задължение е да бъде мил?

— Интересно ми е дали тя наистина обича Уолтър, или не — измърмори със спотаена надежда Сет, отваряйки последна бутилка. — Имам предвид дали той я привлича физически.

— Подтекстът винаги е: „Синът ми е изключителен!“ — продължи Мери. — Само се оплаква колко дълго задържал вниманието си.

— Е, ако трябва да бъдем честни, това го каза в контекста на неговата упоритост. Безкрайното му търпение, с което се опълчва на властта на Уолтър.

— Всяка дума, която изрече за него, е прикрита хвалба.

— А ти никога ли не се хвалиш? — подкачи я Сет.

— Е — сви рамене Мери. — Аз поне си давам сметка как звуча в ушите на околните. А и моето самочувствие не се крепи единствено на това, колко са изключителни децата ни.

— Ти си съвършената майка — подкачи я пак Сет.

— Не, това е ролята на Пати — отвърна тя и прие да напълни отново чашата й с вино. — Аз просто съм много добра.

На Джоуи всичко се удавало, оплакваше се Пати, твърде лесно. Той беше русокос, красив и като че ли по рождение знаеше отговорите на училищните тестове, сякаш подредбата на вариантите А, Б, В и Г бяха кодирани в неговото ДНК. Държеше се плашещо спокойно с пет пъти по-възрастните съседи. Когато от училище или от скаутската организация го принуждаваха да обикаля от врата на врата със сладкиши или лотарийни билети за набиране на средства за някакво мероприятие, той открито си признаваше, че това е просто „номер“. Владееше до съвършенство умението да се усмихва с изключително дразнеща, надменна усмивка, когато се изправеше пред момчета с играчки, които Пати и Уолтър отказваха да му купят. За да заличат усмивката му, приятелите му се надпреварваха да споделят с него всичко и така Джоуи стана ненадминат във видеоигрите, макар че родителите му не ги одобряваха, и се обогати с енциклопедични познания в рапа, от който Пати и Уолтър се стремяха да предпазят невръстните му уши. Беше на не повече от единайсет или дванайсет, когато на масата за вечеря, според Пати, без да иска или пък нарочно, се беше обърнал към баща си с „бате“.

— Това направо вбеси Уолтър! — уведоми тя другите майки.

— Сега всички момчета си говорят така — отвърнаха те. — Идва от рапа.

— Така каза и Джоуи — рече Пати. — Било съвсем нормално обръщение, не било неприлична дума. Уолтър, разбира се, беше на друго мнение. Идеше ми да му кажа: „Уолтър, Уолтър, не му се връзвай, безсмислено е да спориш“, но не, той се впусна да обяснява, че макар „момче“ също да не е неприлична дума, не можеш да я използваш за възрастен мъж, особено за чернокож, само че целият проблем с Джоуи е в това, че той отказва да приеме разликата между деца и възрастни, накрая Уолтър отсече, че ще го остави без десерт, а Джоуи отговори, че изобщо не иска десерт, защото всъщност не обичал сладко; наум се молех: „Уолтър, Уолтър, не му се връзвай“, но вече нищо не можеше да го спре, трябваше да докаже, че всъщност Джоуи обича сладко. Джоуи обаче отказа да приеме доказателствата му. Лъже като дърт циганин, разбира се, но заяви, че си вземал допълнително десерт само защото така правели всички, а не защото десертът му харесвал, и горкият Уолтър, който не може да търпи да го лъжат в очите, попита: „Добре, щом не обичаш сладко, какво ще кажеш да минеш цял месец без десерт?“, пък аз си помислих: „О, Уолтър, Уолтър, от това нищо хубаво няма да излезе“, а Джоуи отговори: „Мога да изкарам и година без десерт, никога повече няма да хапна десерт, освен за да не обидя някого, когато съм на гости“, а това, колкото и да е странно, е съвсем реална заплаха, той е такъв инат, че спокойно може да го направи. Аз им викам: „Стига, момчета, десертът е важна част от хранителния режим, да не прекаляваме“, което пък веднага подронва авторитета на Уолтър и тъй като целият спор всъщност е именно за авторитета му, за нула време разруших всичко, което той беше успял да постигне.

Друг, който обичаше Джоуи извънмерно, беше дъщерята на Карол Монахан, Кони. Тя беше сериозно и мълчаливо момиче с притеснителния навик да среща погледа ти, без да мига, все едно нямате нищо общо. Кони беше постоянно следобедно присъствие в кухнята на Пати, мъчеше се да оформи идеално топче от тестото за сладки, като толкова се стараеше, че маслото се разтапяше и тестото заблестяваше зловещо. Пати правеше по единайсет топчета за всяко едно от нейните и когато извадеха тавата от фурната, винаги я молеше за позволение да изяде „най-хубавата“ (по-малка, сплескана и по-твърда) курабийка. Джесика, която беше с една година по-голяма от Кони, като че ли с радост отстъпваше кухнята на съседското момиче, тъй като предпочиташе да чете или да си играе с терариума. Кони не представляваше никаква заплаха за съвършена личност като Джесика. Самата Кони беше далече от съвършенството, беше само дълбочина, без ширина. Когато оцветяваше книжки с картинки, запълваше само едно-две места с флумастера, оставяше останалото празно и не обръщаше внимание на ведрите опити на Пати да я накара да пробва някой друг цвят.

Още от самото начало настойчивият прицел на Кони върху Джоуи беше очевиден за всички майки в квартала, освен като че ли за Пати, може би защото самата Пати беше толкова фокусирана върху сина си. В парка Линуд, където Пати понякога организираше спортни празници за децата, Кони седеше самичка на тревата и сплиташе венчета от детелини, като оставяше минутите да се процеждат покрай нея, докато не дойдеше ред на Джоуи да хване бухалката или пък футболната топка, и това веднага пробуждаше интереса й. Тя беше като въображаем приятел, само че видим. Благодарение на преждевременно развитото си самочувствие Джоуи рядко намираше за необходимо да се държи зле с нея пред приятелите си, а и Кони, когато станеше ясно, че момчетата излизат по момчешки, много добре знаеше, че трябва да остане вкъщи или да си тръгне без упреци или увещания. Утрешният ден винаги щеше да бъде за нея. Освен това дълго време разполагаше и с Пати, коленичила сред зеленчуците или качена на стълба по опръскана с боя бархетна риза, заета със сизифовския труд по пребоядисването на къщата. Щом Кони не можеше да бъде с Джоуи, можеше да му е полезна, като прави компания на майка му, докато него го няма.

— Какво е положението с домашните? — питаше Пати от стълбата. — Имаш ли нужда от помощ?

— Мама ще ми помогне, като се прибере.

— Тя ще е уморена, а и ще е късно. Може да я изненадаш и да си готова за утре. Искаш ли?

— Не, ще изчакам мама да си дойде.

Кога точно Кони и Джоуи започнаха да спят заедно, не се знаеше. Сет Полсън, без да разполага с доказателства, само колкото да скандализира околните, твърдеше, че Джоуи е бил на единайсет, а Кони — на дванайсет. Предположенията на Сет почиваха на усамотението, което даваше къщичката, която Джоуи беше направил с помощта на Уолтър на една стара киселица в двора. В края на шести клас името на Джоуи се появяваше редовно в отговорите на момчетата от квартала на уж нехайните родителски въпроси за сексуалната активност на съучениците, а впоследствие изглеждаше вероятно и Джесика да е узнала нещо към края на онова лято, тъй като изведнъж, и то без никакво обяснение тя се изпълни с непоносимост към Кони и брат си. Но за първи път двамата се появиха заедно пред хората чак следващата зима, когато се захванаха с обща търговия.

Според Пати, в резултат на непрестанните караници с Уолтър Джоуи бил стигнал до извода, че децата са длъжни да се подчиняват на родителите си, защото родителите държат парите. И това беше поредният пример за изключителността на Джоуи: докато другите майки се оплакваха, че децата им искат джобни, сякаш те едва ли не им се полагат, Пати със смях обрисуваше терзанията на Джоуи, че се налага да моли Уолтър за пари. Съседи, които наемаха Джоуи да събира листата и да изрива снега, знаеха, че той е изненадващо работлив, но Пати твърдеше, че синът й тайно негодува срещу ниското заплащане и смята, че риенето на сняг от алеята на някой възрастен е унизително. Нелепите предложения за изкарване на пари в скаутските списания — продажба на абонаменти от врата на врата, разучаването на фокуси и показването им срещу заплащане, закупуването на нужния инвентар и препарирането на печелилите медали на изложения синеоки кучета на съседите — намирисваха на подчинение („Препарирам за господстващата класа“) или, още по-зле, на милостиня. И така неизбежно, търсейки начин да се освободи от Уолтър, Джоуи стигна до предприемачеството.

Някой, може би дори самата Карол Монахан, плащаше таксите на Кони в малкото католическо училище „Сейнт Катрин“, където момичетата ходеха с униформи и им беше забранено да носят бижута, с изключение на един пръстен (изчистен, само метал), часовник (изчистен, без украса) и две обици (изчистени, само метал, максимум един сантиметър). Една от по-наперените седмокласнички в училището на Джоуи „Сентрал Хай“ се беше върнала от семейна ваканция и Ню Йорк с евтин часовник, предизвикал бурно възхищение в голямото междучасие, тъй като в жълтата му, все едно ядлива, пластмасова каишка някакъв предприемач от „Канал Стрийт“ беше изписал с малки, розови като близалка букви заглавието на песента на „Пърл Джем“ Не съм ти дъщеря (по молба на момичето). Както по-късно Джоуи сам разказа в есето си за прием в колежа, той веднага прояви инициатива и проучи откъде може да се закупи такъв часовник и колко струва пресата за залепване на буквите. Инвестира четиристотин долара от спестяванията си в нужното оборудване, направи една мостра (с надпис Готов за мига), с която Кони да се перчи в „Сейнт Катрин“, след това я назначи за свой дилър и продаде часовници с надписи на една четвърт от съученичките й по трийсет долара всеки, преди монахините да се усетят и да ги забранят в правилника. Което, както обясни Пати на останалите майки, Джоуи сметнал за абсолютно безобразие.

— Не е безобразие — отговорил Уолтър. — Ти печелеше от изкуствено ограничение на търговията. И не се оплакваше от правилата, когато те бяха в твоя полза.

— Аз инвестирах! Рискувах!

— Възползва се от вратичка в законите, но сега вратичката е затворена. Не се ли досети, че точно това те очаква?

— А ти защо не ме предупреди?

— Напротив, предупредих те.

— Каза ми само, че може да загубя пари.

— Е, а ти дори не си на загуба. Просто не изкара толкова много, колкото искаше.

— Само че тези пари ми се полагаха!

— Джоуи, печеленето на пари не е право. Продаваш боклуци, от които момичетата нямат нужда и някои от тях дори и не могат да си ги позволят. Точно заради това училището на Кони е въвело правила за външния вид — за да е справедливо за всички.

— Да бе, за всички, освен за мен.

От начина, по който Пати предаде този разговор, надсмивайки се над невинното възмущение на Джоуи, на Мери Полсън й стана ясно, че тя изобщо не подозира какво прави синът й с Кони Монахан. За всеки случай Мери разчовърка по-дълбоко. Попита Пати какво е получила Кони Монахан за усилията си. На процент ли е работила?

— О, да, казахме му, че трябва да й даде половината печалба — отвърна Пати. — Но той и без това щеше да го направи. Много е отговорен към нея, макар че е по-малък.

— Като брат й е…

— Не, не с — пошегува се Пати, — много по-добре се държи с нея. Само питай Джесика какво е Джоуи да ти е брат.

— Ха-ха, вярно, ха-ха!

По-късно същия ден Мери докладва на Сет:

— Невероятно, тя наистина нищо не подозира!

— Не е хубаво да злорадстваш, че някой родител не знае какво прави детето му — отвърна Сет. — Не предизвиквай съдбата.

— Извинявай, но просто е толкова смешно. Явно на теб ти се пада частта по незлорадстването, за да умилостивиш съдбата.

— Жал ми е за нея.

— Прощавай, но според мен е смешно.

В края на зимата белодробна емболия повали майката на Уолтър на пода на магазина за дамска конфекция в Гранд Рапидс, в който тя работеше. „Бериър Стрийт“ познаваше госпожа Бърглънд от гостуванията й по Коледа, за рождените дни на децата и за собствения й рожден ден, когато Пати я водеше в местния салон за масаж и я отрупваше с бонбони „Ликърис“, австралийски орехи и бял шоколад — любимите й лакомства. Мери Полсън я наричаше, макар и с уважение, Мис Бианка, по името на очилатата достопочтена мишка от детските книжки на Марджъри Шарп. Лицето й, което навремето е било красиво, беше покрито с бръчици, а устните и ръцете, една от които изкривена от прекаран в детството артрит, трепереха. Била изхабена и физически грохнала, казваше огорчено Уолтър, защото цял живот се била бъхтила за впиянчения му баща в държания от тях крайпътен мотел до Хибинг, но била твърдо решена да запази независимостта си и да бъде елегантна вдовица, ватова и продължавала да ходи на работа в магазина със стария си „Шевролет Кавалиър“. Щом научиха за случилото се, Пати и Уолтър веднага заминаха на север, като оставиха Джоуи под надзора на Джесика, която не можеше да го понася. Едва след последвалия младежки чук-чук фест, който Джоуи организира в стаята си в открит бунт срещу сестра си и който приключи с внезапната смърт и погребението на госпожа Бърглънд, Пати се превърна в съвсем различна, много по-саркастична съседка.

— А, Кони, да — гласеше сега песента, която се повтаряше като плоча на развален грамофон, — толкова симпатично момиче, толкова кротко и безвредно момиче със златна майка. Знаеш ли, чух, че Карол си има нов приятел, буен жребец, наполовина по-млад от нея. Ще е ужасно, ако заминат, Карол направи толкова много, за да разведри живота ни. А и Кони ще ми липсва, нали? Ха-ха! Толкова кротка, мила и почтителна.

Пати изглеждаше зле, посивяла, недоспала, отслабнала. Бяха й трябвали години, за да си проличи възрастта й, но сега най-сетне Мери Полсън получи това, което отдавна чакаше.

— Ясно е, че е разбрала — рече тя на Сет.

— Откраднали са й малкото — най-ужасното престъпление!

— Да бе, откраднали. Горкият, невинен, чист като сълза Джоуи, похитен от малката съседка, детето чудо по отношение на интелектуалното развитие.

— Е, тя е с година и половина по-голяма от него.

— Това няма значение.

— Каквото и да казваш, Пати наистина обичаше майката на Уолтър. Сигурно страда.

— О, знам, Сет, знам. И затова сега искрено ми е жал за нея.

Съседите, които бяха по-близки с Бърглъндови, докладваха, че Мис Бианка е оставила малката си миша къщурка на брега на едно езерце край Гранд Рапидс само на Уолтър и е изключила от завещанието си двамата му братя. Говореше се, че Уолтър и Пати били на различно мнение как да отиграят ситуацията, Уолтър искал да продаде къщата и да раздели парите с братята си, а Пати настоявала да уважи желанието на майка си да го възнагради за това, че е бил примерен син. По-малкият брат беше военен и живееше в базата на ВВС в Мохаве, а по-големият беше поел по стъпките на баща си, крънкаше пари от майка си и ги пропиваше, а иначе не й обръщаше внимание. Уолтър и Пати водеха децата в къщата край езерото за седмица-две през лятото, като често вземаха някоя от приятелките на Джесика, и те разказваха, че къщата била западнала, намирала се насред гората и била поносимо пълна с буболечки. Навярно като мил жест към Пати, която напоследък като че ли също прекаляваше с чашката — когато сутрин излезеше да вземе от алеята опакования в синьо „Ню Йорк Таймс“ и опакования в зелено „Стар Трибюн“, лицето й беше подпухнало от шардоне, — в крайна сметка Уолтър се съгласи да задържат къщата за ваканционна вила и през юни, веднага щом училището свърши, Пати замъкна Джоуи на север да й помогне да изпразни гардеробите, да почисти и да пребоядисат, а Джесика остана вкъщи с Уолтър и се записа на благоприятстващ духовното развитие курс по поезия.

Неколцина съседи, сред които обаче не бяха Полсънови, заведоха момчетата си на гости в къщата край езерото през лятото. Намериха Пати в много по-добро състояние. Един от бащите, когато останаха на четири очи със Сет Полсън, го подкани да си представи Пати почерняла, боса, по черен цял бански и джинси без колан — гледка, напълно по вкуса на Сет. На всеослушание беше отбелязано колко внимателен и в добро настроение е бил Джоуи, и колко добре си прекарват той и Пати. Двамата играели с гостите някаква сложна игра, наречена „Асоциации“. Пати стояла до късно пред телевизора на свекърва си и забавлявала Джоуи с богатите си познания за сериалите от шейсетте и седемдесетте. Джоуи открил, че тяхното езеро не е отбелязано на картите — всъщност то беше една голяма локва и освен къщата на Бърглъндови, до него имаше само още една, — и го кръстил Безименното. Пати повторила името разнежено, сантиментално: „Нашето Безименно езеро“. Сет Полсън научи от един от върналите се бащи, че Джоуи се труди старателно, почиства улуци, подрязва храсти, стърже старата боя, и се зачуди дали Пати му плаща, дали това не е част от споразумението им. Никой обаче не можеше да отговори на този въпрос.

Що се отнася до Кони, всеки път щом Полсънови погледнеха страничния прозорец на Монаханови, тя беше там, чакаше. Кони беше много търпеливо момиче, с метаболизма на риба през зимата. Вечерите работеше като сервитьорка в „У. А. Фрост“, но следобедите през делничните дни седеше на прага и чакаше, докато по улицата минаваха колички със сладолед и по-малките деца играеха; в почивните дни се настаняваше в шезлонг зад къщата и от време на време хвърляше поглед към шумното, агресивно и опасно рязане ма дървета и строителните дейности, които новото гадже на майка й, Блейк, беше предприел с приятелите си, но като цяло просто чакаше.

— Хей, Кони, нещо интересно напоследък? — подвикна й веднъж Сет от алеята.

— Освен Блейк ли?

— Да, освен Блейк.

Кони се замисли за миг и след това поклати глава.

— Нищо.

— Не ти ли е скучно?

— Не.

— Ходиш ли на кино? Или четеш книги?

Кони впи в него спокойния си поглед „нямаме нищо общо“.

— Гледах „Батман“.

— А какво става с Джоуи? Двамата бяхте неразделни, сигурно ти липсва.

— Ще се върне.

След като старият въпрос за фасовете беше решен — Сет и Мери признаха, че навярно са преувеличили броя на изхвърлените в надуваемия басейн угарки през миналото лято и че са реагирали непремерено, те откриха в Карол Монахан богат източник на новини за местната организация на Демократическата партия, в чиито дълбоки води се впускаше Мери. Карол спокойно разказваше чудовищни истории за мръсни машинации, невидими връзки, нагласени обществени поръчки, изтичане на вътрешна информация и интересни сметки и се забавляваше на непрестореното смайване на Мери. За Мери Карол се превърна в „жив пример“ за корупцията в общинската администрация, която възнамеряваше да пребори. Най-хубавата черта на Карол беше, че тя като че ли никога не се променяше — продължаваше все така да се издокарва в четвъртък вечерта за някого, година след година поддържаше жива патриархалната традиция на град ските политици.

Но един ден изведнъж се промени. Вече се бяха случили доста промени. Кметът Норм Колман беше претърпял метаморфоза в републиканец и един бивш професионален борец се беше устремил към губернаторското кресло. В случая с Карол катализаторът беше новият й приятел Блейк, млад багерист с козя брадичка, с когото се бяха запознали в отдела за строителни разрешителни и заради когото тя рязко смени външния си вид. Отказа се от изрусяването и разголените рокли в полза на тесни панталони, проста прическа и по-малко грим. Една съвсем нова Карол, която никой не познаваше, една щастлива Карол изскачаше весело от пикапа на Блейк F-250, от който гърмеше баладичен рок из цялата улица, и затръшваше силно вратата. Не след дълго Блейк започна да преспива у тях, разхождаше се с тениски на „Вайкинг“, незавързани работнически обувки и с бира в ръка, а след това отряза дърветата в задния двор с моторна резачка и се развилия с един взет под наем багер. Отзад на пикапа му имаше лепенка: Аз съм бял и гласувам.

Полсънови, които неотдавна бяха приключили с дълго точил се ремонт, нямаха очи да се оплакват от шума и мръсотията, а Уолтър, от другата страна на Монаханови, беше твърде любезен или твърде зает, но когато Пати най-сетне се върна в края на август след няколко месеца в провинцията с Джоуи, направо пощуря и обиколи квартала, злобеейки с ококорени очи по адрес на Карол Монахан:

— Извинявайте, ама какво става тук? Някой може ли да ми каже какво става? Да не би да е обявена война на дърветата, пък аз да не съм разбрала? Кой е този Пол Бъниън[3] с пикапа? Какво става? Тя нали е под наем тук? Откога е разрешено да унищожаваш дърветата, ако си под наем? Или пък някак е успяла да купи къщата, без да разберем? И как го е направила? Та тя не може да смени една изгоряла крушка, все вика мъжа ми! „Извинявай, че те притеснявам по време на вечеря, Уолтър, но като завъртя ключа, лампата не светва. Имаш ли нещо против да погледнеш? А и щом така и така си дошъл, скъпи, можеш ли да ми помогнеш с данъчната декларация? Трябва да я изпратя утре, пък лакът ми не е изсъхнал.“ Как е възможно такъв човек да се уреди с ипотека? Като си плати парцалките от „Виктория Сикретс“, едва ли й остават много пари в сметката. Как изобщо е възможно да има приятел? Нали имаше някакъв дебелак в Минеаполис? Сигурно някой трябва да му съобщи, а?

Едва когато стигна до вратата на Полсънови, които бяха в дъното на списъка й с дружелюбни съседи, Пати получи някакви отговори. Мери обясни, че Карол Монахан всъщност вече не била под наем. Къщата на Карол била една от онези няколкостотин, които общината била придобила в периода на упадък и сега продавала на безценица.

— И как така не съм разбрала за това? — попита Пати.

— Не си питала — отвърна Мери. И не се сдържа да не добави: — Никога не си проявявала интерес към политиката.

— Казваш, че я е взела евтино.

— Много евтино. Лесно е, ако имаш връзки.

— И ти какво смяташ за това?

— Мисля, че е отвратително както от фискална, така и от философска гледна точка — рече Мери. — Това е една от причините, поради които работя с Джим Шайбъл.

— Знаеш, че винаги съм харесвала този квартал. Харесваше ми да живея тук дори и в началото. А сега изведнъж всичко ми се струва толкова мръсно и грозно.

— „Не пасувай, а гласувай!“ — изрецитира Мери и й даде някакви брошури.

— Не ми се иска да съм на мястото на Уолтър сега — отбеляза Сег, щом Пати си тръгна.

— Радвам се да го чуя — отвърна жена му.

— Може би само ми се е сторило, но май долових ревност. Онова за помагането на Карол с данъчната декларация. Ти в течение ли си? Адски интересно. За първи път го чувам. А на всичкото отгоре той не е успял да запази хубавата им гледка към дърветата на Карол.

— Цялата тази история е толкова упадъчно рейгъновска — заяви Мери. — Тя явно си мисли, че може да живее в хубавото си балонче, да си направи свой свят. Своя къщичка за кукли.

Пристройката, която постепенно изникна в калния заден двор на Карол през почивните дни през следващите девет месеца, приличаше на гигантски навес за лодка с три обикновени прозореца, забучени в страничните найлонови стени. Карол и Блейк я наричаха „стаята за отдих“ — до този момент нещо нечувано в Рамзи Хил. След разправията за фасовете Полсънови бяха сложили висока ограда и бяха посадили редичка декоративни смърчове, които бяха пораснали и скриваха случващото се. Единствено Бърглъндови имаха пряка видимост и не след дълго съседите започнаха да избягват Пати заради маниакалната й обсесия по така наречения от нея „хангар“. Махаха на улицата и я поздравяваха, но не забавяха крачка, за да не ги хване за слушатели. Работещите майки бяха единодушни, че Пати разполага с твърде много свободно време. Преди тя вършеше страхотна работа с малките деца, учеше ги да спортуват и на домакински умения, но сега повечето от хлапетата на улицата бяха пораснали. Както и да запълваше деня си, тя пак виждаше или чуваше строителните дейности у съседите. През няколко часа изскачаше навън и обикаляше из задния двор, надничаше към „стаята за отдих“ като обезпокоено в хралупата си животно и понякога вечер отиваше и почукваше по временната врата от шперплат.

— Здрасти, Блейк, как върви?

— С гръм и трясък.

— Така и звучи! Само че този шлайф ми се струва малко шумен за осем и половина вечерта. Какво ще кажеш да спреш за днес?

— Не знам, няма да ми е по вкуса много-много.

— Ами ако направо те помоля да го направиш?

— Хмм… Защо не ме оставиш да довърша?

— На мен пък това не ми е по вкуса! Шумът наистина ни пречи.

— Е, хубаво, само че на мен не ми дреме!

Пати импулсивно се изсмя, едва ли не изцвили:

— Ха-ха-ха! Не ти дреме?

— Аха. Съжалявам за шума. Но Карол казва, че пет години е търпяла вашите ремонти.

— Ха-ха-ха! Не си спомням да се е оплаквала.

— Вършели сте си работата. А сега аз си върша моята.

— Но това, което правиш, е адски грозно. Съжалявам, но е отвратително. Просто… ужасно отвратително. Честно. Не си кривя душата, това е самата истина. Не че е важно де, важен е шлайфът.

— Това е частна собственост, върви си.

— В такъв случай май е по-добре да се обадя в полицията.

— Хубаво, обади се.

Човек можеше да я види как крачи по алеята и трепери от яд. Наистина се обади, и то няколко пъти, с оплаквания от шума и ченгетата идваха да поприказват с Блейк, но бързо им омръзна и повече не се върнаха чак до следващия февруари, когато някой надупчи хубавите чисто нови зимни гуми на пикапа му и Карол насочи полицаите към съседката, отправила толкова много оплаквания. В резултат на това Пати отново заснова нагоре-надолу по улицата, потропваше по вратите и от прага започваше да нарежда:

— Очевидният заподозрян, а? Съседката с двете малки деца. Значи, аз съм закоравял престъпник, така ли? Била съм луда! Неговият пикап е най-голямата и най-грозна кола в квартала, цялата е облепена с лозунги, които обиждат всеки, който не е бял шовинист, но боже мой, кой друг освен мен би решил да накълца гумите му?

Мери Полсън беше убедена, че Пати наистина е надупчила гумите.

— Не ми се вярва — рече Сет. — Да, тя наистина страда, но пък не е лъжец.

— Така е, само че, ако ти направи впечатление, тя нито веднъж не каза, че не го е направила. Да се надяваме, че ще намери добро лечение някъде. Ще й е от полза. Както и някаква работа.

— Моят въпрос е, къде е Уолтър.

— Уолтър се претрепва от работа, така че тя да си стои у дома по цял ден, да се прави на домакиня и да се вманиачава. Опитва се да бъде добър баща на Джесика и някакъв ориентир за реалността за Джоуи. И няма време да й обърне внимание.

Най-очебийното качество на Уолтър, освен любовта към Пати, беше любезността му. Той беше от онези добри слушатели, за които като че ли всички други са по-интересни и по-впечатляващи. Беше ужасно бял и откак се помнеше, носеше едни и същи очила с телени рамки. Беше започнал кариерата си в ЗМ в юридическия отдел, но там не просперира и се премести в отдела за връзки с обществеността и благотворителността, корпоративна задънена улица, където да си мил, е преимущество. На „Бериър Стрийт“ Уолтър постоянно раздаваше безплатни билети за Гътри и симфоничния оркестър и разказваше на съседите за случайните си срещи с местни забележителности от ранга на Гарисън Кейлър, Кърби Пъкет и (веднъж) Принс. Неотдавна, за всеобща изненада, беше напуснал ЗМ и беше започнал работа в „Опазване на природата“. Никой освен Полсънови не беше подозирал, че в него се таи подобно недоволство, но Уолтър проявяваше към опазването на природата същия ентусиазъм, какъвто беше проявявал и към културата, и единствената видима промяна в живота му беше, че сега често го нямаше у дома през почивните дни.

Може би именно поради това си отсъствие не се намеси, както би могло да се очаква, в битката на Пати с Карол Монахан. Ако някой му зададеше въпроса направо, в отговор той само смутено се засмиваше.

— Аз съм страничен наблюдател — заявяваше той.

И си остана страничен наблюдател през цялата пролет и цялото лято във втората година на Джоуи в гимназията, и през следващата есен, когато Джесика замина в колеж на изток, а Джоуи се изнесе от дома на родителите си и се премести при Карол, Блейк и Кони.

Този му ход беше смайващо бунтовен акт и нож в сърцето на Пати, началото на края на живота й в Рамзи Хил. Джоуи беше прекарал юли и август в Монтана, където работеше в ранчото на един от големите донори на „Опазване на природата“, и се върна с наедрели мъжки рамене и пет сантиметра по-висок. Уолтър, който рядко се хвалеше, на един пикник през август беше доверил на Полсънови, че донорът му се бил обадил да сподели, че е направо „зашеметен“ от проявеното от Джоуи безстрашие и усърдие при кастрирането на телетата и къпането на овцете. На същия пикник обаче Пати вече гледаше замаяно от болка. През юни, преди Джоуи да замине за Монтана, тя отново го беше завела край Безименното езеро да й помогне да потегне къщата и единственият съсед, който ги беше видял там, разказваше за ужасен следобед, в който майката и синът не спирали да се препират, избухвали един срещу друг, без да държат сметка за околните, Джоуи се подигравал на Пати и накрая дори я нарекъл „глупачка“ в лицето, а в отговор Пати изкрещяла: „Ха-ха-ха! Глупачка ли? За бога, Джоуи! По това ли трябва да позная, че вече си пораснал? Да наречеш майка си глупачка пред други хора! Толкова е готино! Какъв голям, силен, независим мъжага си станал!“.

В края на лятото Блейк вече беше довършил стаята за отдих и я оборудваше с блейковски неща като игри, джага, кранче за наливна бира, огромен телевизор, маса за въздушен хокей, полилей от изрисувано стъкло на „Вайкингс“ и лежанки. Съседите си представяха как по време на вечеря Пати отправя саркастични забележки по адрес на тези подобрения, как Джоуи й отговаря, че е глупачка и не постъпва честно, как Уолтър гневно настоява Джоуи да се извини на майка си и така нататък, но не беше нужно да си представят вечерта, в която Джоуи дезертира в съседната къща, тъй като Карол Монахан охотно я описваше на висок (и тържествуващ) глас пред всеки съсед, проявил нелоялност към Бърглъндови да я изслуша.

— Джоуи беше толкова спокоен — разказваше Карол. — Бог ми е свидетел, беше хрисим като овчица. Отидох заедно с Кони да го подкрепя и да покажа, че заставам изцяло зад тяхната уговорка, защото, нали знаете, Уолтър е адски съвестен човек, няма как да не се притесни, че това ще е тежест за мен. Джоуи беше изключително разумен, както винаги. Искаше просто да е сигурен, че всички са наясно и че картите са свалени на масата. Обясни, че с Кони са обсъдили въпроса с мен, и аз казах на Уолтър — знаех, че този въпрос ще го разтревожи, — че храната не е проблем. С Блейк вече сме истинско семейство и с радост ще храним още едно гърло, а и Джоуи помага за миенето на чиниите, хвърля боклука и чисти, а и освен това, казах на Уолтър, навремето той и Пати бяха толкова великодушни към Кони, не я оставяха гладна и така нататък. Исках да го подчертая, тъй като те наистина бяха много щедри към мен, когато животът ми малко беше излязъл от релси, и винаги съм им била благодарна за това. А Джоуи беше толкова разумен и спокоен. Обясни, че след като Пати дори не пуска Кони в къщата, на него не му остава друг избор, ако иска да прекара известно време с нея, и тук аз се включих и казах, че напълно подкрепям връзката им, де да бяха и другите млади хора толкова разумни като тях двамата, светът щеше да е много по-добро място, и колко по-добре е те да са у дома, в безопасност, вместо да обикалят навън и да се забъркват в неприятности. Страшно съм благодарна на Джоуи, той винаги е добре дошъл в дома ми. И точно това им казах. Да, знам, че Пати не ме харесва, тя винаги си е вирила носа и е смятала, че Кони е по-долу от нея. Знам го. Знам на какво е способна Пати. Знаех, че тя ще направи сцена. Лицето й се разкриви и тя започна да крещи с пискливото си гласче: „Да не мислиш, че той обича дъщеря ти? Да не мислиш, че е влюбен в нея?“. Все едно не може някой като Джоуи да обича Кони, защото аз не съм завършила колеж, нямам голяма къща и не съм израснала в Ню Йорк, или пък трябва да ходя на работа, за разлика от нея. Пати не изпитва и капчица уважение към мен, направо не е за вярване. Но си мислех, че поне с Уолтър ще мога да се разбера. Той е сладур. Той обаче почервеня като домат, сигурно от притеснение, и каза: „Карол, по-добре вие с Кони си идете, за да поговорим насаме с Джоуи“. Добре, нямам нищо против. Не съм отишла там да създавам неприятности, не обичам неприятностите. Само че Джоуи отказа. Заяви, че не е дошъл да иска позволение, просто ги информирал какво ще прави и няма какво повече да обсъждат. И тогава Уолтър изперка. Просто изперка. Разплака се, сигурно от тревога, много добре го разбирам, Джоуи е по-малкото му дете и Уолтър не е виновен, че Пати е такъв инат и толкова ненавижда Кони, че Джоуи вече не издържа да живее при тях. Така или иначе, той се разкрещя с цяло гърло: „Ти си на шестнайсет и никъде няма да ходиш, докато не завършиш гимназия“. А Джоуи само му се усмихва, хрисим като агънце. Заяви, че законът не му забранява да се изнесе, а и така или иначе, той просто се мести в съседната къща. Съвършено разумно, нали? Де да бях един процент толкова умна и спокойна, когато бях на шестнайсет. Той просто е страхотен младеж. На мен ми стана малко жал за Уолтър, защото той започна да крещи как нямало да му даде пари за колежа, нямало да го пусне да замине за Монтана следващото лято, искал само Джоуи да сяда на масата за вечеря, да си спи в леглото и да бъде част от семейството. А Джоуи му вика: „Аз пак съм си член на семейството“, а между другото, той изобщо не беше казвал друго. Но Уолтър продължи да буйства в кухнята, за миг си помислих, че дори ще го удари, напълно беше изперкал, крещеше: „Махай се! Махай се! Писна ми! Махай се!“, след това хукна навън и го чухме как се качва в стаята на Джоуи и отваря чекмеджетата му, Пати се втурна след него и започнаха да се карат, а аз и Кони прегърнахме Джоуи, защото той е единственият нормален от цялото семейство и толкова ни е жал за него, и тогава ми стана абсолютно ясно, че постъпва правилно, като се премества при нас. Уолтър долетя обратно, а горе Пати продължаваше да крещи като луда — сигурно в истерия — и Уолтър пак се развика: „Видя ли сега какво направи с майка си?“. Защото всичко е заради Пати, тя винаги гледа да се изкара жертвата. А Джоуи седи и не помръдва, само поклати глава, а и то всичко си беше ясно. Защо да живее в подобно място?

Макар че някои съседи изпитаха задоволство от секването на пороя от хвалебствия на Пати колко е невероятен Джоуи, истината бе, че Карол Монахан не беше особено харесвана на „Бериър Стрийт“, Блейк като цяло го презираха, Кони минаваше за малко смахната, а никой нямаше доверие на Джоуи. Когато се разнесе мълвата за неговия бунт, преобладаващите чувства сред гражданите на Рамзи Хил бяха жал към Уолтър, тревога за психическото състояние на Пати и смайващо облекчение и благодарност, че собствените им деца са абсолютно нормални — с охота приемат подаръците на родителите си, по детски се нуждаят от помощ за домашните си или за попълването на формулярите за кандидатстване за колежа, послушно се обаждат по телефона всеки ден, щом се приберат от училище, на всеослушание се оплакват от всекидневните си драми, а сблъсъците им със секса, марихуаната и алкохола са успокояващо предсказуеми. Разнасящата се от дома на Бърглъндови болка беше sui generis. Уолтър — без да знае, надяваха се хората, че Карол се е раздрънкала за онази вечер, когато е „изперкал“ — смутено призна на някои съседи, че с Пати са „уволнени“ като родители и сега се мъчат да не го приемат „твърде навътре“.

— Понякога си идва да учи — рече Уолтър, — но за момента като че ли предпочита да нощува у Карол. Ще видим още колко ще изкара така.

— Как го приема Пати? — попита Сет Полсън.

— Зле.

— Ще се радваме да ни дойдете на гости в някой от тези дни.

— С удоволствие, но май Пати възнамерява да отиде за известно време в старата къща на майка ми. Нали знаеш, че се опитва да я постегне.

— Тревожа се за нея — рече Сет с подрезгавял глас.

— И аз, макар и не много. Виждал съм я да играе баскетбол, макар че е с травма. В първата година в колежа си разтегна сухожилие на коляното, по не излезе до края на мача.

— Но след това са я оперирали и това е сложило край на кариерата й, нали?

— Мисълта ми е, че тя е издръжлива, Сет. Стиска зъби и макар да я боли, не се предава.

— Аха.

Уолтър и Пати така и не отидоха на гости у Полсънови. Пати изчезна от „Бериър Стрийт“, кри се край Безименното езеро почти през цялата зима и следващата пролет, а дори и когато колата й беше на алеята пред гаража — по Коледа например, когато Джесика се върна от колежа и според приятелките й „жестоко скастрила“ Джоуи, в резултат на което той прекара повече от седмица в старата си стая, за да не разваля желания празник на невероятната си сестра, — Пати избягваше съседските събирания, на които нейните домашно приготвени сладкиши и ведростта й бяха добре дошли. От време на време й идваха на гости жени на по четирийсетина години, които, ако се съдеше по прическите и ваденките по корейските им коли, навярно бяха нейни съотборнички от колежа; говореше се, че отново е започнала да пие, но това беше по-скоро само подозрение, тъй като, въпреки ведрия си характер, тя така и не беше завързала близки приятелства в Рамзи Хил.

По Нова година Джоуи се върна при Карол и Блейк. Предполагаше се, че към техния дом го влечеше най-вече леглото, което споделяше с Кони. Приятелите му знаеха, че по непонятни причини той е заклет враг на мастурбацията и всяко нейно споменаване предизвикваше надменна усмивчица на лицето му; Джоуи твърдеше, че си е поставил за цел да не прибегне до самозадоволяване до края на живота си. По-проницателните съседи, сред тях и Полсънови, подозираха, че освен това на него му е приятно да е най-умният в къщата. Той се превърна в принца на стаята за отдих, разкриваше насладите й пред всеки, когото благоволеше да дари с приятелството си (и така оставеното без надзор кранче на наливната бира стана ябълката на раздора на семейните вечери в целия квартал). Държанието му към Карол беше смущаващо близо до флиртуването, а омайваше Блейк, като харесваше всичко, което самият Блейк харесваше, особено мощните му инструменти и пикапа му, на който се научи да шофира. Дразнещите му усмивки, с които посрещаше ентусиазма на съучениците си по адрес на Ал Гор и сенатор Уелстън, сякаш либерализмът беше някаква слабост от рода на мастурбацията, подсказваха, че е приел и политическите възгледи на Блейк. През лятото не замина отново за Монтана, а работи в строителството.

Всеобщото мнение, доколко то беше основателно, е друг въпрос, гласеше, че вината е на Уолтър и най-вече на неговата доброта. Вместо да сграбчи Джоуи за косата, да го завлече у дома и да му даде да се разбере, вместо да хлопне Пати по главата с камък и да й даде да се разбере, той се отдаде изцяло на работата си в „Опазване на природата“, за нула време се издигна до директор на подразделението в щата и редовно отсъстваше, цветните лехи буренясаха, живият плет стоеше неподрязан, прозорците бяха неизмити, а мръсният градски сняг погълна килнатата табелка Гор Либерман, която все още стоеше забита в двора. Дори и Полсънови изгубиха интерес към Бърглъндови, след като Мери се кандидатира за общински съветник. Пати прекара цялото следващо лято край Безименното езеро и малко след като се върна — месец, след като Джоуи замина за университета във Вирджиния, макар че никой в Рамзи Хил не знаеше кой плаща таксите му там, и две седмици след голямата национална трагедия, — пред къщата, в която тя и Уолтър бяха вложили половината си живот, се появи табелка „Продава се“. Уолтър вече пътуваше до новата си работа във Вашингтон. И макар че не след дълго цените на имотите щяха да се покачат до безпрецедентни висини, местният пазар все още беше на дъното след срива от единайсети септември. Пати продаде къщата на безценица на скромно семейство чернокожи с тригодишни близнаци. През февруари Бърглъндови обиколиха улицата за последен път да се сбогуват, Уолтър разпитваше за децата и предаваше най-добрите си пожелания към тях, Пати почти не говореше, но изглеждаше необяснимо подмладена, приличаше на момичето, което беше бутало детска количка тук още преди появата на сегашния квартал.

— Истинско чудо е — отбеляза после Сет Полсън, — че двамата все още са заедно.

Мери поклати глава.

— Едва ли са наясно какво ще правят с живота си от сега нататък.

Бяха допуснати и грешки

Автобиография на Пати Бърглънд

от Пати Бърглънд

(написана по предложение на терапевта й)

Първа глава: Мила и добра

Ако Пати не беше атеистка, щеше да благодари на добрия Господ Бог за училищните спортни програми, защото, общо взето, те спасиха живота й и й дадоха възможност да се осъществи като личност. Благодарна е най-вече на Сандра Мошер в средното училище и Шапакуа, на Илейн Карвър и Джейн Нейгъл в гимназията „Хорас Грийли“, на Ърни и Роуз Салваторе от баскетболния лагер за момичета в Гетисбърг и на Ирен Тредуел от университета в Минесота. Тези прекрасни треньори я научиха на дисциплина, търпение, да се фокусира върху целта, на сплотеност и на идеалите за спортсменство, които й помогнаха да преодолее болезнената си амбициозност и ниско самочувствие.

Пати израсна в Уестчестър Каунти, Ню Йорк. Беше най-голямата 01 четири деца, като другите три бяха по-близо до идеала на родителите си. Тя беше видимо по-едра, много по-малко изключителна и също така относително по-глупава. Не че беше глупава, но в сравнение с останалите си беше по-глупава. На височина стигна до 176 сантиметра, почти колкото брат си и няколко сантиметра повече от сестрите си, и понякога й се искаше да беше станала поне 180 сантиметра, тъй като и без това не се вписваше в семейната картинка. А ако можеше да вижда коша по-добре, да прави забивки и да е по-подвижна в защита, сигурно нямаше да е толкова амбициозна, щеше да е по-мека и не толкова борбена, и навярно щеше да си осигури по-хубав живот след колежа; кой знае, дори и да не станеше така, поне й беше приятно да си го мисли. В колежа тя беше един от най-ниските играчи, което по странен начин й напомняше за ролята й в семейството и й помагаше да поддържа високи стойности на адреналина.

Първият спомен на Пати майка й да дойде да гледа неин мач беше и последният. Бяха я записали в дневен спортен лагер за простосмъртни, а в същия комплекс двете й сестри посещаваха занятия по изкуства за богоизбрани и един ден майка й и сестрите й се появиха в последните хвърляния в мача по софтбол. Пати недоволстваше, че е запратена в ъгъла, докато не толкова сръчни момичета допускаха грешка след грешка във вътрешното поле, и чакаше някой да удари силно топката към нея. Започна да се промъква все по-напред и по-напред и така играта свърши. Бегачи на първа и втора база. Момичето с бухалката посрещна топката несръчно, тя отхвръкна към една ужасно кьопава в ръцете защитничка, Пати пробяга под носа й да я вземе, настигна първия бегач и го изгори, а след това се втурна след втория, едно миловидно момиче, което сигурно беше стигнало до първа база в резултат на някаква грешка. Пати я подгони и тя избяга с писъци извън очертанията на игрището, като остави базата свободна, така че Пати спокойно можеше да стигне до нея и да изкара момичето от игра, но тя продължи след нея и когато я настигна, онази се свлече на земята и се разкрещя неистово, сякаш кой знае колко я беше заболяло от лекия досег с ръкавицата.

Пати съзнаваше, че това далече не е най-славната й спортсменска проява. Нещо й беше станало, защото близките й я гледаха. Докато пътуваха със семейното комби, майка й я попита с още по-треперлив от обичайното глас дали е било необходимо да бъде толкова… агресивна. Налагало ли се е да бъде толкова, ъъъ, да, точната дума била агресивна. Какво щяло да й стане, ако беше подала топката на някой от съотборниците си? Пати отговори, че не била получила нито една топка за цялата игра. А майка й отвърна:

— Нямам нищо против да спортуваш, но само доколкото това ще те научи на сътрудничество и взаимопомощ.

— В такъв случай ме изпратете в истински лагер, където няма да съм единственият добър играч! — отвърна Пати. — Не мога да си сътруднича с хора, които дори не могат да хванат топката!

— Не съм сигурна, че е хубаво да окуражаваме агресията и съревнованието. Признавам си, че не харесвам спорта, но не разбирам какво му е приятното на това, да победиш някого само в името на победата. Не е ли по-добре да си помагате и да си сътрудничите, за да постигнете целта?

Майката на Пати беше професионален политик от Демократическата партия. И все още е, даже в момента е депутатка в щатското събрание: почитаемата Джойс Емерсън, изявена защитничка на зелените площи, бедните деца и културата. За Джойс раят е нещо като градски парк, в който бедните деца могат да се занимават с изкуства на държавни разноски. Джойс, по баща Марковиц, е родена в Бруклин през 1934 година, но навярно от най-ранна възраст не й е харесвало да бъде еврейка. (Пишещата тези редове подозира, че една от причините за треперливия глас на Джойс е усилието, полагано през целия й живот, да преодолее бруклинския си акцент.) Джойс спечелила стипендия да учи хуманитаристика в гористия Мейн, където срещнала нямащия и помен от еврейска жилка баща на Пати, за когото се омъжила в унитарната универсалистка църква „Вси души“ в Източен Манхатън. По скромното мнение на авторката Джойс беше родила първото си дете, преди да е готова да бъде майка, макар че точно в това отношение не подобава авторката първа да хвърля камък. Когато Джак Кенеди получи номинацията на демократите през 1960 година, Джойс си намери благородна и възвишена кауза да излезе от дома, който като че ли постоянно се пълнеше от само себе си с бебета. След това дойдоха гражданските права, Виетнам, Боби Кенеди — още основателни причини да отсъства от къщата, която едва побираше четирите малки деца и бавачката от Барбадос в мазето. Джойс замина за делегатка на първия си национален конвент през 1968 година като вярна привърженичка на вече мъртвия Боби. Беше избрана за областен партиен касиер, след това за председател на местната организация и организира кампанията на Теди през 1972-ра и през 1980 година. През лятото орди доброволци преминаваха през отворените врати на къщата по цял ден, мъкнейки кутии с агитационни материали. Пати можеше да упражнява дрибъла си и да прави коремни преси по шест часа, без никой да я забележи и да й обърне внимание.

Баща й Рей Емерсън беше адвокат и самозван комик с репертоар от просташки шеги и злобни пародии на съседи, приятели и на учителите на децата си. Страшно се забавляваше да измъчва Пати, като имитираше бавачката от Барбадос Юлали зад гърба й: „Стоп! Не игра сега!“, като го повтаряше все по-силно и по-силно, докато Пати не избягаше от масата от срам, сподиряна от възторжения кикот на сестрите и брат си. С безкрайна наслада се подиграваше и на треньорката и менторката на Пати Санди Мошер, която наричаше „Саааандра“. Постоянно разпитваше Пати дали при Саааандра не се о появил някой ухажор или пък, ъъъъ, някоя ухажорка? Брат й и сестрите й му пригласяха: „Сааандра! Сааандра!“. Друг от любимите му начини за тормоз на Пати беше да скрие домашното куче Елмо и да твърди, че ветеринарят го е умъртвил, докато тя е била на тренировки по баскетбол. Или пък да я подкача за някои грешки, допуснати от нея преди години — подпитваше я как са кенгурата в Австрия, дали с видяла последния роман на съвременната писателка Луиза Мей Олкът, или дали все още смята, че гъбите са част от животинското царство. „Видях една от гъбите на Пати да тича след едно такси вчера — казваше баща й. — Гледайте, сега ще ви покажа как гъбата на Пати преследва коли!“

Почти всеки ден баща й излизаше след вечеря, защото имаше среща с бедняци, които защитаваше в съда безплатно или срещу символично заплащане. Кабинетът му се намираше срещу съдебната зала в Уайт Плейнс. Клиентите, на които не вземаше пари, бяха основно пуерториканци, хаитянци, травестити и хора с физически или умствени недъзи. Някои от тях бяха толкова зле, че той дори не им се подиграваше зад гърба. Но все пак се мъчеше да се надсмива над неприятностите им. Заради един училищен проект, когато беше и девети клас, Пати ходи на два процеса на баща си. Единият беше срещу безработен мъж от Йонкърс, който попрекалил с алкохола на националния празник на Пуерто Рико и излязъл да търси шурея си, за да го наръга с нож, но не го открил и вместо това се сбил с непознат в бар. Не само баща й, но и съдията, и дори прокурорът като че ли се забавляваха на лошия късмет и на глупостта на обвиняемия. През цялото време си намигваха многозначително. Сякаш бедността, загубата на човешки облик и хвърлянето в затвора бяха просто просташко представление, играно с цел да разнообрази техния иначе скучен ден.

В метрото на връщане Пати попита баща си на чия страна е.

— Ха, хубав въпрос — отвърна той. — Работата е там, че клиентът ми лъже. Жертвата също лъже. Както и собственикът на бара. Всички лъжат! Естествено, клиентът ми има право на добра защита, но човек трябва да се стреми да служи и на справедливостта. Понякога прокурорът, съдията и аз работим заедно, както прокурорът работи с жертвата или пък аз с обвиняемия. Нали знаеш, че нашата правосъдна система е състезателна?

— Да.

— Е, понякога прокурорът, съдията и аз имаме един противник. Опитваме се да открием истината и да избегнем допускането на съдебна грешка. Макар че, ъъъ, това не го споменавай в доклада си.

— Мислех, че откриването на истината е задължение на съдебните заседатели.

— Точно така. Това трябва да напишеш в доклада си. Справедлив процес със съдебни заседатели, избрани от обществото. Това е важно.

— Но повечето ти клиенти са невинни, нали?

— Повечето от тях не заслужават толкова тежки наказания, колкото се опитват да им наложат.

— Но много от тях са напълно невинни, нали? Мама казва, че на тях им е трудно с езика, а и полицаите не внимават кого арестуват; че срещу тях има предразсъдъци и това ги лишава от равен старт.

— Всичко това е абсолютно вярно, Пати-Патенце. Но все пак, ъъъ… Понякога майка ти е малко наивна.

Пати нямаше нищо против неговите подигравки, когато бяха насочени срещу майка й.

— Нали ги видя какви са? — продължи той. — Боже господи! El ron me puso loca.[4]

Важно е да се отбележи, че семейството на Рей беше доста богато. Родителите му живееха в голямо наследствено имение сред хълмовете в северозападния край на Ню Джърси, в красива каменна модернистка къща, за която се твърдеше, че е проектирана от Франк Лойд Райт и по чиито стени висяха по-неизвестни творби на прочути френски импресионисти. Всяко лято целият род Емерсън се събираше край тамошното езеро за празнични пикници, на които обаче Пати изобщо не й беше приятно. Дядо й Огъст обичаше да прегърне в ръб най-голямата си внучка, да я дръпне в скута си и да я подрусва като малко дете, и само един бог знаеше какви приятни тръпки му доставяше това; той определено не проявяваше никакво уважение към границите на личното пространство на Пати. От шести клас нататък тя трябваше да играе заедно с Рей срещу неговия партньор и съпругата му на прашния тенис корт, като съдружникът на баща й не откъсваше очи от тялото й в оскъдния екип за тенис и опипващият му поглед объркваше и засрамваше Пати.

Подобно на Рей, баща му си беше платил правото на лични странности с добри адвокатски дела; беше се прочул като защитник на отклонили се от военна служба младежи в три войни. В свободното си време, с каквото разполагаше в изобилие, се грижеше за лозята си и правеше вино. Избата му се казваше „Сърнешки бут“ и беше източник на много семейни шеги. На празничните пикници Огъст обикаляше по чехли и провиснали гащета за плуване, стиснал в ръката си бутилка с несръчно направен етикет, и пълнеше чашите на гостите, които тайно изливаха виното в храстите. „Какво ще кажете? — питаше. — Виното е добро, нали? Харесва ли ви?“ Приличаше едновременно на запалено по хобито си хлапе и на инквизитор, измъчващ жертвите си. Оправдавайки се, че така било в Европа, Огъст твърдеше, че на децата трябва да се дава вино, и когато младите майки бяха заети — белеха царевица или се превъзнасяха по домашно приготвените салати, — той разреждаше с малко вода каничка резерва „Сърнешки бут“ и я поднасяше на тригодишни малчугани, а ако се наложеше, дори нежно ги подхващаше за брадичката и наливаше разреденото вино в устата им до последна капчица. „Знаеш ли какво с това? — питаше. — Това е вино!“ Ако след това детето започнеше да се държи странно, дядото обясняваше: „А това, което усещаш, с да си пиян. Прекалил си с виното. И си пиян“. Заявяваше го със съвсем искрено, макар и състрадателно отвращение. Пати, която беше най-голяма от децата, наблюдаваше тези сцени със стаен ужас и оставяше някоя от по-малките й сестри или братовчедки да вдигнат тревога: „Дядо напива малките!“. Майките се втурваха да гълчат Огъст и да приберат децата, бащите подмятаха неприлични коментари за манията на стареца по сърнешките задни части, а Пати се потапяше в езерото и плуваше в топлите води в плиткото, така че да не чува пререканията на роднините й.

Защото ето каква беше работата: на всеки пикник в кухнята в каменната къща задължително се изваждаха бутилка-две приказно отлежало „Бордо“ от богатата изба на Огъст. Те се появяваха по настояване на бащата на Пати и след безконечни увещания и молби към Огъст; в някакъв момент Рей даваше знак с леко кимване на братята си и някои доведен от него приятел да се изсулят от навалицата и да го последват. След няколко минути мъжете се връщаха с големи кълбести чаши, пълни до ръба с тъмночервена течност, Рей носеше и бутилката с останало на дъното два пръста вино, което разделяше между жените и гостите, към които не беше толкова благосклонен. След това нищо не беше в състояние да трогне Огъст да донесе нова бутилка от избата, вместо това той предлагаше още „Сърнешки бут резерва“.

Същото се повтаряше и по Коледа: баба и дядо пристигаха от Ню Джърси с последен модел мерцедес (Огъст сменяше колите си през година-две) в претъпканата къща на Рей и Джойс един час по-рано от уреченото време и раздаваха обидни подаръци. Веднъж Джойс беше получила две захабени кърпи за бърсане на чинии. Рей обикновено се сдобиваше с някой голям албум от масата за преоценени книги в „Барне и Ноубълс“, на който понякога все още си стоеше етикетът с цена 3,99 долара. За децата бяха отредени пластмасови китайски боклуци: пътнически будилници, които не работеха, портмонета с логото на застрахователна агенция в Ню Джърси, плашещо груби китайски кукли, коктейлни клечици. А в същото време университетът, който беше завършил Огъст, строеше библиотека с дарени от него средства. Братът и сестрите на Пати бяха бесни на стиснатите си баба и дядо и за да наваксат с коледната плячка, отправяха прекомерни искания към родителите си, заради което Джойс до три сутринта на Бъдни вечер опаковаше подаръци, набавени по безкрайните подробни списъци в писмата до Дядо Коледа; в резултат на всичко това Пати напук реши да не се интересува от нищо, освен от спорта.

Навремето дядо й е бил истински атлет, колежанска звезда по бягане с препятствия и футболен защитник, вероятно на него тя дължеше ръста и рефлексите си. Рей също беше играл футбол, но в колежа в Мейн, който едва беше успял да събере достатъчно младежи, за да сформира отбор. Неговата страст беше тенисът, единственият спорт, който Пати ненавиждаше, макар че той й се удаваше. Тя смяташе, че Бьорн Борг е слабак. С много малко изключения (например Джо Намат), мнението й за мъжете спортисти не беше особено високо. Пати си падаше по хубави момчета, които обаче бяха по-големи и по-добре изглеждащи от нея, и изобщо не я забелязваха. Но тъй като беше мила и добра, на практика Пати излизаше с всеки, който я поканеше. Смяташе, че на срамежливите и нехаресвани момчета им е трудно, и ги съжаляваше. Повечето от тях, незнайно защо, бяха борци. Опитът й показваше, че борците са смели, мълчаливи, несръчни, добре възпитани и не ги е страх от момичета спортистки. Един от тях й сподели, че в средното училище приятелите му са я наричали Маймуната.

Що се отнася до секса, първият й досег с него беше на седемнайсет години, когато на един купон я изнасили Итън Поуст. Итън не спортуваше, ако не броим голфа, но беше с десет сантиметра по-висок и с петнайсет килограма по-тежък от Пати, и като цяло предлагаше обезкуражаваща представа за силата на женските мускули спрямо мъжките. Поне за нея нямаше никакво съмнение, че това си беше чисто изнасилване. Тя се съпротивляваше здраво, макар и без успех, и то за твърде кратко, тъй като беше пияна за първи път в живота си. Беше се чувствала толкова прекрасно свободна! И може би в красивата и топла майска вечер беше оставила грешно впечатление у Итън Поуст в големия плувен басейн на Ким Макклъски. Тя беше твърде мила дори и когато не беше пияна. А в басейна сигурно се беше държала извънредно мило. Като цяло имаше за какво да вини себе си. Представата й за романтика беше като Острова на Джилиган: „абсолютно примитивна“. Попадаше някъде в регистъра между Снежанка и Нанси Дрю. А и не можеше да се отрече, че Итън имаше високомерния вид, който тогава тя смяташе за привлекателен. Приличаше на страстния любим от розов роман с корабни платна на корицата. След като я изнасили, той се извини, че е бил по-груб, отколкото възнамерявал, съжалявал за това.

Едва след като се посъвзе от изпитата пина колада рано на другата сутрин в стаята си, която, тъй като Пати беше толкова добричка, споделяше с най-малката си сестра, така че другата им сестра да се шири на воля, за да твори, едва тогава се изпълни с възмущение. Възмущение, че Итън я е сметнал за някаква никаквица, която може да изнасили и след това да закара у дома, все едно нищо особено не се е случило. А тя не беше никаквица. Освен всичко останало, Пати все още държеше рекорда за асистенции в гимназията „Хорас Грийли“. Рекорд, който щеше да счупи догодина! Освен това беше избрана в щатския отбор, и то в щат, който включваше Бронкс и Бруклин. А някакъв си играч на голф, когото почти не познаваше, беше сметнал, че спокойно може да я изнасили.

За да не събуди по-малката си сестра, отиде да се наплаче в банята. Без преувеличение може да се каже, че това беше най-гадният миг в живота й. Дори и днес, когато се сети за унижените и оскърбени жертви на несправедливости по целия свят и се опита да си представи как се чувстват, тя се връща към онзи момент. Дойдоха й наум неща, за които до този момент не се беше замисляла — например колко е несправедливо най-голямата дъщеря да спи със сестра си, вместо да получи старата стая на Юлали в мазето, която сега беше пълна от пода до тавана с остарели агитационни материали от отминали политически кампании, или пък колко е нечестно, че майка й с ентусиазирана почитателка на театралните представления на по-малката си дъщеря, а никога не идва на мачовете на Пати. Беше толкова възмутена, че чак й се прииска да поговори с някого. Само че я беше страх треньорката и съотборничките й да не научат, че е пила.

Въпреки усилията й, историята излезе на бял свят, тъй като треньорката Нейгъл надуши нещо и дойде да я огледа в съблекалнята след тренировката. След това я привика в кабинета си и я попита направо за синините и унилия й вид. Колкото и унизително да беше, Пати веднага се разхлипа и призна всичко. За нейна огромна изненада треньорката предложи да я закара в болница и да уведоми полицията. Пати току-що беше изкарала цяла тренировка с няколко вкарани тройки и чудесна игра в защита. Очевидно й нямаше нищо. Освен това родителите й бяха политически приятели с родителите на Итън, така че и дума не можеше да става за оплакване в полицията. Надяваше се, че едно смирено извинение за нарушения тренировъчен режим, съчетано с милозливото състрадание на госпожа Нейгъл, ще приключи въпроса. Но беше далече от истината.

Треньорката се обади у дома и откри майка й, която, както винаги, бързаше за среща и нито имаше време да говори, нито достойнството да си го признае, само че госпожа Нейгъл изрече следните неизличими думи в бежовата слушалка на телефона:

— Дъщеря ви току-що ми каза, че е била изнасилена снощи от момче, на име Итън Поуст. — След няколко реплики от другата страна потвърди: — Да, току-що ми каза… Точно така… Снощи… Да, тук е.

Подаде слушалката на Пати.

— Пати? Ааа… Добре ли си?

— Нищо ми няма.

— Госпожа Нейгъл твърди, че снощи е станало нещо, така ли е?

— Нещото е, че бях изнасилена.

— О, боже, о, боже, о, боже… Снощи?

— Да.

— Бях си у дома сутринта. Защо не ми каза?

— Не знам.

— Защо? Защо? Защо не ми каза?

— Може би просто не ми се е струвало важно.

— Но след това си отишла да говориш с госпожа Нейгъл.

— Не съм. Тя просто е по-наблюдателна от теб.

— Сутринта нямах време и…

— Не те виня. Просто такава е истината.

— Значи, смяташ, че… че е възможно да си била…

— Изнасилена.

— Ужасно! Идвам да те взема.

— Треньорката иска да ме закара в болница.

— Добре ли си?

— Казах ти вече, нищо ми няма.

— В такъв случай не мърдай от там, не правете нищо, докато не дойда.

Пати затвори и уведоми госпожа Нейгъл, че майка й ще дойде да я вземе.

— Ще го тикнем зад решетките за години — рече треньорката.

— О, не, не — възрази Пати. — Няма.

— Пати…

— Няма да стане.

— Ще стане, стига да го искаш.

— Не, няма. Родителите ми и Поустови са политически приятели.

— Това няма нищо общо. Набий си го в главата.

Пати обаче беше сигурна, че не е така. Доктор Поуст беше кардиолог, а жена му беше богаташка. Теди Кенеди, Ед Мъски и Уолтър Мондейл им ходеха на гости, когато им трябваха пари. През годините Пати беше слушала доста за „задния двор“ на Поустови, който, ако се съдеше от думите на родителите й, беше с размерите на Сентрал Парк и много по-добре поддържан. Навярно някоя от сестрите й, които бяха отличнички в училище и изцяло посветени на изкуството, можеше и да причини неприятности на Поустови, но и дума не можеше да става навъсената тройкаджийка и спортистка да пробие бронята им.

— Просто никога повече няма да близна алкохол — зарече се тя — и това ще реши проблема.

— За теб може и да го реши, но не и за другите. Виж си ръцете. Ниж какво е направил. Някой ден ще посегне и на друго момиче, ако не го спреш.

— Само синини и драскотини, нищо повече.

Треньорката изнесе цяла лекция колко е важно да подкрепяш съотборниците си, което в този случай означавало всички момичета, на които Итън можело да посегне. Основната идея беше, че Пати трябва да поеме тежкия удар в името на отбора, да подаде жалба или позволи да се обадят в училището му в Ню Хемпшир, за да го изключат и да не му дадат диплома, а ако Пати не го направи, това ще е равнозначно на предателство за отбора.

Пати се разплака отново, тъй като по-скоро би предпочела да умре, отколкото да стане предателка. Веднъж през зимата игра с висока температура, докато не припадна край страничната линия и се наложи да й включат система. Само че предишната вечер тя не беше излязла със своя отбор. Беше отишла на купона с приятелката си от хокея на трева Аманда, която не миряса, докато не я изкуси да опита от пина коладата, доставена в огромни количества в дома на Макклъски. El ron me puso loca. Другите момичета край басейна на Макклъски не бяха спортистки. Едва ли не със самото си отиване там Пати беше предала отбора. И беше наказана за това. Итън не беше изнасилил някоя от по-отворените мацки, а Пати, тъй като мястото й не беше там, тя дори не носеше на пиене.

Обеща на треньорката да си помисли.

Сепна се, като видя майка си във физкултурния салон, а очевидно и Джойс се притесняваше, че е там. Беше обута в ежедневните си обувки на високи токчета и приличаше на Златокоска в омагьосаната гора, оглеждаше плахо металните уреди, покрития с гъбички под и събраните в мрежи топки. Пати отиде при нея и позволи да бъде прегърната. Майка й беше много по-дребна и Пати се почувства като някакъв голям часовник, който Джойс се опитва да повдигне и премести. Отдръпна се и я въведе в малкия кабинет на треньорката, в който щяха да обсъдят съдбата й.

— Здравейте, аз съм Джейн Нейгъл.

— Да, ние вече… познаваме се — отвърна Джойс.

— А, да, права сте, срещали сме се веднъж.

Освен неестествения говор, Джойс притежаваше и неестествена правилна стойка, и подобна на маска любезна усмивка, подходяща за едва ли не всякакви случаи, както обществени, така и лични. Никога не повишаваше тон, дори и когато беше ядосана (когато се вбесеше, гласът й ставаше още по-напрегнат и започваше да трепери повече), и не се разделяше с любезната си усмивка дори и в мигове на съкрушителен сблъсък.

— Не, не е само веднъж. Виждали сме се няколко пъти.

— Наистина ли?

— Сигурна съм.

— Не ми се вярва.

— Ще ви почакам отвън — обади се Пати, излезе и затвори вратата.

Разговорът не продължи дълго. След няколко минути Джойс изскочи, тракайки с токчета, и рече:

— Да вървим.

Треньорката се беше спряла на прага зад нея и изгледа многозначително Пати. Погледът означаваше: „Не забравяй какво ти казах за отбора“.

На паркинга за посетители беше останала само колата на Джойс. Тя пъхна ключа, но не го завъртя. Пати попита какво ще правят сега.

— Баща ти е в кантората си — отвърна Джойс. — Отиваме там.

Но пак не запали двигателя.

— Съжалявам за това, което стана — каза Пати.

— Не мога да разбера — избухна майка й — как една добра спортистка като теб… Как така Итън или който и да е бил…

— Итън беше. Итън.

— Как би могъл някой… дори и Итън, щом си сигурна, че е той. Как би могъл някой, Итън, да… — Джойс вдигна ръка към устата си. — О, който и друг да беше! Докторът и госпожа Поуст са толкова добри приятели с… те са добри приятели на много добри каузи. Не познавам Итън добре, но…

— И аз не го познавам!

— Е, как тогава е възможно…

— Хайде да се прибираме.

— Не, кажи ми. Аз съм ти майка.

Тези думи като че ли уплашиха Джойс. Явно си даваше сметка колко е странно, че се налага да напомня на Пати коя е майка й. А Пати пък се зарадва, че това съмнение най-сетне е излязло на бял свят. Ако Джойс й беше майка, защо не беше дошла на щатския турнир, когато Пати счупи рекорд на „Хоръс Грийли“, като отбеляза 32 точки? Майките на всички останали бяха успели да присъстват на мача.

Тя показа китката си.

— Ето така стана. И това не е всичко.

Джойс хвърли поглед на синините, потрепери и след това отклони поглед, сякаш за да не засегне Пати.

— Това е ужасно. Права си. Ужасно е.

— Треньорката смята, че трябва да отида в спешното и да съобщя и полицията и на директора на Итън.

— Да, знам какво иска треньорката ти. За нея като че ли ще е най-добре да го кастрират веднага. Но мен ме интересува какво искаш ти.

— Не знам.

— Ако искаш да отидем в полицията, ще отидем. Само ми кажи.

— Може би е по-добре първо да говорим с татко.

Поеха по „Соу Мил“. Джойс винаги караше брата и сестрите на Пати на уроците по рисуване, китара, балет, японски, дебати, театър, пиано, фехтовка и на разиграните в училище съдебни процеси, но Пати рядко се возеше при нея. През седмицата се прибираше у дома с училищния автобус. Ако имаше мач, после майката или бащата на някоя от приятелките й я караха до къщи. Ако останеше без транспорт, знаеше, че няма смисъл да звъни на родителите си, и хващаше такси, като плащаше с двайсетачката, която майка й настояваше винаги да носи в себе си. Не й минаваше през ума да използва парите за нещо друго, нито пък след мача да отиде някъде другаде, вместо да се прибере направо у дома, където изваждаше покрита с фолио чиния с храна от хладилника в десет или единайсет вечерта и слизаше в мазето, за да пусне екипа си в пералнята и да хапне, гледайки стари сериали. Често заспиваше там.

— Един хипотетичен въпрос — обади се Джойс. — Смяташ ли, че е достатъчно Итън да ти се извини?

— Той вече ми се извини.

— За…

— Задето е бил груб.

— А ти какво му каза?

— Нищо. Казах му, че искам да се прибера у дома.

— Но той все пак се е извинил, че с бил груб.

— Това не с истинско извинение.

— Добре. Щом така казваш.

— Искам просто да знае, че съществувам.

— Важното е ти какво искаш, миличка.

Това „миличка“ излезе от устата й като първата дума на чужд език, който тепърва започва да учи.

За да я изпита или може би за да я накаже, Пати заяви:

— Ако наистина ми се извини искрено, това може и да е достатъчно.

Погледна я внимателно, майка й като че ли едва сдържаше облекчението си.

— Според мен това е почти идеално решение — каза Джойс. — Но само ако наистина смяташ, че може да е достатъчно за теб.

— Няма да е.

— Моля?

— Казвам, че няма да е достатъчно.

— Но нали току-що каза, че ще е достатъчно?

Пати отново се разплака.

— Извинявай — рече Джойс. — Аз ли не разбрах правилно?

— Той ме изнасили, все едно съм някаква никаквица. И сигурно дори не съм първата!

— Това няма откъде да го знаеш, Пати.

— Искам да отида в болница.

— Виж, почти сме пред кантората на баща ти. Ако не те боли, по-добре…

— Но аз много добре знам какво ще каже той. Знам какво ще иска да направя.

— Той ще иска това, което е най-доброто за теб. Понякога му е трудно да го покаже, но баща ти те обича повече от всичко на света.

Едва ли имаше нещо, което Пати толкова силно да копнее да е истина. С цялото си сърце се надяваше изреченото от Джойс да е истина. Нали подигравките и присмехът на баща й щяха да са просто проява на жестокост, ако тайно не я обичаше повече от всичко? Но тя вече беше на седемнайсет и не беше глупава. Знаеше, че човек може да обича някого повече от всичко и пак да не го обича достатъчно, ако е зает с други неща.

В светая светих на баща й миришеше на нафталин; той беше наследил кантората от починалия си старши партньор и дори не си беше направил труда да смени килимите и завесите. Откъде точно идваше миризмата на нафталин, си оставаше загадка.

— Глезено малко лайненце! — така реагира Рей на новината за престъплението на Итън Поуст, която дъщеря му и жена му му съобщиха.

— Не е толкова малък, за съжаление — отбеляза жена му със сух смях.

— Глезено малко скапано лайненце! — продължи Рей. — Хаймана!

— Ще отидем ли в болницата? — попита Пати. — Или в полицията?

Баща й нареди на майка й да се обади на доктор Сипърщайн, старият педиатър, който беше постъпил в редиците на Демократическата партия още по времето на Рузвелт, и да провери дали може да поеме един спешен случай. Докато Джойс набираше номера, Рей помита Пати дали знае какво е изнасилване.

Тя ахна.

— Само проверявам. Нали знаеш каква е юридическата дефиниция?

— Той ме облада против волята ми!

— Ти опита ли се да го спреш?

— Казах му: „Недей“, „Престани“, „Не искам“. Освен това беше очевидно. Опитвах се да го издера и да го избутам.

— Шибано копеленце!

Не беше чувала баща си да говори така и му беше благодарна за това, само че някак си абстрактно, тъй като все едно не беше той.

— Дейв Сипърщайн може да ни приеме в кабинета си в пет — докладва Джойс. — Той толкова харесва Пати, че според мен е готов да отмени уговорката си за вечеря, ако се налага.

— Аха — измърмори Пати, — сигурна съм, че точно аз съм на първо място в списъка му от дванайсет хиляди пациенти.

Разказа на баща си историята, а след това той й обясни защо треньорката Нейгъл греши и Пати не бива да ходи в полицията.

— Честър Поуст не е много добродушен човек, но пък прави много добрини за страната. И предвид неговата… ъъъ… позиция, едно такова обвинение ще предизвика огромен интерес от вестниците. Всички ще разберат кой е обвинителят. Всички. Разбира се, за теб няма значение какъв ще е резултатът от скандала за Поустови. Но с абсолютно сигурно, че накрая, след разследването, процеса и медийното внимание ще се почувстваш по-зле от сега. Дори и да се признае за виновен. Дори и да го осъдят условно, дори и съдът да забрани достъпа на журналисти до делото. Винаги могат да вземат информация от архива на съда.

— Но това трябва тя да го реши — обади се Джойс, — не…

— Джойс! — Рей й даде знак да замълчи. — Поустови могат да си позволят да наемат всеки адвокат в страната. И щом се разчуе за обвинението, най-лошото за обвиняемия е вече минало. Той няма защо да ускорява нещата. В негова полза е да се погрижи репутацията ти да бъде опетнена преди процеса.

Пати сведе глава и попита баща си какво според него е най-добре да се направи.

— Сега ще се обадя на Честър — отвърна той. — А ти върви при доктор Сипърщайн да се увериш, че всичко е наред.

— И за да може той да свидетелства, нали?

— Да, ще може да даде показания, ако се наложи. Но процес няма да има, Пати.

— Значи, просто ще му се размине? И ще може да го направи с някоя друга следващата събота?

Рей вдигна ръце.

— Нека… ъъъ… нека говоря с господин Поуст. Може да е готов да приеме споразумение с прокуратурата. Тихомълком пускане в пробация, да речем. Така че над главата на Итън да виси меч.

— Но това е нищо!

— Не е нищо, Пати-Патенце. А гаранция, че случилото се няма да се повтори. А и освен това предполага признаване на вината.

Наистина й се струваше абсурдно да си представи Итън в оранжева затворническа униформа заради нанасяне на увреждане, което, тъй или иначе, беше най-вече в съзнанието й. Беше участвала в кросове, след които тялото я болеше повече, отколкото при изнасилването. След един груб баскетболен мач се чувстваше по-натъртена от сега. Освен това като спортистка беше свикнала да усеща чужди ръце по себе си — при разтриването на схванат мускул, в игра в защита, при боричкането за топката, при превързване на глезен, при поправяне на стойка, при разтягане на сухожилие.

И въпреки това усещаше физически чувството за несправедливост. Някак си то беше по-реално от болящото я потно тяло. Несправедливостта имаше форма, тежест и температура, тъкан, ужасно неприятен вкус.

В кабинета на доктор Сипърщайн се подложи на прегледа като послушен спортист. След като тя се облече, той я попита дали преди това е правила секс.

— Не.

— И аз така подозирах. Младежът използва ли контрацептиви?

Тя кимна.

— Тогава се опитах да се измъкна. Като видях какво извади.

— Презерватив?

— Да.

Всичко това, както и много други неща доктор Сипърщайн отбеляза в картона й. След това свали очилата си и каза:

— Очаква те хубав живот, Пати. Сексът е нещо страхотно и ще му се радваш дълги години. Но онзи ден си извадила лош късмет.

У дома брат й беше в задния двор и май жонглираше с отвертки. Сестра й четеше пълните съчинения на Гибън. Другата, която живееше на кисело мляко и репички, се беше затворила в банята и за пореден път си сменяше цвета на косата. Истинският дом на Пати сред тази бляскава ексцентричност беше вграденото канапе с дунапренени възглавници, които леко миришеха на мухъл, срещу телевизора в мазето. По канапето все още се усещаше ароматът на балсама за коса на Юлали, макар че тя си беше заминала преди години. Пати се сви там с кутия сладолед с орехи и когато майка й я извика за вечеря, тя отговори, че няма да се качи.

Тъкмо започваше „Мери Тайлър Мур“, когато баща й слезе след обичайното си мартини след вечеря и предложи да излязат да се поразходят с колата. Към този момент „Мери Тайлър Мур“ беше всичко, което Пати знаеше за Минесота.

— Може ли първо да си догледам епизода?

— Пати…

Тя изключи телевизора, макар да имаше чувството, че е била несправедливо лишена от нещо, което й се полага. Баща й насочи колата към гимназията и спря на ярко осветения паркинг. Свалиха прозорците и ги лъхна аромат на лятна морава — като онази, на която Пати беше изнасилена преди часове.

— Е?

— Итън отрича. Твърди, че е било по взаимно съгласие, макар и малко по-грубо.

Пишещата тези редове би определила сълзите на момичето в колата като дъжд, започнал незабелязано, но изненадващо бързо измокрил всичко. Пати попита дали баща й е говорил с Итън лично.

— Не, само с баща му, два пъти. И не бих казал, че разговорите минаха добре.

— Явно господин Поуст не ми вярва.

— Пати, Итън му е син. Не те познава добре като нас.

— Ти вярваш ли ми?

— Да, вярвам ти.

— А мама?

— Разбира се, че ти вярва.

— И сега какво ще правя?

Баща й отговори като адвокат. Като възрастен, отговарящ на друг възрастен.

— Превъзмогваш го. Забравяш. Продължаваш напред.

— Какво?

— Отърсваш се от случилото се. Продължаваш напред. Научаваш се да бъдеш по-предпазлива.

— Все едно нищо не се е случило?

— Пати, на купона са били само негови приятели. Ще свидетелстват, че ти си се напила и си се държала предизвикателно. Че сте били зад навес на не повече от десет метра от басейна, а не са чули нищо.

— Беше доста шумно. Силна музика, крясъци.

— Освен това ще свидетелстват, че са ви видели да излизате заедно късно през нощта с колата му. И за целия свят той ще изглежда като един примерен ученик от „Екстър“, бъдещ студент в „Принстън“, който е постъпил съвсем отговорно и е използвал презерватив, и е достатъчно добре възпитан, за да остави купона и да те закара у дома.

Бието на тениската й беше подгизнало от лъжливия дъждец.

— Ти не си на моя страна — обвини го тя.

— Разбира се, че съм.

— Само повтаряш „разбира се, разбира се“.

— Чуй ме! Прокурорът ще те пита защо не си викала за помощ.

— Срамувах се! Там нямах приятели!

— Не ти ли е ясно, че на съдията и на съдебните заседатели ще им е трудно да го разберат? Трябвало е само да извикаш и си щяла да бъдеш в безопасност.

Пати не помнеше защо не е викала. Като се замислеше, нямаше как да не признае, че се е държала необяснимо мило.

— Но нали се съпротивлявах?

— Да, но ти си спортистка. Защитниците постоянно получават синини и драскотини, нали? По ръцете? По бедрата?

— Каза ли на господин Поуст, че съм девствена? Че бях…

— Реших, че това не е негова работа.

— Може да му се обадиш и да му кажеш.

— Виж, миличка… Знам, че е ужасно нечестно. Чувствам се ужасно. Но понякога най-доброто, което можеш да направиш, е да си извлечеш поука и никога повече да не попадаш в подобна ситуация. Да си кажеш: „Сгреших, извадих лош късмет“, и да продължиш напред.

Завъртя ключа на контакт, светлинките по таблото грейнаха. Задържа ръката си върху ключа.

— Но той извърши престъпление!

— Да, но е по-добре… Животът невинаги е честен, Пати-Патенце. Господин Поуст каза, че Итън може и да се извини, че не е бил по-внимателен, но… Както и да е, искаш ли да ти се извини?

— Не.

— И аз така реших.

— Треньорката Нейгъл смята, че трябва да отида в полицията.

— Треньорката Нейгъл да си гледа дрибъла.

— Сега сме на софтбол — поправи го Пати. — Този срок тренираме софтбол.

— В противен случай през цялата ти последна година в училище ще те сочат с пръст.

— Баскетболът е през зимата. Софтболът е през пролетта, когато времето е по-топло.

— Ето това те питам: така ли искаш да прекараш последната си година?

— По баскетбол ни тренира Карвър — продължи тя. — Треньорката Нейгъл е по софтбол. Толкова ли е трудно да го запомниш?

Баща й завъртя ключа.

Вместо всички да я сочат с пръст и да страда от публичното унижение, през последната си година в гимназията Пати се превърна от изгряващ талант в първокласен спортист. Само дето не спеше във физкултурния салон. Получи наказание за три мача, задето удари в гръб нападателната на „Ню Рошел“, която пък беше сръгала с лакът съотборничката й Стефани, а след това продължи да чупи училищните рекорди, които беше поставила предишната година, като едва не постави нов рекорд по отбелязани точки. Стабилната й стрелба се подобряваше от новопоявилата се наслада от владеенето на топката. Вече не обръщаше никакво внимание на физическата болка.

През пролетта, когато местният депутат в щатското събрание се оттегли след дългогодишна служба и партийното ръководство се спря на майка й за кандидат на следващите избори, Поустови предложиха да участват в организирането на събиране на средства и да предоставят за събитието тучния си заден двор. Джойс първо поиска позволение от Пати, като заяви, че не би направила нищо, което тя не би одобрила, но на Пати не й пукаше какво прави майка й и й го каза в очите. Никой не страда особено, когато Пати се оправда, че не може да присъства на задължителната семейна снимка. И без това огорченото й личице нямаше да помогне на каузата на Джойс.

Втора глава: Най-добри приятелки

Тъй като не може да си спомни в какво състояние е било съзнанието й през първите три години в колежа, пишещата тези редове подозира, че просто не е била в съзнание. Тогава смяташе, че най-сетне е с напълно отворени сетива, но по-скоро навярно е бродила като сомнамбул. Иначе е напълно необяснимо защо например стана първа приятелка с една неуравновесена девойка, която я преследваше.

В известна степен вината — колкото и да е неприятно за авторката това признание — се падаше на „Голямата десеторка“ и на изкуствения свят, който тя създаваше за участващите в нея студенти, най-вече за момчетата, но също и за момичетата, дори и в края на седемдесетте. През юли Пати замина за Минесота на спортен лагер, последван от ранно записване в колежа специално за спортисти, а след това заживя в общежитието за спортисти, сприятели се само със спортисти, хранеше се единствено на масите със спортисти, на купоните танцуваше в групичка само със съотборничките си и внимаваше да не се запише на някоя лекция, която не е посещавана от други спортисти, до които да седи и с които (ако има време) да учи. Не беше задължително спортистите да живеят по този начин, но повечето в Минесота го правеха и Пати потъна изцяло в своя „свят само за спортисти“, защото можеше да го направи! Защото най-сетне се беше измъкнала от Уестчестър! „Иди там, където искаш — беше й казала Джойс, като всъщност думите й означаваха: отвратителна подигравка е да отидеш в посредствен щатски университет като този в Минесота, след като имаш чудесни предложения от «Вандербилт» и «Нортуестърн» (които са ласкателство за мен). — Това е изцяло твое лично решение и ние ще те подкрепим, каквото и да избереш.“ Това пък означаваше: не обвинявай мен и баща ти, след като провалиш живота си с глупави решения. Очевидното отвращение на Джойс към Минесота, както и отдалечеността на Минесота от Ню Йорк бяха ключовият фактор в избора на Пати. От сегашната си позиция пишещата тези редове вижда по-младото си Аз като един от онези нещастни юноши, които са толкова сърдити на родителите си, че имат нужда да се включат в някоя нова секта, където ще са по-мили, по-любезни, по-великодушни и по-послушни, отколкото могат да се насилят да бъдат у дома. Просто нейната секта се оказа баскетболът.

Първият неспортист, който я примами да излезе от сектата и й стана важен, беше неуравновесената Илайза, като, разбира се, първоначално Пати изобщо не подозираше за нейната неуравновесеност. Илайза беше точно наполовина хубава. Главата й започваше страхотно, но колкото по-надолу слезеше погледът, толкова повече се влошаваше видът й. Косата й беше разкошна — къдрава, буйна и кестенява, очите бяха смайващо големи, чипото носле беше сладичко, но надолу към устата лицето се смаляваше и смачкваше, напомняше на недоносено бебе, а брадичката беше направо миниатюрна. Илайза се обличаше само с широки джинси от едро кадифе, които се смъкваха под ханша, и тесни мъжки ризи с къси ръкави, които си купуваше от магазини за дрехи втора ръка и ги закопчаваше само до пъпа, червени гуменки „Кедс“ и дълго авокадовозелено кожено палто. Вонеше на пепелник, но се опитваше да не пуши около Пати, когато бяха в затворено помещение. По ирония на съдбата, която навремето беше невидима за Пати, но сега се набива в очите на пишещата тези редове, Илайза приличаше на артистичните й по-малки сестри. Тя разполагаше с черна електрическа китара и скъп малък усилвател, но няколкото пъти, в които Пати успя да я убеди да й изсвири нещо, Илайза се разсърдваше, което иначе почти никога не се случваше (поне в началото). Заявяваше, че в нейно присъствие се чувствала насилена, смущавала се и затова се обърквала след първите няколко акорда. Заповядваше й да не я слуша толкова внимателно, кла дори когато Пати й обърнеше гръб и се престореше, че чете списание, пак нищо не се получаваше. Илайза се кълнеше, че веднага щом Пати излезе от стаята, можела да изсвири парчето без грешка. „Но докато си тук? Забрави!“

— Съжалявам — каза Пати. — Съжалявам, че ти въздействам така.

— Когато не ме слушаш, това парче го свиря невероятно.

— Знам, знам. Сигурна съм, че е така.

— Това е факт. Няма никакво значение дали ми вярваш, или не.

— Но аз наистина ти вярвам!

— Няма значение дали ми вярваш, тъй като способността ми да изсвиря това парче невероятно, когато не ме слушаш, е обективен факт.

— Защо не пробваш някоя друга песен? — примоли се Пати.

Но Илайза вече прибираше кабелите.

— Престани! Не ти искам състраданието.

— Извинявай, извинявай.

Бяха се запознали на лекциите по единствения предмет, на който можеха да се срещнат спортист и поет — „Въведение в природните науки“. Пати ходеше в този доста голям поток с десетина спортистки от първи курс, които бяха дори по-високи от нея, всички до една с влажни коси и облечени с кафеникавите екипи на „Златните катерици“[5] или със сиви якета. В групичката имаше и умни момичета, една от тях е Кейти Шмит, дългогодишната приятелка на пишещата тези редове, която после стана служебен адвокат и веднъж я даваха в две предавания на „Опасност“ по телевизията, но така или иначе, задушната аудитория, екипите и влажните коси, близостта на телата на другите уморени спортистки осигуряваха на Пати притъпен досег с другия свят. Съвсем бегъл досег.

Илайза сядаше зад спортистките, точно зад Пати, но така потъваше на мястото си, че от нея се виждаха единствено буйните й тъмни къдри. Първите й думи към Пати бяха прошепнати в ухото в началото на една лекция.

— Ти си върхът!

Пати се обърна да види кой я заговаря, но се озова само срещу рошава грива.

— Моля?

— Гледах мача снощи — отвърна гривата. — Ти си гениална и красива.

— Леле! Благодаря!

— Трябва да те пускат повече в игра.

— Ха, колкото и да е странно, и аз съм на същото мнение.

— Трябва да поискаш да те пускат повече.

— В отбора има много добри играчи. Не аз решавам.

— Но ти си най-добрата.

— Ммм, благодаря за комплимента! — отвърна ведро Пати, за да сложи край на разговора.

По онова време смяташе, че отправените директно към нея комплименти я смущават, защото е себеотрицателна и не желае да бъде делена от колектива. Сега пишещата тези редове смята, че комплиментите са като алкохола, и без да го осъзнава, тя е проявявала разум да не си позволява и капчица, тъй като жаждата й за тях е ненаситна.

След лекцията Пати се покри сред приятелките си спортистки, като внимаваше да не поглежда към онази с косата. Прие, че е странно съвпадение някой неин почитател да седне точно зад гърба й по време на лекцията по природни науки. В университета имаше петдесет хиляди студенти, но вероятно по-малко от петстотин (без да броим бившите играчи, както и приятелите и роднините на настоящите) смятаха спортните събития на женските отбори за реална възможност за забавление. Ако някой като Илайза искаше място точно зад скамейката на катериците (така че на излизане от игрището Пати да няма как да не я види или, по-точно, да не забележи косата й, тъй като Илайза седеше с надвесена над бележника си глава), трябваше само да дойде петнайсет минути преди началото на мача. А после, след последния съдийски сигнал и ритуалното пляскане на длани, нямаше нищо по-лесно от това, да пресрещне Пати пред вратата на съблекалнята, да й подаде откъснат от бележника лист и да попита: „Поиска ли да те пускат повече в игра, както ти казах?“.

Пати все още не знаеше името на девойката с буйната коса, но пък тя очевидно знаеше нейното, тъй като на откъснатия лист то беше написано поне сто пъти с големи удебелени букви като в комикс, все едно бяха ехтящи в салона викове, крясъци на буйна тълпа, което обаче нямаше нищо общо с действителността, тъй като обичайно салонът беше празен, а Пати беше първокурсничка и я пускаха за не повече от десетина минути в игра, т.е. не беше никаква знаменитост. Изписаните с молив скандирания изпълваха целия лист, ако не се броеше една скицирана дриблираща фигурка. Пати подозираше, че това е тя самата, тъй като носеше нейния номер на гърба, а и кой друг можеше да е нарисуван на лист, запълнен от името й? Подобно на всичко останало, сътворено от Илайза (както впоследствие установи Пати), рисунката беше едновременно невероятно умела и тромава, и несръчна. Наклонът на тялото и рязкото му извъртане бяха превъзходно пресъздадени, но лицето и главата бяха безизразни като в брошурка за първа помощ.

Докато Пати се взираше в листчето, я изпълни едва доловимо предзнаменование за усещането, което щеше да я връхлети няколко месеца по-късно, когато с Илайза се бяха надрусали с весели кексчета — усещане за нещо неправилно и страшно, което обаче не можеш да избегнеш.

— Благодаря ти за рисунката.

— Защо не те пускат да играеш повече? — попита Илайза. — Седя на резервната скамейка през цялото второ полувреме.

— След като поведохме…

— Ти си страхотна, а те държат на скамейката! Не го разбирам!

Къдрите на Илайза се мятаха като клони на върба под напора на бурен вятър, беше включила на скорост.

— Треньорът даде шанс на Дон, Кейти и Шоуна — отвърна Пати. — Справиха се чудесно с поддържане на разликата.

— Но ти си толкова по-добра от тях!

— Трябва да се изкъпя. Пак ти благодаря за рисунката.

— Ако не тази година, догодина със сигурност всички ще са луди по теб. Ще привлечеш вниманието. Трябва да се научиш да се пазиш.

Това беше толкова налудничаво, че Пати се спря.

— Никоя баскетболистка не може да се оплаче от прекомерно внимание.

— Ами мъжете? Знаеш ли как да се пазиш от мъжете?

— Какво имаш предвид?

— Питам дали можеш да преценяваш правилно мъжете.

— В момента нямам време за нищо друго освен за спорта.

— Явно не разбираш колко си невероятна. И колко опасно е това.

— Разбирам, че съм добра спортистка.

— Истинско чудо е, че вече не са се възползвали от теб.

— Е, не пия, а това помага.

— И защо не пиеш? — захапа я веднага Илайза.

— Защото алкохолът е забранен, когато тренираш. Дори и една глътчица.

— Всеки ден ли тренираш?

— Е, освен това имам лоши спомени от пиенето в гимназията, така че…

— Какво е станало? Да не са те изнасилили?

Лицето на Пати пламна и като че ли се опита да изрази пет различни чувства едновременно.

— Леле! По-полека! — възкликна тя.

— Така ли е? Това ли се е случило?

— Отивам да се изкъпя.

— Точно това имам предвид! — извика развълнувано Илайза. — Изобщо не ме познаваш, говорим си от две минути, а ми призна, че си била изнасилена. Изобщо не можеш да се пазиш!

Пати беше твърде смутена и засрамена, за да види пукнатините в тази логика.

— Мога да се пазя — отвърна тя. — Справям се добре.

— Както кажеш — сви рамене Илайза. — За теб става дума, не за мен.

В салона отекна щракване и лампите угаснаха.

— Ти тренираш ли нещо? — попита Пати, за да компенсира не много милото си поведение.

Илайза сведе поглед към тялото си. Беше с едър ханш, но краката й изглеждаха дребни, а гуменките й направо детски.

— Приличам ли ти на спортист?

— Ммммм… бадминтон?

— Мразя физическото — разсмя се Илайза. — Мразя спорта!

Пати също се засмя облекчено, радваше се, че е сменила темата, но пък новата информация още повече я обърка.

— В училище дори не „хвърлях като момиче“ и не „тичах като момиче“ — продължи Илайза. — Просто отказах да хвърлям и да тичам, точка. Ако топката се озовеше в ръцете ми, чаках някой да дойде да я вземе. Когато трябваше да тичам, да речем, към първа база, се помайвах секунда-две и после спокойно тръгвах към нея.

— О, боже!

— Да, за малко да ме изключат заради това. Но успях да завърша, защото родителите ми познаваха училищния психолог. Накрая ми признаха карането на колело за спорт.

Пати кимна колебливо.

— Но харесваш баскетбола, така ли?

— Да — кимна Илайза. — Невероятна игра.

— Е, значи, не мразиш спорта. По-скоро мразиш физическото натоварване.

— Да, права си. Така е.

— Е, както и да е.

— Да, както и да е. Въпросът е, приятелки ли сме?

Пати се разсмя.

— Ако отговоря с „да“, само ще докажа твърдението ти, че не внимавам с непознати.

— Значи, отговорът е „не“.

— Какво ще кажеш да почакаме и да видим?

— Добре. Постъпваш предпазливо, това ми харесва.

— Видя ли? Видя ли? — Пати отново избухна в смях. — По-предпазлива съм, отколкото мислиш!

Авторката на тези редове е напълно сигурна, че ако Пати съзнаваше по-ясно какво се случва със самата нея и обръщаше наполовина от дължимото внимание на околния свят, нямаше да е толкова добра баскетболистка. Успехът в спорта се дължи на почти празната глава. Достигането до позиция, от която да види истинската същност на Илайза (а именно, че е неуравновесена), щеше да попречи на представянето й на терена. Човек не може да вкарва 88% от наказателните удари, като се отдава на дълбок размисъл за всяка дреболия.

Оказа се, че Илайза не харесва другите й приятелки и дори не се опитваше да излиза с тях. Наричаше ги „твоите лесбийки“ или само „лесбийките“, макар че поне половината от тях си бяха нормални. Пати бързо си даде сметка, че живее в два взаимно изключващи се свята. Единият беше светът на спорта, в който тя прекарваше по-голямата част от времето си и в който предпочиташе да я скъсат на изпита по психология, отколкото да пропусне да отиде до магазина да купи пакет за първа помощ и да го занесе на някоя съотборничка с изкълчен глезен или пък с настинка, а другият беше мрачният малък свят на Илайза, където не се налагаше да бъде толкова добра, единствената допирна точка между двата свята беше „Уилямс Арена“, където Пати, промушвайки се през противниковата защита, за да забие топката в коша или да я подаде на някоя от приятелките си, усещаше допълнителен прилив на гордост и задоволство, ако Илайза беше там и я гледаше. Но дори и тази допирна точка не след дълго изчезна, тъй като колкото повече време прекарваше Илайза с нея, толкова по-рядко си спомняше, че харесва баскетбола.

Пати винаги беше имала неопределено множество „приятели“, но с никой от тях не беше близка. Сърцето й потръпваше от радост, щом видеше Илайза да я чака пред салона след тренировка, знаеше, че й предстои интересна вечер. Илайза я водеше на филми със субтитри и я караше да слуша внимателно песните на Пати Смит („Страхотно е, че името ти е като на любимата ми изпълнителка“ — казваше тя, макар че имената се пишеха по различен начин, а и Пати всъщност се казваше Патриция, Джойс й беше дала това име, за да бъде различна, но Пати се срамуваше да го изрече на глас), даваше й стихосбирки на Денис Левертов и Франк О’Хара. След като баскетболният отбор приключи участието си с рекорд от осем победи и единайсет загуби, и отпадна от надпреварата (въпреки четиринайсетте тройки на Пати и многото й асистенции), Илайза я научи и да харесва „Пол Мезон Шабли“.

Какво точно правеше Илайза през останалото си свободно време, не беше много ясно. Като че ли в живота й имаше няколко „мъже“ (т.е. младежи), понякога споменаваше, че е ходила на концерти, но когато Пати прояви любопитство към тях, Илайза отвърна, че първо Пати трябва да изслуша всички сборни касети, които й е записала, а това вече беше проблем. Тя харесваше Пати Смит, която като че ли разбираше как се е чувствала в банята сутринта след изнасилването, но „Велвет Ъндърграунд“ например й вдъхваха самота. Веднъж призна на Илайза, че любимата й група е „Ийгълс“, и тя отвърна: „В това няма нищо лошо, те са страхотни“, макар че в стаята на Илайза в общежитието със сигурност нямаше нито една касета на „Ийгълс“.

Родителите на Илайза бяха известни в Близнаците психотерапевти и живееха в богаташкия квартал Уайзата, тя имаше и по-голям брат, който беше в „Бард Колидж“ и който според нея бил „странен тип“. Когато Пати я попита в какъв смисъл странен, Илайза отговори: „Във всякакъв“. Илайза беше сменила три училища, докато завърши гимназия, и се беше записала в университета, защото това беше единственото условие да продължи да получава пари от родителите си. Не беше отличничка, но не беше и като Пати, която имаше четворки по всичко. Илайза получаваше отличен по английски и двойки по всичко останало. Единствените й интереси освен баскетбола бяха поезията и начините да си доставя наслада.

Илайза беше твърдо решена да я накара да опита марихуана, само че Пати пазеше дробовете си и така се роди идеята за веселите кексчета. Бяха отишли с фолксвагена костенурка на Илайза до къщата в Уайзата, която беше пълна с африкански статуетки, но беше празна откъм родители, тъй като те бяха заминали на някаква конференция. Бяха планирали да си приготвят изискана вечеря по рецептите на Джулия Чайлд, но още в началото прекалиха с виното и в крайна сметка се задоволиха със соленки и сирене, след което забъркаха кексчетата и погълнаха огромно количество наркотик. През шестнайсетте часа, в които Пати не беше на себе си, в главата й постоянно отекваше глас: „Никога повече! Никога повече!“. Имаше чувството, че до такава степен е нарушила тренировъчния си режим, че никога няма да влезе във форма, което беше доста потискащо. Освен това я беше страх от Илайза — изведнъж си беше дала сметка, че изпитва някакво странно влечение към нея, и затова е изключително важно да не помръдва и да се сдържа, иначе щеше да стане ясно, че е бисексуална. Илайза през пет минути я питаше как е и всеки път тя отговаряше: „Добре, благодаря“, и двете се разкикотваха неудържимо. Слушаха „Велвет Ъндърграунд“ и сега Пати като че ли разбра групата много по-добре, музиката им беше адски шантаво напушена и това й вдъхваше известно успокоение, тъй като и самата тя се чувстваше по същия начин сред африканските маски в Уайзата. Когато се посъвзе, с облекчение осъзна, че е успяла да се сдържи и в най-надрусаното си състояние, и Илайза не я е докоснала: нищо лесбийско нямаше да се случи.

Пати беше любопитна да види родителите на Илайза и искаше да останат да се запознае с тях, но приятелката й категорично отказа.

— Те са любовта на живота си — рече тя. — Правят всичко заедно. Имат еднакви кабинети един срещу друг, съавтори са на докладите и книгите си, изнасят заедно презентации на конференции, изобщо не говорят за работата си у дома заради лекарската тайна. Дори имат велосипед тандем.

— И какво от това?

— Ми просто са странни, няма да ти харесат и ще се отдръпнеш и от мен.

— И моите родители не са кой знае какво — рече Пати.

— Повярвай ми, това е различно. Знам какво говоря.

Докато пътуваха обратно към града с фолксвагена, а студеното пролетно слънце на Минесота грееше в гърба им, се разрази първата им караница.

— Остани тук през лятото — настоя Илайза. — Не можеш да си тръгнеш точно сега.

— Няма как да стане. Трябва да работя в кантората на татко и да бъда в Гетисбърг през юли.

— Може да останеш тук и после направо ще заминеш за лагера. Ще си намерим работа някъде и всеки ден ще ходиш да тренираш.

— Трябва да се прибера вкъщи.

— Защо? Нали там не ти харесва?

— Ако остана, ще пия всяка вечер.

— Не, няма. Ще въведем строги правила. Каквито кажеш.

— Наесен ще си дойда.

— Тогава може ли да живеем заедно?

— Не, вече обещах на Кейти, че ще съм с нея.

— Може да й кажеш, че си размислила.

— Не мога.

— Но това е лудост! Почти не те виждам!

— Не е така, с теб излизам най-много. Обичам да бъда с теб.

— Защо тогава не останеш тук през лятото? Не ми ли вярваш?

— Защо да не ти вярвам?

— Не знам. Просто не мога да разбера защо предпочиташ да работиш за баща си. На него не му пука за теб, не те е защитил, а аз ще те защитя. Не го е грижа за теб, за разлика от мен.

Вярно беше, че на Пати не й се прибираше у дома, но пък се чувстваше длъжна да се накаже за веселите кексчета. Освен това баща й полагаше усилия да се държи добре с нея, изпращаше й написани на ръка писма („Липсваш ни на тенис корта“) и й предлагаше да използва старата кола на баба си, от която тя едва ли щяла да има нужда повече. След една година далече от дома Пати изпитваше угризения, че е била толкова студена с него. Дали не беше сгрешила? Така че тя се прибра за лятото и откри, че нищо не се е променило и не е сгрешила. Гледаше телевизия до полунощ, сутрин ставаше в седем и пробягваше пет мили, а после по цял ден подчертаваше имена в разни документи в кантората на баща си и чакаше пристигането на пощальона, който в повечето случаи носеше и дълго напечатано писмо от Илайза, която я уверяваше колко й липсва, разказваше й за „похотливия“ си шеф във филмотечното кино, където се беше хванала да продава билети за лятото, и я умоляваше да отговори веднага, на което Пати се стремеше да откликне, като използваше стари бланки и пишещата машина „Силектрик“ в миришещия на нафталин кабинет на баща си.

В едно от писмата си Илайза предложи всяка от тях да измисли правила, които другата да спазва, с цел по-голяма безопасност и самоусъвършенстване. На Пати не й се вярваше от това да излезе нещо полезно, но въпреки това формулира три правила за приятелката си: „Никакво пушене преди вечеря. Всеки ден упражнения и развиване на спортни умения. Ходене на всички лекции и писане на домашни по всички предмети (не само английски)“. За авторката на тези редове сега е напълно ясно, че е трябвало да се разтревожи от това, колко различни се оказаха измислените от Илайза правила: „Алкохол само в събота вечер и единствено в присъствието на Илайза; никакви купони с момчета освен в компанията на Илайза; споделяй с Илайза всичко“ — но тогава Пати не разсъждаваше трезво и вместо това се зарадва, че има толкова близка приятелка. Освен всичко останало, наличието на тази приятелка й осигуряваше броня и снаряжение в битките с по-малката й сестра.

— Е, как е животът в Минесооота? — С този въпрос обикновено започваха сблъсъците им. — Хранят ли ви с много царевица? Видя ли синия вол Бейб[6]? Ходи ли до Брейнард?

Човек би предположил, че Пати, опитна състезателка, с три и половина години по-голяма от сестра си (макар че само две години по-напред от нея в училище), отдавна ще е измислила начин да се справя с глупавите й подигравателни забележки. Но Пати по рождение си беше беззащитна — винаги се смайваше от липсата на сестринство у сестра си. Освен това сестра й наистина беше творческа личност и умееше да изнамира нови средства да я изкарва от кожата й.

— Защо говориш с толкова странен глас? — беше най-добрият ответен удар на Пати за момента.

— Просто те питах как я караш в Минесоооота.

— Лигавиш се! Кудкудякаш като кокошка!

В отговор — злобно блеснали очи. След това:

— Щатът с хилядите езера!

— Моля те, остави ме.

— Имаш ли си гадже?

— Не.

— Да не си обърнала резбата?

— Не! Но си намерих истинска приятелка.

— Онази, дето ти пише писма? Тя спортистка ли е?

— Не. Поетеса.

— Леле! — Сестра й беше изненадана. — И как се казва?

— Илайза.

— Илайза Дулитъл[7], а? Много често ти пише. Сигурна ли си, че не ти е гадже?

— Тя е писателка! Много интересна писателка.

— Но от съблекалнята долитат какви ли не слухове. Онази гъба, да не й споменавам името…

— Отвратителна си! Тя си има поне три гаджета, много е готина.

— Брейнард, Минесооота! Трябва да ми пратиш картичка със синия вол Бейб!

След тази прощална реплика сестра й си тръгна, пеейки трепетно „Утре сутрин ще се женя“[8].

След като се върна в университета през есента, Пати срещна едно момче, Картър, който, така да се каже, стана първото й гадже. Сега на пишещата тези редове й се струва, че запознанството им — веднага след като Пати се подчини на третото правило на Илайза и й разказа, че един второкурсник от отбора по борба, с когото се засичаха при тренировки, я е поканил да излязат, — изобщо не е било случайно. Илайза поиска първо да се запознае с бореца, но дори и добротата на Пати си имаше граници.

— Изглежда много мил — каза тя.

— Извинявай, но все още си в изпитателен срок по отношение на момчетата — заяви Илайза. — Сигурно си смятала за мил и онзи, дето те е изнасилил.

— Не съм сигурна, че подобна мисъл ми е минала през ума. Просто бях развълнувана, че проявява интерес към мен.

— Сега и този проявява интерес към теб.

— Да, но сега съм трезва.

Постигнаха компромис Пати да отиде в стаята на Илайза (от есента тя живееше на квартира, награда от родителите й, задето беше работила през лятото) направо след срещата и че ако не е там до десет вечерта, Илайза ще излезе да я търси. След не особено вълнуващото излизане с бореца Пати пристигна в таванската стаичка някъде към девет и половина и там завари Илайза и Картър. Двамата се бяха разположили един срещу друг на дивана и допрели стъпала във въздуха, като невинни дечица „караха колело“. От уредбата на Илайза звучеше новият албум на ДЕВО.

Пати се спря на прага.

— Да не се натрапвам?

— О, боже, не, разбира се! Влизай! — извика Илайза. — Нашата е изпята песен, нали, Картър?

— Отдавна изпята — отвърна Картър гордо и както впоследствие реши Пати, с известно раздразнение.

Той спусна крака към пода.

— Угаснал вулкан — добави Илайза и скочи да ги представи.

Пати не беше виждала приятелката си с момче и се изненада колко променена изглеждаше — с пламнало лице, трудно намираше думи, кикотеше се насилено. Като че ли напълно беше забравила, че Пати идва да разкаже за срещата си. Говореше само за Картър, с когото били приятели от една от гимназиите й, той бил прекъснал ученето за година, работел в книжарница и обикалял по концерти. Картър беше с права коса със странен цвят (оказа се къносана), красиви очи с дълги мигли (излезе грим) и нямаше никакви видими физически недостатъци, освен неравните и необичайно дребни и остри зъби (едно от основните задължения на семействата от средната класа, зъболекарят, беше изпаднало в пукнатините на тежкия развод на родителите му). На Пати веднага й хареса, че той не се смущаваше от зъбите си. В стремежа си да докаже, че заслужава да е добра приятелка на Илайза, тя се помъчи да остави добро впечатление у него, но само след няколко минути Илайза й тикна голяма чаша с вино в лицето.

— Не, благодаря — отказа Пати.

— Хайде, събота е — настоя Илайза.

Пати понечи да възрази, че правилата не я задължават да пие в събота, но може би заради присъствието на Картър изведнъж й просветна колко странни са те и колко е странно, че трябва да докладва за срещата си с бореца. Затова размисли и прие виното, после позволи да й напълнят отново чашата, отпусна се и се почувства добре. Пишещата тези редове съзнава колко е досадно да четеш как някой друг пие, но понякога това е от значение за разказа. Към полунощ Картър стана да си ходи и предложи на Пати да я изпрати до общежитието, а когато стигнаха до него, я попита може ли да я целуне за лека нощ („Спокойно — мина й през ума, — той е приятел на Илайза“) и след като се попрегръщаха в студената октомврийска нощ, й предложи на другия ден да излязат и тя си помисли: „Леле, ама че бързак!“.

Човек не бива да си криви душата: тази зима беше най-добрият спортен сезон в живота й. Нямаше проблеми със здравето, а след като треньорката Тредуел й изнесе лекция да не бъде толкова себеотрицателна и да води отбора, я пускаше в игра в началото на всеки мач. Самата Пати беше смаяна колко бавни като че ли бяха станали по-едрите противникови играчи, колко лесно беше да посегне и да им отмъкне топката, колко често уцелваше коша. Дори когато я пазеха двама играчи, което се случваше все по-често, тя усещаше някаква връзка с коша, винаги знаеше къде точно е той и вярваше, че е любимката му на терена, най-добрата в запълването на зиналата му уста. И извън игрището пак имаше чувството, че е под коша, усещаше го като пулсиращ натиск иззад веждите си; живееше в някаква бдителна сънливост или изострила сетивата вцепененост, която в нито един миг не изчезваше напълно. През цялата зима спеше добре, наспиваше се, но не се събуждаше напълно. Дори когато лактите на противниковите защитнички се забиеха в главата й или щастливите й съотборнички я смазваха в прегръдките си след последния съдийски сигнал, Пати беше някак си далече от всичко.

Това отчасти се дължеше и на историята с Картър. Той не проявяваше абсолютно никакъв интерес към спорта и като че ли нямаше нищо против, че в най-натоварените си седмици Пати може да му отдели не повече от няколко часа, понякога само колкото да правят секс в апартамента му, след което на бегом се връщаше обратно в кампуса. В известен смисъл пишещата тези редове и сега смята, че това беше една идеална връзка, стига да не се брои с колко други момичета беше преспал Картър през шестте месеца, в които Пати го смяташе за свое гадже. Тези шест месеца бяха първият от двата безспорно щастливи периода в живота й, в които всичко вървеше като по вода. Харесваше кривите зъби на Картър, непресторената му скромност, умелите му ръце, търпението му. Той определено притежаваше множество чудесни качества. Независимо дали обясняваше с обезоръжаваща нежност разни технически подробности за секса, или признаваше пълната липса на планове за кариера („Май от мен ще излезе най-много някой потаен изнудвач“), гласът му винаги беше тих, глух и леко ироничен, горкият сладострастник Картър нямаше високо мнение за себе си като част от човечеството.

Пати обаче запази високо, опасно високо мнение за него до онази съботна августовска вечер, когато се върна рано от Чикаго, където бяха отишли със самолет с треньорката Тредуел за тържествена церемония по награждаване и официален обяд (Пати беше включена в резервите на националния отбор като защитник), за да изненада Картър на купона му за рождения му ден. От улицата видя, че в апартамента свети, но се наложи да натисне звънеца четири пъти, докато накрая по интеркома прозвуча гласът на Илайза.

— Пати? Не си ли в Чикаго?

— Прибрах се по-рано. Отвори ми.

Възцари се мълчание, интеркомът тихо пращеше; Пати почака малко и натисна звънеца още два пъти. Накрая Илайза слезе тичешком по стълбите по гуменки и кожено палто и изскочи навън.

— Здрасти, здрасти! Не мога да повярвам, че си тук!

— Защо не ми отвори да се кача?

— Ами не знам, реших да сляза да те видя, горе е пълна лудница, стори ми се, че е по-добре да сляза, за да поговорим — очите на Илайза блестяха, тя ръкомахаше възбудено. — Горе всички са друсани, защо не отидем някъде другаде? Толкова се радвам да те видя! Хей, здравей! Как си? Как беше в Чикаго? Как мина обядът?

Пати я слушаше намръщена.

— Искаш да ми кажеш, че не мога да се кача да видя приятеля си?

— Е, не, не, но… Приятеля си ли? Не пресилваш ли малко? Той е просто Картър. Да, знам, че го харесваш, но…

— Кой друг е горе?

— Ами много хора.

— Кои?

— Не ги познаваш. Хайде, да идем някъде, а?

— Не, кажи ми кой е горе.

— Той мислеше, че ще си дойдеш чак утре. Разбрали сте се да излезете утре, нали?

— Дойдох си по-рано, за да бъда с него.

— О, боже мой, нали не си се влюбила? Трябва да внимаваш повече! Мислех, че само се забавлявате, досега никога не си казвала, че ти е гадже, а аз трябваше да знам, ако беше така, нали? Ако не ми казваш всичко, как да те предпазя? Това е нарушение на правилата ни.

— Ти също не спазваш моите правила.

— Не е това, което си мислиш, честна дума. Но някои от онези горе със сигурност няма да ти се зарадват.

— Има си друга, така ли?

— Виж, ще я накарам да се махне. Ще се отървем от нея и след това тримата ще празнуваме. — Илайза се разкикоти. — Картър е намерил страхотна, невероятна кока за купона!

— Чакай малко. Само тримата ли сте горе? Това ли е купонът?

— Невероятна е! Невероятна! Трябва да пробваш. Сезонът ти приключи, нали? Ще я разкараме онази и ще дойдеш да купонясваме. Или по-добре да отидем вкъщи, само ти и аз, почакай само минутка да се кача да взема малко кока и ще отидем у нас. Трябва да я пробваш. Няма да разбереш, докато не пробваш.

— Да оставя Картър с друга и да отида да се друсам с теб. Чудесен план, няма що!

— О, боже, Пати, толкова съжалявам. Не е това, което мислиш. Той каза, че ще прави купон, но след това е намерил отнякъде кока и е размислил; оказа се, че иска да дойда само защото оная нямало да стои с него, ако били само двамата.

— Можеше да си тръгнеш — изтъкна Пати.

— Купонът вече беше започнал, а и ако опиташ какво е намерил, ще разбереш защо останах. Кълна се, че това е единствената причина, поради която съм тук.

В крайна сметка онази нощ не приключи, както би трябвало, със скарване и прекратяване на приятелството на Пати с Илайза, вместо това Пати скъса с Картър и се извини на Илайза, че не я е осведомила за чувствата си към Картър, а Илайза пък се извини, че не й е обръщала подобаващо внимание, и обеща да спазва по-стриктно правилата и да не се друса повече. На пишещата тези редове й е ясно, че една мадама и купчинка бял прах на нощното шкафче са идеалната представа на Картър за страхотен подарък за рожден ден. Но и угризенията, и тревогата на Илайза изглеждаха неподправени, тя бълваше лъжите си напълно убедително и на другата сутрин, преди Пати да се разсъни, да премисли и да стигне до заключението, че уж най-добрата й приятелка е вършила нещо нередно зад гърба й с така нареченото й гадже, Илайза се появи задъхана на вратата на стаята й в общежитието, облечена в своята представа за екип за бягане (тениска с Лена Лович, шорти до коленете, черни чорапи, гуменки „Кедс“), обясни, че е направила три обиколки на стадиона, и настоя Пати да й покаже упражнения по каланетика. Пламтеше от желание двете да учат заедно всяка вечер, пламтеше от любов към Пати и от страх да не я загуби, а Пати, отворила болезнено очите си за истинската същност на Картър, ги затвори за Илайза.

Натискът й по всички фронтове продължи, докато Пати не се съгласи да остане с нея в Минеаполис през лятото, след което Илайза отново започна да не й обръща внимание и изгуби интерес към физическите упражнения. Пати прекара по-голямата част от жежкото лято сама в дъхащото на марихуана жилище, което бяха наели в Динкитаун, изпаднала в самосъжаление и бореща се с ниското си самочувствие. Не разбираше защо Илайза толкова настоява да живеят заедно, след като повечето дни се прибира в два след полунощ или чак на сутринта. Вярно, продължаваше да я подканва да опита наркотици, да ходи по концерти и да си намери нов жребец за забавления в леглото, но Пати изпитваше временно отвращение към секса и мразеше наркотиците и цигарения дим. На всичкото отгоре заплатата й в спортната зала беше колкото за наема, а тя отказваше да моли родителите си за финансови инжекции, както правеше Илайза, и с всеки изминал ден се чувстваше все по-недоволна и по-самотна.

— Защо сме приятелки? — попита накрая една вечер, докато Илайза се издокарваше за поредно излизане.

— Защото си гениална и красива. Защото те харесвам най-много от всички хора на света.

— Аз съм спортистка. Скучна съм.

— Нищо подобно! Ти си Пати Емерсън, с която живея, и това е страхотно.

Точно така го каза, авторката ясно си спомня думите й.

— Но ние не правим нищо заедно — рече Пати.

— Какво искаш да правим?

— Мисля да се прибера при нашите за малко.

— Какво? Занасяш ли се? Та ти не ги харесваш! Остани при мен.

— Ти излизаш всяка вечер!

— Добре, нека започнем да правим повече неща заедно.

— Само че аз не искам да правя такива неща, по които си падаш ти.

— Ами тогава ще отидем на кино. Ще отидем на кино още сега. Какво ти се гледа? Искаш ли да отидем на „Небесни дни“?

Така започна поредната преса, благодарение на която Пати преглътна лятото и не избяга у дома. По време на този трети меден месец с ходене на кино, разредено с газирана вода бяло вино и слушане до полуда на албумите на „Блонди“ Пати за първи път чу за музиканта Ричард Кац.

— Боже мой — възкликна Илайза, — май съм влюбена! Може би е време да се държа като добро момиче. Толкова е висок, все едно те е смачкала неутронна звезда. Все едно са те изтрили с гигантска гума за триене!

Гигантската гума за триене току-що се беше дипломирал от колежа „Макалистър“, работеше като общ работник при събарянето на стари сгради и беше основал пънк група „Травматикс“, която според Илайза щеше да пожъне голям успех. Единственото, което не се вписваше в нейния идеален образ на Кац, беше изборът му на приятели.

— Живее с един зубрач, ужасна лепка, Уолтър, който му е заклет почитател. Странен тип, още не мога да му хвана спатиите. Първо си мислех, че му е мениджър или нещо такова, само че е твърде голям сухар за това. Сутринта като излязох от стаята на Кац, Уолтър седеше на масата в кухнята с голяма плодова салата и четеше „Ню Йорк Таймс“! И първото, което ме попита, беше дали съм гледала интересни постановки напоследък. Сещаш ли се, театър! Абсолютно странна двойка. Трябва да се запознаеш с Кац, за да разбереш колко е странно.

Малко са нещата, които са донесли повече болка на пишещата тези редове от скъпоценното приятелство на Уолтър и Кац. Двамата бяха заедно по-дълго от Пати и Илайза. Някой гений в отдела по настаняване в колежа „Макалистър“ беше сложил изключително здравомислещ провинциалист от Минесота в стаята на вглъбен в себе си, склонен към злоупотреба с алкохол и наркотици, безотговорен и отракан китарист от Йонкърс, Ню Йорк. Единственото общо между тях, което служителят няма как да не е знаел, беше, че и двамата са със стипендия в колежа. Уолтър беше блондин и доста едър, по-висок от Пати, но не колкото Ричард, който беше метър и деветдесет и с широки рамене, и колкото Уолтър беше бял и русоляв, толкова той беше смугъл и чернокос. Ричард приличаше (това беше забелязано и коментирано от мнозина, не само от Пати) на либийския диктатор Муамар Кадафи. Същата черна коса, същите смугли сипаничави бузи, същата усмивка на доволен мъжага, правещ преглед на войската и ракетните установки[9]; той изглеждаше петнайсет години по-голям от приятеля си. Уолтър напомняше на онези непохватни отрядни председатели, които избират в някои училища — отпуснато хлапе, което помага на треньорите, ходи на мачовете със сако и вратовръзка и стои на страничната линия с тефтер в ръка. Повечето спортисти приемат тези отрядни председатели, тъй като те са добри познавачи на играта и това като че ли беше един от елементите на връзката Уолтър — Ричард, защото Ричард, колкото и да беше дразнещ и безотговорен в повечето отношения, беше смайващо сериозен към музиката си, а Уолтър притежаваше сетивата на ценител, за да хареса песните на Ричард. Впоследствие, след като Пати ги опозна по-добре, тя осъзна, че всъщност дълбоко в себе си те не бяха кой знае колко различни — и двамата се стремяха, макар и не по един и същи начин, да бъдат добри хора.

Пати се запозна с „гумата за триене“ в един горещ неделен августовски следобед, когато, връщайки се от редовния си крос, откри Кац разположен на дивана във всекидневната, който изведнъж й се видя малък заради настанилия се върху него едър мъж; Илайза се къпеше в ужасната им баня. Ричард беше по черна тениска и четеше роман с мека корица с голямо V на корицата. Първите му думи, произнесени чак след като тя си сипа чаша със студен чай и се изправи пред него мокра от пот, бяха:

— И какво?

— Моля?

— Какво правиш тук?

— Аз живея тук.

— Това е ясно. — Ричард я огледа внимателно, сантиметър по сантиметър. На нея й се струваше, че погледът му я приковава към стената зад гърба й, така че накрая, когато той приключи с огледа, тя имаше чувството, че е станала двуизмерна и е била закачена на стената. — Знаеш ли за албума?

— Ъъъ… Кой албум?

— Сега ще ти покажа. Ще те заинтригува.

Влезе в стаята на Илайза, върна се и връчи на Пати голяма папка, след което седна и се зачете, все едно напълно беше забравил за нея. Папката беше от старите, със светлосиньо платно по корицата, върху което с големи букви пишеше ПАТИ. Доколкото Пати виждаше, вътре бяха събрани всички статии за нея от спортните страници на „Минесота Дейли“, пощенските картички, които беше пращала на Илайза, снимките, които си бяха правили в автоматичните кабинки, и полароидните снимки от купона им с веселите кексчета. Албумът й се стори странен и малко шантав, но й стана мъчно за Илайза и съжали, че се е съмнявала колко силно я харесва тя.

— Странна девойка — отбеляза Ричард от дивана.

— Къде го намери? — попита Пати. — Винаги ли преравяш вещите на хората, при които оставаш да преспиш?

Той се разсмя.

— J’accuse!

— Така ли правиш?

— Успокой топката. Беше до леглото. На видно място, както казват ченгетата.

Шумът на водата в банята беше спрял.

— Върни го — рече Пати. — Моля те.

— Мислех, че ще те заинтригува.

Ричард не помръдна от дивана.

— Моля те, върни го там, откъдето си го взел.

— Ти едва ли си направила такъв албум за нея.

— Веднага, моля те!

— Много странна девойка — продължи той, но взе папката. — Това имах предвид, като те попитах какво правиш тук.

Неестественото държане на Илайза с мъжете, постоянното кикотене, ахкане и охкане бяха неща, които една приятелка нямаше как да не намрази. Отчаяното й желание да угоди на Ричард се смеси в ума на Пати със странността на албума и неистовата потребност, която той подсказваше, и това я накара, за първи път, да се засрами от приятелството си с Илайза. Което беше странно, тъй като Ричард не се смущаваше, че спи с нея, а и какво й пукаше на Пати, какво мисли той за тяхното приятелство?

Следващата й среща с Ричард беше в един от последните й дни в горещото като в сауна таванче. Той отново беше на дивана, седеше със скръстени ръце, потропваше тежко с крак и от време на време нескрито потреперваше, а Илайза свиреше на китара по единствения начин, който Пати я беше виждала: неуверено.

— Хвани ритъма! — извика той. — Отмервай с крак!

Но изпотената от напрежение Илайза спря веднага щом видя Пати.

— Не мога да свиря пред нея.

— Глупости!

— Наистина не може — обади се Пати. — Притеснява се от мен.

— Интересно. И защо?

— Не знам.

— Тя постоянно се мъчи да ме окуражи — каза Илайза. — Усещам как иска да успея.

— Не бива така — рече Ричард на Пати. — Трябва да искаш да се провали.

— Добре — включи се тя. — Искам да се провалиш. Можеш ли? Досега не е било проблем.

Илайза я погледна изненадано. Пати също беше изненадана от себе си.

— Извинявай, отивам си в стаята.

— Първо я виж как ще се издъни — рече Ричард.

Илайза обаче свали китарата и започна да прибира кабелите.

— Трябва да се упражняваш с метроном — каза й Ричард. — Имаш ли метроном?

— Изобщо не биваше да се захващам — измърмори Илайза.

— Защо ти не ни изсвириш нещо? — обърна се към Ричард Пати.

— Някой друг път.

Пати обаче си припомни смущението, което беше изпитала, когато той й показа албума.

— Една песен — настоя тя. — Един акорд. Хайде, един акорд поне. Илайза твърди, че си невероятен.

Той поклати глава.

— Ела на някой концерт.

— Пати не ходи на концерти — заяви Илайза. — Не понася дима.

— Защото спортувам.

— Да, знаем те. — Ричард я изгледа многозначително. — Баскетболната звезда. Какво си, нападател? Защитник? Нямам представа какво минава за висок ръст при момичетата.

— Не съм от най-високите.

— Но не си и ниска.

— Е, да.

— Ние тъкмо излизахме — обади се Илайза и стана.

— И ти изглеждаш така, все едно си играл баскетбол — каза Пати на Ричард.

— Лесен начин да си счупиш някой пръст.

— Не е вярно — възрази тя. — Много рядко се случва, в интерес на истината.

Думите й не предизвикаха никаква реакция, изобщо не привлякоха вниманието му и Пати осъзна, че на Ричард не му пукаше за баскетболните й умения.

— Може и да дойда на някой от вашите концерти — каза тя. — Кога е следващият?

— Не можеш, прекалено е задимено за теб — обади се грубо Илайза.

— Нищо няма да ми стане — отвърна Пати.

— Така ли? И откога това?

— Носи си тапи за уши — посъветва я Ричард.

Пати се скри в стаята си и след като ги чу да излизат, се разплака горчиво, но нямаше сили да потърси причините за това. Когато видя Илайза, трийсет и шест часа по-късно, се извини, че се е държала толкова гадно, но Илайза беше в приповдигнато настроение и й каза да не се тревожи, смятала да продаде китарата си и с удоволствие щяла да заведе Пати да чуе Ричард.

Следващият му концерт беше една събота през септември в задимения клуб „Лонгхорн“, където „Травматикс“ подгряваха за „Бъзкокс“. Там още от вратата налетяха на Картър, който беше награбил нелепо красива блондинка в къса рокля с пайети.

— Мамка му! — измърмори Илайза.

Пати смело му помаха, Картър оголи кривите си зъби и се понесе към тях, самото доброжелателство, влачейки лъскавата девойка след себе си. Илайза обаче наведе глава, хвана Пати и си проправи път през групичка пушещи пънкари към сцената. Там откриха един рус младеж, който Пати се досети, че е прочутият съквартирант на Ричард, още преди Илайза да измърмори безизразно:

— Здрасти, Уолтър, как с.

Тъй като още не познаваше Уолтър, Пати нямаше представа колко необичайно за него е студеното кимване, с което той отвърна на поздрава, вместо с приятелска усмивка на момче от провинцията.

— Това е най-добрата ми приятелка Пати — рече Илайза. — Може ли да я оставя при теб за секунда, докато надникна отзад?

— Те май всеки момент ще излязат — отвърна той.

— Само за секунда — настоя тя. — Наглеждай я. Става ли?

— Защо и тримата да не отидем отзад? — предложи Уолтър.

— Не, пази ми мястото — поръча Илайза на Пати. — Ей сега се връщам.

Уолтър гледаше нещастно как тя си проби път през телата наоколо и изчезна. Не изглеждаше чак толкова смотан, колкото го изкарваше Илайза — беше облечен с пуловер с шпиц яка, дългата му къдрава руса коса беше с риж оттенък, приличаше си на студент по право, — но наистина изпъкваше сред рошавите парцаливи пънкари и Пати, която изведнъж се смути от дрехите си, му беше благодарна за обикновения му външен вид.

— Благодаря ти, че остана с мен — каза тя.

— Май ще повисим тук доста — отвърна Уолтър.

— Радвам се да се запознаем.

— Аз също. Ти си голямата баскетболистка.

— Аха.

— Ричард ми каза за теб. — Той се обърна към нея. — Често ли се друсаш?

— Не! Боже мой! Защо?

— Защото приятелката ти го прави.

Пати се чудеше какво изражение да надене на лицето си.

— Когато е с мен, не го прави.

— Е, затова отиде зад сцената.

— Аха.

— Извинявай. Знам, че ти е приятелка.

— Не, хубаво е, че ми каза.

— Явно няма проблеми с парите.

— Да, техните й дават.

— Техните, ясно.

Уолтър изглеждаше толкова обсебен от изчезването на Илайза, че Пати замълча. Отново усещаше състезателната си жилка. Все още едва осъзнаваше интереса си към Ричард, но въпреки това й се струваше нечестно, че Илайза използва не само себе си, половинчатата си красота, с която се беше родила, а и парите на родителите си, за да привлече вниманието на Ричард и да си купува достъп до него. Колко беше задръстена Пати! Колко по-изостанала от другите! И колко грозно изглеждаше всичко на сцената! Оголените кабели, студеният хром на барабаните, стойките на микрофоните, широкото тиксо, приличните на оръдия прожектори: всичко й се видя толкова грубо.

— Често ли ходиш на концерти? — попита Уолтър.

— Не. Това ми е за първи път.

— Носиш ли си тапи за уши?

— Не. Ще ми трябват ли?

— Ричард е страшно шумен. Може да използваш моите. Те са почти нови.

От джоба на ризата извади найлонова торбичка с две жълтеникави буболечета от дунапрен. Пати се помъчи да се усмихне мило.

— Не, благодаря ти.

— Аз съм голям чистник — заяви той сериозно. — Няма никаква опасност.

— Но така ти ще останеш без тапи.

— Ще ги скъсам на две. Ще видиш, че ще ти потрябват.

Пати го гледаше как внимателно разкъсва дунапрена.

— Ще си ги сложа, ако се наложи — каза тя и стисна тапите в шепата си.

Чакаха петнайсетина минути. Илайза се върна, полюлявайки и клатушкайки се, с пламнали очи и почти в същия момент осветлението угасна, и публиката се стече към сцената. Пати веднага изтърва тапите. Бутането и блъскането като че ли бяха по-силни, отколкото се налагаше. Един шишко с кожени дрехи я притисна и я залепи за сцената. Илайза вече развяваше коси и подскачаше нетърпеливо, така че се наложи Уолтър да избута дебелака, за да освободи пространство за Пати.

„Травматикс“ изскочиха на сцената тичешком; групата се състоеше от Ричард, неизменния му басист Херера и две кльощави момчета, които изглеждаха току-що завършили гимназия. По онова време Ричард все още беше голям позьор, макар че по-късно, когато осъзна, че няма да стане звезда, реши да се държи като антизвезда. В началото подскачаше на пръсти, правеше пируети, размахваше китарата и така нататък. Обяви, че ще изсвирят всички парчета, които знаят, и за това ще са необходими двайсет и пет минути. След това направо полудяха, атакуваха публиката със злостна какофония, в която Пати не долавяше никакъв ритъм. Музиката беше като гореща супа, която толкова пари, че не можеш да й усетиш вкуса. Липсата на ритъм и мелодия обаче не попречи на ядрото от пънкари да подскачат, да се блъскат и да настъпват всеки женски крак наоколо. Мъчейки се да се опази от тях, Пати се отдели от Илайза и Уолтър. Шумът беше непоносим. Ричард и още двама от „Травматикс“ крещяха в микрофоните: „Мразя слънцето! Мразя слънцето!“, и Пати, която обичаше слънцето, впрегна баскетболните си умения за незабавно бягство. Вклини се в тълпата, размахвайки високо лакти, и се провря през мелето, озова се лице в лице с Картър и лъскавата му мадама и продължи нататък, докато не изскочи на тротоара в топлата и свежа септемврийска вечер, където изненадано установи, че небето на Минесота все още е озарено от залеза.

Помота се пред „Лонгхорн“, гледаше пристигащите по-късно фенове на „Бъзкокс“ и чакаше да види дали Илайза ще дойде да я потърси. Само че вместо нея се появи Уолтър.

— Добре съм — успокои го тя. — Просто се оказа, че тази музика не ми е много по вкуса.

— Да те изпратя ли до общежитието?

— Не, върни се вътре. Кажи на Илайза, че се прибирам, да не се тревожи.

— Не изглежда много разтревожена. Ще те изпратя.

Пати отказа, Уолтър настоя, тя не отстъпи, той също. След това тя си даде сметка, че той няма кола и предлага да й прави компания в автобуса, и отново отклони предложението му, но Уолтър пак настоя. По-късно той твърдеше, че още тогава, докато са чакали на автобусната спирка, я е свалял, но Пати със сигурност не беше на такава вълна. Чувстваше се виновна, че е изоставила Илайза, съжаляваше, че е изтървала тапите за уши и не е останала да погледа Ричард.

— Имам чувството, че съм се провалила на някакъв изпит — призна тя.

— Харесваш ли този тип музика?

— Харесвам „Блонди“. Пати Смит. Май всъщност отговорът е „не“, не харесвам този тип музика.

— В такъв случай ще ми позволиш ли да попитам защо дойде?

— Ами Ричард ме покани.

Уолтър кимна, като че ли това обясняваше всичко.

— Той свестен ли е? — попита Пати.

— Изключително! Не, всъщност зависи. Когато бил малък, майка му се вманиачила по някаква секта и избягала. Баща му работел в пощата, бил алкохолик, разболял се от рак на белия дроб, когато Ричард бил в гимназията. Ричард се грижел за него до смъртта му. Така че е страшно лоялен човек, но това май не се отнася за жените. С тях не е толкова свестен, ако това ме питаш.

Пати вече се беше досетила и незнайно защо не се чувстваше отблъсната от това.

— А ти? — попита Уолтър.

— Какво?

— Ти свястна ли си? Такава изглеждаш. Но…

— Какво но?

— Ненавиждам приятелката ти! — избухна той. — Според мен тя хич не е свястна. Даже според мен е направо ужасна. Лъжкиня и злобарка.

— Е, тя е най-добрата ми приятелка — заяви засегнато Пати. — С мен не се държи зле. Може би вие двамата просто сте си постлали лошо.

— Винаги ли те зарязва да я чакаш, докато тя се друса с някой друг?

— Не, в интерес на истината, никога преди не се е случвало.

Уолтър мълчеше, усещаше се как от него се излъчва ненавист.

Нямаше и следа от автобуса.

— Понякога ми става много приятно, като си помисля колко ме харесва — рече след малко Пати. — През повечето време не си личи, но когато го покаже…

— Не мога да си представя, че ти е трудно да намериш хора, които да те харесват — отбеляза той.

Тя поклати глава.

— Не, нещо в мен не е както трябва. Обичам всичките си приятели, но винаги имам чувството, че между нас има някаква стена. Все едно всички те са един тип хора, а аз — съвсем друг. По-амбициозна и егоистична. Не толкова добра. Някак си накрая винаги оставам с усещането, че когато съм с тях, се преструвам. А когато съм с Илайза, не се налага да се преструвам. Мога да си бъда самата аз и пак ще съм по-добра от нея. Не съм тъпа. Виждам, че тя не е съвсем наред. Но някаква част от мен обича да е с нея. Понякога чувстваш ли се така с Ричард?

— Не. Всъщност той изобщо не е приятна компания през повечето време. Но просто нещо в него ми хареса още от пръв поглед. Той е изцяло отдаден на музиката си, но освен това е и любознателен. Възхищавам му се заради това.

— Може би защото наистина си добър човек. Обичаш го такъв, какъвто е, а не заради това, как се чувстваш ти покрай него. Може би това е разликата между мен и теб.

— Но ти също си добър човек! — възкликна Уолтър.

Дълбоко в себе си Пати знаеше, че това му впечатление е невярно. И грешката, която направи, най-голямата грешка в живота й, беше, че прие представата на Уолтър, макар да знаеше, че не е вярна. Той изглеждаше толкова убеден в добротата й, че я сломи.

Когато най-накрая стигнаха до общежитието Пати осъзна, че е говорила за себе си цял час, без да забележи, че Уолтър само я разпитва, а не отваря дума за себе си. Мисълта да се опита да бъде мила в замяна и да прояви интерес към него й се струваше досадна, тъй като той не я привличаше.

— Може ли да ти се обаждам от време на време? — попита той на вратата.

Тя обясни, че няма да излиза много през следващите месеци заради тренировките.

— Но беше страшно мило, че дойде с мен. Много ти благодаря.

— Обичаш ли театъра? С няколко приятели ходим редовно. Не е задължително да го броим за официална среща.

— Ужасно съм заета…

— Тук театърът е на много високо ниво — настоя той. — Обзалагам се, че ще ти хареса.

Ох, Уолтър… Съзнаваше ли, че през месеците, в които Пати го опознаваше, интересът й беше привлечен не от друго, а от факта, че е приятел на Ричард Кац? Забелязваше ли, че всеки път тя се стреми нехайно да насочи разговора към Ричард? Подозираше ли в онази първа вечер, когато Пати се съгласи да му позволи да й се обажда, че тя си мислеше за Ричард?

На влизане Пати намери съобщение от Илайза на вратата на стаята си. Въпреки че очите й сълзяха от дима, който се беше пропил в косата и дрехите й, тя стоя до телефона в коридора, докато Илайза се обади отново и надвиквайки шумотевицата около себе си, й се накара, че й с изкарала акъла с изчезването си.

— Ти изчезна — възрази Пати.

— Отидох само да видя Ричард.

— Нямаше те половин час.

— Какво стана с Уолтър? — попита Илайза. — Той с теб ли си тръгна?

— Изпрати ме до тук.

— Пфу, гадост! Каза ли ти колко ме мрази? Струва ми се, че ме ревнува. Според мен той си пада по Ричард. Може би е хомо.

Пати огледа коридора, за да е сигурна, че няма кой да я чуе.

— Ти ли занесе наркотика за рождения ден на Картър?

— Какво? Не те чувам.

— Ти ли занесе онова, с което се надрусахте с Картър на рождения му ден?

— Не чувам!

— Кокаина на рождения ден на Картър! Ти ли го занесе?

— Не! О, боже! Затова ли си тръгна? Затова ли се държиш така? Уолтър ли ти го каза?

Пати затвори телефона, устните й трепереха. Влезе да се изкъпе и стоя половин час под душа.

Последва поредният натиск на Илайза, но този път беше по-слаб, тъй като сега тя преследваше и Ричард. Уолтър изпълни обещанието си и се обади, и Пати установи, че няма нищо против да се видят — не само заради близостта му с Ричард, но и заради тръпката да изневери на Илайза. Той тактично избягваше темата за приятелката й, ала Пати не забравяше мнението му за нея и освен това на добродетелната й страна й беше приятно, че излиза на някакво културно събитие, вместо да се налива с бяло вино и за пореден път да слуша старите си записи. Онази есен изгледаха две пиеси и един филм с Уолтър. След началото на спортния сезон започна да го мярка по трибуните, седеше сам, зачервен и възбуден, и й помахваше всеки път, когато погледнеше към него. На другия ден след мача й се обаждаше и разпалено й обясняваше колко добре се е представила, като показваше задълбочени познания за стратегията на играта, каквито Илайза дори не си беше правила труда да имитира. Ако не я уцелеше в стаята и й оставеше съобщение, после Пати набираше номера му с приятната тръпка на надеждата, че може да попадне на Ричард, но той, уви, като че ли никога не си седеше у дома без Уолтър.

В малките пролуки между големите отрязъци, в които отговаряше на въпросите на Уолтър, Пати научи, че той е от Хибинг, Минесота, и се издържа с почасова работа като дърводелец за същия строителен предприемач, който беше наел Ричард, и затова става всяка сутрин в четири, за да учи. Още преди девет той започваше да се прозява и това беше добре дошло за Пати, чиято програма също беше доста натоварена. Както беше обещал, не излизаха сами, а придружени от три негови приятелки от гимназията и колежа, три интелигентни и артистични момичета с проблеми с теглото и с рокли с широки презрамки, които биха предизвикали жлъчни коментари от Илайза, ако ги видеше. Именно от това обожаващо Уолтър трио Пати узна колко невероятно добър човек е той.

Според приятелките му Уолтър бил израснал в тесните стаички зад рецепцията на мотел „Шепнещи ели“, баща му бил алкохолик, по-големият му брат редовно го биел, а по-малкият усърдно подражавал на най-големия и му се подигравал, майка му била болна и толкова смачкана от живота, че не можела да изпълнява задълженията си по почистването и да поема нощни смени, и затова по време на натоварения сезон през лятото Уолтър често чистел стаи по цял следобед и след това настанявал пристигналите по-късно гости, докато баща му се наливал с приятелите си ветерани, а майка му спяла. Това било в добавка към основната му работа да помага на баща си за поддръжката на мотела, занимавал се с всичко — от запълване на дупки на паркинга през отпушване на канали до ремонтиране на бойлера. Баща му разчитал на помощта му и Уолтър винаги я предоставял с неувяхваща надежда да спечели одобрението му, което според приятелките му било невъзможно, тъй като Уолтър бил твърде чувствителен и интелигентен, и не си падал по лова, колите и бирата (за разлика от братята си). Макар че на практика работел целогодишно без заплащане, Уолтър успял да се изяви като звезда в училищни театрални постановки и мюзикъли, да спечели верни приятели, които го обичали искрено, да се научи да готви и да шие от майка си, да се посвети на интересите си към природата (тропически риби, мравуняци, първа помощ за осиротели току-що излюпени птиченца, хербарии) и да завърши с почетна диплома. Получил предложение за стипендия от колеж от Айви Лийг, но вместо това избрал „Макалистър“, защото бил близо до Хибинг и от там през почивните дни можел да се прибира у дома с автобуса, за да помага на майка си в тежката й борба със западащия мотел (бащата вече имал емфизем и не ставал за нищо). Уолтър си мечтаел да стане режисьор или дори актьор, но вместо това учел право, защото, по собствените му думи: „Някой в семейството трябва да изкарва пари“.

По някаква извратена логика — тъй като все пак не си падаше по Уолтър — Пати усещаше тръпката на съревнованието и на този терен, чувстваше се засегната от присъствието на другите момичета на техните срещи и с радост установяваше, че не те, а тя кара очите му да заблестят и бузите му да пламнат. Тя наистина обичаше да е звездата на небосклона. Във всякакви ситуации. На последната постановка, на която отидоха през декември, Уолтър се появи непосредствено преди вдигането на завесите, отрупан със сняг и с коледни подаръци — за другите момичета книги, а за Пати огромна коледна звезда, която беше носил на ръце по кишавите улици и в автобуса, и едва беше успял да прекара през разпоредителите. За всички беше очевидно, дори и за Пати, че подаряването на интересни книги на другите момичета, а на нея цвете е точно обратното на проява на неуважение. Фактът, че Уолтър не насочваше енергията си към някое по-слабо копие на милите му добри приятелки, а към Пати, която впрягаше ума и въображението си да измисли нови поводи да спомене Ричард Кац, беше озадачаващ и тревожещ, но също така и ласкателен. След представлението Уолтър я изпрати до общежитието, мъкнейки коледната звезда в още по-дълбоката киша. В стаята си тя отвори завързаната за цветето картичка: „На Пати с най-топли чувства от нейния изпълнен с възхищение почитател“.

Някъде по това време Ричард заряза Илайза. В това отношение очевидно беше безжалостно кораво сърдечен. Илайза не беше на себе си, когато се обади на Пати да й съобщи новината, жалваше се, че „онзи педал“ е настроил Ричард против нея, Ричард дори не й бил дал шанс, умоляваше Пати да й помогне и да й уреди среща с него, той отказвал да говори с нея и не я пускал в апартамента си.

— Имам изпити — заяви студено Пати.

— Може да отидеш у тях, а аз ще вляза тайно с теб — предложи Илайза. — Трябва да го видя и да му обясня.

— Какво ще му обясниш?

— Че трябва да ми даде шанс! Че заслужавам да ме изслуша!

— Уолтър не е обратен — каза Пати. — Това ти си си го измислила.

— О, боже, и теб те е настроил против мен!

— Нищо подобно.

— Идвам при теб, ще измислим план.

— Утре имам изпит по история. Трябва да уча.

И тогава Пати узна, че от шест седмици Илайза е спряла да ходи на лекции заради увлечението си по Ричард. Той бил виновен за това, тя била зарязала всичко заради него, а сега я захвърлял като носна кърпичка; родителите й не бивало да узнаят, идвала веднага при Пати, не трябвало да мърда никъде, заедно щели да измислят какво да прави.

— Уморена съм — опита се да се измъкне Пати. — Ще почета още малко и ще лягам.

— Не мога да повярвам! И двамата ви е настроил против мен! Точно хората, които най-много обичам!

Пати успя да се откачи от телефона, скри се в библиотеката и стоя там, докато не затвориха. Беше сигурна, че Илайза ще я чака пред общежитието, пушейки цигара от цигара, и ще я държи будна до среднощ. Страхуваше се, че ще трябва да плати този дан на приятелство, но се беше примирила и затова изпита необяснимо разочарование, когато се върна в общежитието и не видя и следа от Илайза. Едва не й се обади, но облекчението и умората надделяха над гузната съвест.

Минаха три дни без новини от Илайза. Вечерта, преди да си замине за коледната ваканция, Пати най-сетне събра сили да я потърси, за да се увери, че е добре, но никой не вдигна. Качи се на самолета за Уестчестър, похлупена от облак вина и тревога, който потъмняваше с всеки неуспешен опит да се свърже с Илайза от телефонния апарат в кухнята на родителите си. На Бъдни вечер не издържа и се обади в мотел „Шепнещи ели“ в Хибинг, Минесота.

— Страхотен коледен подарък! — заяви Уолтър. — Че ми се обаждаш.

— О, благодаря. Всъщност се обаждам заради Илайза. Тя нещо изчезна.

— Ти си късметлийка — отвърна той. — С Ричард накрая трябваше да изключим телефона си.

— Кога?

— Преди два дни.

— А, това е някаква утеха.

Пати не бързаше да затвори, отговори на многото въпроси на Уолтър, разказа му за истеричната коледна алчност на сестрите си и ежегодните унизителни напомняния на близките й колко голяма е била, когато спряла да вярва в Дядо Коледа, за странната размяна на сексуално-мръснишки реплики между баща й и по-малката й сестра, как по-малката й сестра се „оплаквала“ колко лесно й било в първи курс в Йейл, а майка й се чудела дали не е сгрешила, когато преди двайсет години решила да престане да чества Ханука и другите еврейски празници.

— А как е при теб? — попита тя след около половин час.

— Добре — отвърна той. — Аз и мама готвим, Ричард играе морски шах с татко.

— Хубаво звучи. Иска ми се да бях при вас.

— И аз бих се радвал да беше тук. Щяхме да отидем да се пързаляме в снега.

— Това би било страхотно.

И наистина й изглеждаше примамливо, макар че вече се колебаеше дали копнее за Уолтър заради присъствието на Ричард, или самият Уолтър я привлича със способността си да създава уют навсякъде, където се намира.

Ужасното обаждане на Илайза дойде вечерта на Коледа. Пати вдигна телефона в мазето, където гледаше мач от Ен Би Ей. Илайза не й остави време да се извини, а самата тя се извини за изчезването си, нямала възможност да се свърже с нея досега, тъй като била обикаляла по лекари.

— Казаха ми, че имам левкемия.

— О, не!

— След Нова година ще се подложа на лечение. Единствено родителите ми знаят и не бива да казваш на никого. Най-вече на Ричард. Закълни се, че ще си мълчиш!

Черният облак на вина и тревога у Пати се изля в истински потоп. Тя се разплака неудържимо, попита Илайза дали е сигурна, дали лекарите са категорични. Илайза обясни, че цяла есен била чувствала нарастваща умора, но не искала да каже на никого, защото се страхувала, че Ричард ще я зареже, ако разбере, че има инфекциозна мононуклеоза, но накрая се почувствала толкова зле, че отишла на лекар и преди два дни той оповестил резултата от изследванията: левкемия.

— От лошата ли?

— Те всички са лоши.

— Но от тая се оздравява, нали?

— Има голям шанс лечението да помогне — отвърна Илайза. — Ще знам повече другата седмица.

— Ще си дойда по-рано. Ще остана при теб.

Но колкото и да беше странно, Илайза вече не искаше Пати да живее с нея.

По отношение на историята с Дядо Коледа: пишещата тези редове не изпитва и капчица жал към родителите, които лъжат, макар че не всички лъжи са от една категория. Едно е да излъжеш, когато подготвяш приятна изненада или пък кроиш добродушен номер, а съвсем друго е да пробутваш лъжи на някого, за да изглежда глупав, задето им е повярвал. Една Коледа, вече доста по-голяма, Пати толкова се ядоса на подигравките за неестествено дълго запазилата се у нея вяра в Дядо Коледа (която беше оцеляла дори и след като брат й и сестра й бяха престанали да вярват в Добрия старец), че отказа да излезе от стаята си за празничната вечеря. Баща й дойде да я умилостиви, за първи път не се усмихваше и сериозно й обясни, че нарочно били съхранили илюзиите й, тъй като детската й невинност било прекрасно нещо и заради нея още по-силно я обичали. Думите му я зарадваха, разбира се, но пък бяха пълни глупости, разобличаваше ги насладата, с която всички й се подиграваха. Пати смяташе, че родителите са длъжни да научат децата си да разпознават действителността, когато им се стовари върху главите.

Спокойно може да се каже, че през зимните седмици, в които играеше ролята на Флорънс Найтингейл за Илайза — излизаше в студа да й занесе супа, чистеше кухнята и банята й, оставаше до късно и гледаше телевизия с нея, вместо да се наспи преди мач, дори понякога се унасяше, прегърнала отслабналата си приятелка, търпеше изблиците й на нежност („Ти си моят ангел хранител!“, „Като те видя, и все едно съм в рая“ и т.н.) и отказваше да говори с Уолтър и да му обясни защо вече няма време да излиза с него, — Пати не забеляза нищо нередно. Не, твърдеше Илайза, тази химиотерапия не била като онази, от която ти пада косата. Не, нямало как да насрочи часовете си в клиниката така, че Пати да ходи да я взема и да я съпровожда у дома. Не, не искала да се откаже от апартамента и да се върне при родителите си; да, те идвали да я наглеждат през цялото време, просто така се случвало, че Пати винаги се разминавала с тях; не, било нещо напълно нормално пациентите с рак да си бият лекарства против повръщане с венозна игла като тази, която Пати била видяла на пода под нощното й шкафче.

Може би най-голямото предупреждение, че има нещо съмнително в цялата тази работа, беше начинът, по който избягваше Уолтър. Видя го на два от мачовете си през януари и набързо размениха няколко думи, но той пропусна следващите баскетболни срещи и тя се оправдаваше, че не отговаря на многото му телефонни обаждания, защото се притеснява да си признае колко време отделя за Илайза. Но защо да се притеснява, че се грижи за болен от рак приятел? Въпросът можеше да се зададе и така: толкова ли й е било трудно да отвори ушите си за циничните забележки на съучениците си в четвърти клас по адрес на Дядо Коледа, ако и ей толкова е искала да научи истината? Пати изхвърли голямата коледна звезда, макар че цветето все още си беше живо.

В крайна сметка Уолтър я хвана в един снежен февруарски следобед малко преди важния за катериците мач срещу отбора на Калифорнийския университет, най-силният им съперник в първенството. Пати беше в криво настроение заради телефонния разговор с майка си, на която се беше обадила сутринта да й честити рождения ден. Беше решила да не отваря дума за живота си, за да не открие за пореден път, че Джойс изобщо не я слуша и не се интересува колко силен е противниковият отбор, но дори не получи възможност да прояви сдържаността си, тъй като майка й побърза да сподели вълнуващите новини за по-малката й сестра, която се била явила на прослушване за главната роля в нова постановка на „Сватбарката“ по настояване на преподавателя си в Йейл и я взели за дубльорка, което навярно трябваше да мине за голям успех, и заради това можело да напусне Йейл, да се върне у дома и изцяло да се посвети на театъра; Джойс била във възторг.

Пати зърна Уолтър да се задава иззад олющения ъгъл на библиотеката „Уилсън“ и свърна обратно, но той се затича и я догони. Голямата му кожена шапка беше заснежена, лицето му пламтеше като морски фар. Опита се да се усмихне и да се държи приятелски, но гласът му трепереше, когато попита дали е получила съобщенията, че я е търсил по телефона.

— Бях ужасно заета — отвърна тя. — Страшно съжалявам, че не ти се обадих.

— Да не съм казал нещо нередно? Да не би да съм те засегнал по някакъв начин?

Беше ядосан и обиден и това я подразни.

— Не, не, нищо подобно.

— Щях да те търся по-настойчиво, но не исках да те притеснявам.

— Просто бях ужасно заета, наистина — измърмори тя.

А над главите им се сипеше сняг.

— Онази, която вдига телефона, започна да ми се тросва, защото всеки път оставях едно и също съобщение.

— Е, нейната стая е точно до телефона, така че… Налага се да записва много съобщения и сигурно разбираш, че…

— Не разбирам! — отсече Уолтър, изглеждаше, сякаш всеки момент ще се разплаче. — Ако не искаш да ти се обаждам повече, кажи го!

Пати мразеше такива сцени.

— Просто наистина съм много заета. И тази вечер имам важен мач, така че…

— Не, има нещо друго — възрази той. — Какво става? Защо изглеждаш толкова потисната?

Не искаше да споменава разговора с майка си, тъй като се опитваше да се настрои за предстоящия мач и не биваше да размишлява за такива неща. Но Уолтър толкова отчаяно настояваше за обяснение — сякаш не само заради оскърбените си чувства, а едва ли не в името на справедливостта — че тя се почувства длъжна да отговори нещо.

— Виж, закълни се, че няма да кажеш на Ричард… — В този миг си даде сметка, че така и не й е ясно на какво се дължи тази забрана. — Илайза има левкемия. Много е зле.

За нейна изненада, Уолтър се разсмя.

— Не вярвам!

— Ама е вярно! — отвърна тя. — Няма никакво значение дали вярваш, или не.

— Аха. И още е на хероин?

Рядко обръщаше внимание, че той е с две години по-голям от нея, но сега изведнъж този факт се натрапи някак от само себе си.

— Има левкемия — повтори Пати. — Не знам нищо за хероина.

— Дори и Ричард си дава сметка, че не бива да припарва до тази гадост. А това, повярвай ми, трябва да ти говори достатъчно.

— Не знам нищо за хероина.

Уолтър кимна и се усмихна.

— В такъв случай ти наистина си много свестен човек.

— Не съм сигурна. Както и да е, трябва да отида да хапна и да се приготвя за мача…

Той я спря.

— Не мога да дойда да те гледам довечера. Много исках, но има лекция на Хари Блекмън. Трябва да отида.

Тя се дръпна подразнено.

— Няма нищо.

— Той е във Върховния съд. Делото „Роу срещу Уейд“.

— Знам. Майка ми му е направила олтар вкъщи и му кади тамян. Няма нужда да ми казваш кой е Хари Блекмън.

— Извинявай.

Снегът се вихреше между тях.

— Е, няма да те притеснявам повече. Съжалявам за Илайза. Надявам се да се оправи.

Пишещата тези редове вини единствено себе си — не Илайза, нито пък Джойс, още по-малко Уолтър — за това, което последва. Като всеки играч, и тя беше страдала от периоди на лоша стрелба и беше изиграла своя дял от посредствени мачове, но и в най-лошите моменти се беше чувствала приласкана от нещо по-голямо — отбора, спорта, мисълта, че баскетболът е важен — и беше намирала утеха в окуражителните подвиквания на съотборничките си, в груповите скандирания на полувремето, в глупавите заклинания против „кашкавалени пръсти“ и неуцелени кошове, в заучените фрази, които беше крещяла хиляди пъти. Винаги се беше стремяла към топката, тъй като тя я спасяваше; беше сигурна, че ако не с друго, поне с нея разполага в този живот, тя беше верният й другар в безкрайните момичешки лета. Повтарящите се ритуални жестове, също като онези по църквите, които изглеждат безсмислени и изкуствени на невярващите — пляскането на длани след всеки кош, прегръдките след всеки вкаран наказателен удар, безкрайното крещене: „Браво, Шоуна!“, „Давай, Кейти!“ и „Уууу-ху-ху“ — се бяха превърнали в нейна втора природа и й се струваха съвсем нормални и логични, бяха необходими за добрата й игра така, както и заглушаването на мислите; и през ум не би й минало да се засрами от тях — все едно да се засрами, че от тичането по игрището се е изпотила. Разбира се, женският баскетбол не беше само мили муцунки и сладки приказки. Под прегръдките се криеха ревниви съперничества, люти сръдни и жестоки разпри, Шоуна обвиняваше Пати, че подава само на Кейти, Пати се ядосваше, когато слабоумната Аби Смит, център-нападателката, за пореден път изтървеше топката, Мери Джейн Рорабакър имаше зъб на Кейти, че не я е поканила да живеят в една стая с Пати и Шоуна във втори курс, макар че бяха играли заедно в „Сейнт Пол“, всеки титуляр гузно се радваше, когато някое обещаващо ново попълнение и потенциален съперник се изложеше, и т.н., и т.н. Но състезателните спортове се крепят на едно-единствено нещо: на тях човек им се отдава изцяло, започваш да вярваш в тях и щом ти бъдат набити в главата в основното училище или най-късно в гимназията, когато влезеш в салона и облечеш екипа, вече нищо друго няма значение, тъй като знаеш отговора на въпроса и той е отборът, всички незначителни лични тревоги остават на заден план.

Дали защото в породеното от срещата с Уолтър раздразнение Пати пропусна да се нахрани, или пък причината беше друга, но така или иначе, нещо не беше наред още от мига, в който стъпи на „Уилямс Арена“. Баскетболистките на Калифорнийския университет бяха едри и силни, три от тях бяха поне един и осемдесет, че и по-високи, и затова планът на треньорката Тредуел беше да ги изтощят с разтегната игра, а по-дребните катерици, и най-вече Пати, да се промъкват и контраатакуват, преди мечките да са се върнали под коша си. Защитната стратегия беше да играят агресивно и да се опитат да въвлекат двете най-добри нападателни на мечките в нарушение още в началото. Катериците не очакваха да победят, но ако случайно спечелеха, щяха да влязат в първата двайсетица на неофициалната национална ранглиста и това щеше да е най-доброто им постижение, откак Пати беше с тях. Така че това беше възможно най-неподходящият момент да изгуби вярата си.

Усещаше някаква необяснима слабост в себе си. Докато загряваше, установи, че може да изпълни обичайните движения, но като че ли мускулите й се бяха втвърдили. Шумната подготовка на съотборничките й лазеше по нервите, някакъв срам пристягаше гърдите й и й пречеше да се присъедини към виковете им. Успя да прогони от ума си мисълта за Илайза, но вместо нея се появи друга, как след година и половина кариерата й ще приключи завинаги, а по-малката й сестра ще бъде известна актриса цял живот, колко съмнителна инвестиция на време и усилия се оказваше спортът и колко безгрижно беше отхвърляла опитите на майка си да й обясни точно това. Едва ли е нужно да се изтъква, че подобни размишления изобщо не бяха подходящи за началото на мача.

— Бъди себе си, ти си страхотна — каза й треньорката Тредуел. — Кой е нашият капитан?

— Аз.

— По-силно!

— Аз съм капитанът.

— По-силно!

— Аз съм капитанът!

Ако сте спортували отборен спорт, сигурно сте наясно, че след тези думи Пати веднага се почувства по-силна, по-спокойна и способна да поведе останалите. Странен номер, но вършеше работа, само няколко думи бяха достатъчни да й вдъхнат увереност. Чувстваше се добре при излизането на игрището и ръкостискането с капитана на мечките, усещаше как я оглеждат оценяващо, знаеше, че са я проучили и я смятат за голяма заплаха, тъй като бележеше по много точки и беше разпределителят на катериците в отбрана; надяна славата си на успешен играч като броня. Но ако след началото на играта започнеш да губиш увереност, спасително кръвопреливане от резервната скамейка е невъзможно. Пати вкара една тройка, като относително лесно се измъкна от отбраната на противника, и в общи линии с това играта й приключи. Още от втората минута заседналата в гърлото й буца подсказваше, че я очаква грандиозен провал. Капитанката на мечките беше с пет сантиметра по-висока, с петнайсет килограма отгоре и притежаваше нечовешки отскок, но проблемът не беше във физиката или поне не беше главно във физиката. Проблемът беше поражението в сърцето й. Вместо нечестните предимства на мечката да разпалят амбицията в сърцето й и неуморно да преследва топката, както й беше заръчала треньорката, Пати се чувстваше сломена от несправедливостта: самосъжаляваше се. Мечките пробваха преса по цялото игрище и откриха, че няма кой да ги спре. Шоуна грабна топката и подаде на Пати, но тя се озова заклещена в ъгъла и се предаде. Подадоха й отново и тя я изтърва извън очертанията. Подадоха й за трети път и Пати я запрати право в ръцете на една от защитничките. Треньорката поиска прекъсване и й даде наставления да се изтегли още по-напред, но там мечките я чакаха. Един дълъг пас мина покрай нея и падна в трибуните. Борейки се с буцата в гърлото, опитвайки се да се ядоса, тя си спечели наказание. В отскока й нямаше тласък. Десетки пъти подаде грешно, така че топката се озоваваше в противника. Накрая треньорката я повика.

— Къде е моето момиче? Къде е моят капитан?

— Тази вечер го няма.

— Напротив, тук е! Вътре в теб. Само трябва да го намериш. Хайде!

— Добре.

— Пусни гласа си. Освободи го.

Пати поклати глава.

— Не искам.

Треньорката се наведе и се взря в лицето й. Пати едва се насили да срещне погледа й.

— Кой е нашият капитан?

— Аз.

— Изкрещи го!

— Не мога.

— Искаш да те извадя ли? Това ли искаш?

— Не!

— Тогава се връщай на терена. Имаме нужда от теб. После ще поговорим за това, което те притеснява. Става ли?

— Става.

Прелятата кръв обаче изтече веднага от раната, без да направи и една обиколка във вените й. Пати остана на игрището заради съотборничките си, но се върна към стария си навик да бъде алтруистична, да следва играта, вместо да я води, да подава, вместо да стреля, а след това към още по-стария си навик да се мотае в центъра и да цели коша отдалече, което понякога й се удаваше, но не и тази вечер. Колко е трудно да се скриеш на игрището! Противниковите нападатели я преодоляваха с лекота и всяко поражение увеличаваше вероятността за следващо. По-късно в живота й, когато я връхлетя тежката депресия, опозна по-отблизо това, което чувстваше тогава, но в онази февруарска вечер за нея беше ужасна новост да усеща как играта се вихри край нея абсолютно извън контрола й и да се досеща, че всичко случващо се, всяко приближаване и отдалечаване на топката, всяко тупване на нозете й о пода, всеки миг на напразен опит да спре някой устремен и решителен играч на мечките, всяко сърдечно шляпване по рамото от съотборничките й през почивката означаваха колко е зле тя самата и подсказваха празнотата на бъдещето й, безсмислието на борбата.

Треньорката я смени в средата на второто полувреме, когато катериците изоставаха с 25 точки. Щом се озова в безопасност на резервната скамейка, Пати живна. Намери гласа си и заокуражава съотборничките си, протягаше длан да ги поздрави като ентусиазиран новак, наслаждаваше се на понижаването си до поддръжник в мач, в който трябваше да е звездата, приемаше срама на състрадателните утешения от страна на съжаляващите я съотборнички. Смяташе, че напълно е заслужила да бъде унижена и посрамена. От въргалянето в калта се чувстваше по-добре.

След това изслуша лекцията на треньорката в съблекалнята със запушени уши, а после седя на пейката и плака половин час. Приятелките й тактично я оставиха сама.

Облече дългото си яке с емблема на катериците, сложи шапката си с пискюл и се спусна към „Нортроп“ с надеждата, че лекцията I на Блекмън може още да не е свършила, но сградата беше тъмна и заключена. Поколеба се дали да не се прибере в общежитието и да се обади на Уолтър, но си даде сметка, че всъщност й се иска да наруши тренировъчния режим и да се напие. Отиде пеша по заснежените улици до апартамента на Илайза и там осъзна, че най-вече копнее да се разкрещи на приятелката си.

Илайза се опита да я отпрати по интеркома, било късно, била уморена.

— Пусни ме — настоя Пати. — Нямаш избор.

Илайза й отвори. Когато Пати се качи, тя лежеше на канапето по пижама и слушаше някакъв думкащ джаз. Във въздуха се усещаше летаргия и застоял цигарен дим. Пати застана до канапето, без да сваля якето си, от маратонките й се топеше сняг, гледаше колко бавно диша Илайза и колко време й трябва, за да изрече нещо — тук-там по лицето й потрепваха като че ли случайни мускулчета, които постепенно се синхронизираха, и се чу тих въпрос:

— Как мина мачът?

Пати не отговори. След малко стана ясно, че Илайза е забравила за нея.

Нямаше смисъл да й крещи в това състояние и затова Пати се захвана да претърси апартамента. Наркотикът се появи на бял свят веднага, беше на пода до леглото — Илайза просто беше хвърлила една възглавница върху него. Под купчина списания за поезия и музика на бюрото лежеше синята папка. Доколкото Пати можеше да прецени, в албума не бяха добавяни нови неща от лятото. Прегледа книжата и сметките, търсеше рецепти или диагнози, но не откри нищо. Касетката свърши и започна отначало. Пати спря касетофона и седна на масичката за кафе, на пода пред нея бяха наркотикът и албумът.

— Събуди се!

Илайза стисна здраво очи.

Пати я побутна по крака.

— Събуди се!

— Дай ми цигара. Химиотерапията ме смаза.

Пати я дръпна за рамото.

— Хей — усмихна се замаяно Илайза. — Радвам се да те видя.

— Не искам да ти бъда приятелка — заяви Пати. — Не искам да те виждам повече.

— Защо?

— Просто така.

Илайза затвори очи и поклати глава.

— Нуждая се от помощта ти. Биех си наркотици заради болката. Заради рака. Исках да ти кажа. Но ме беше срам.

Завъртя се и клюмна на една страна.

— Изобщо не си болна! Измисляш си, защото имаш някаква налудничава мания по мен.

— Не, имам левкемия. Със сигурност имам левкемия.

— Дойдох да ти го кажа лично от любезност. Но сега си тръгвам.

— Недей, остани! Трябва да ми помогнеш да се откажа от наркотиците.

— Не мога да ти помогна. Най-добре се върни при родителите си.

Възцари се мълчание.

— Дай ми цигара — помоли Илайза.

— Мразя цигарите ти!

— Мислех, че разбираш това за родителите. Че разбираш какво е да си друг, а не такъв, какъвто те искат.

— Не разбирам нищо у теб.

Отново мълчание. Накрая Илайза каза:

— Знаеш какво ще стане, ако си тръгнеш, нали? Ще се самоубия.

— Чудесна причина да остана и да бъдем приятелки. Ще е адски приятно и на двете ни.

— Просто ти казвам какво ще направя. Ти си единственото хубаво и истинско нещо в живота ми.

— Не съм „нещо“ — докачи се Пати.

— Виждала ли си как се бие хероин? Станала съм много добра.

Пати взе спринцовката и наркотика и ги прибра в джоба на якето.

— Кой е номерът на вашите?

— Не им се обаждай!

— Ще им се обадя. Нямаш избор.

— Ще останеш ли с мен? Ще ми идваш ли на гости?

— Да — излъга тя. — Само ми кажи номера им.

— Те постоянно разпитват за теб. Смятат, че ми влияеш добре. Ще останеш ли с мен?

— Да — излъга отново. — Кажи ми номера.

Родителите пристигнаха малко след полунощ, гледаха мрачно, все едно са били прекъснати, докато са се наслаждавали на заслужена почивка от точно такива проблеми. Пати се радваше, че най-сетне ще се запознаят, но очевидно чувствата не бяха взаимни. Бащата беше с брада и хлътнали тъмни очи, майката беше дребна и носеше кожени ботуши с висок ток, от двамата се усещаше силно сексуално излъчване, което напомняше на Пати за френски филми и за думите на Илайза, че били любовта на живота си. Не би имала нищо против да й се извинят, че са пуснали неуравновесената си дъщеря да тормози невинни хора като нея, или поне да й благодарят, че се е грижила за дъщеря им през последните две години, или най-малкото да си признаят с чии пари е платена последната криза. Но веднага щом малкото семейство се събра във всекидневната, се разигра странна диагностична постановка, в която като че ли нямаше роля за Пати.

— Какви наркотици? — попита бащата.

— Ммм, хероин — отвърна Илайза.

— Хероин, цигари, алкохол. Друго? Нещо друго?

— По малко кокаин от време на време. Напоследък почти не.

— Друго?

— Не, това е.

— А приятелката ти? Тя също ли взема?

— Не, тя е голяма баскетболистка. Разказвала съм ви за нея. Тя е съвсем наред и е страхотна. Невероятна е.

— Знаеше ли за наркотиците?

— Не, казах й, че имам рак. Не знаеше нищо.

— И откога продължава това?

— От Коледа.

— И тя ти е повярвала. Излъгала си я и тя ти е повярвала.

Илайза се разкикоти.

— Да, повярвах й — обади се Пати.

Бащата дори не я погледна, а взе синята папка.

— А това какво е?

— Моят албум за Пати.

— Явно някаква обсесия — рече той на майката.

— Значи, тя ти е казала, че ще те остави — обади се тя, — и ти си я заплашила, че ще се самоубиеш.

— Нещо такова — призна Илайза.

— Силна обсесия — отбеляза бащата, прелиствайки албума.

— Наистина ли си склонна към самоубийство? — попита майката. — Или е било просто заплаха, за да не те остави приятелката ти?

— По-скоро заплаха.

— По-скоро?

— Добре де, не съм склонна към самоубийство.

— Но сигурно си даваш сметка, че трябва да приемем думите ти сериозно — каза майката. — Нямаме друг избор.

— Ъъъъ, мисля да си ходя — обади се Пати. — Сутринта имам лекции…

— Какъв беше измисленият рак? — попита бащата. — Кой орган засягаше?

— Казах, че е левкемия.

— В кръвта, значи. Измислила си, че имаш рак на кръвта.

Пати хвърли наркотика върху възглавницата на креслото.

— Оставям го тук — рече тя. — Наистина трябва да тръгвам.

Родителите се обърнаха, спогледаха се и кимнаха.

Илайза се надигна от канапето.

— Кога ще те видя? Ще дойдеш ли утре?

— Не — отвърна Пати. — Едва ли.

— Почакай! — Илайза изтича и я хвана за ръката. — Прецаках всичко, но ще се оправя и тогава пак ще можем да се виждаме. Става ли?

— Става — излъга Пати, а родителите се приближиха да откъснат дъщеря си от нея.

Навън небето се беше прояснило и температурата беше паднала почти до нулата. Пати изпълни дробовете си с чистота. Беше свободни! Беше свободна! О, да можеше да върне времето назад и сега отново да изиграе мача срещу мечките. Макар да беше един след полунощ, макар стомахът й да беше празен, тя се чувстваше готова да се представи отлично. Хукна по улицата, опиянена от свободата си, и едва сега до ушите й достигнаха изречените преди три часа думи на треньорката — че това е само игра, че на всеки може да му се случи да не му върви, че на следващия ден всичко пак ще е наред. Беше готова да се посвети още по-ревностно на тренировките, за да влезе във форма и да подобри уменията си, беше готова да ходи отново на театър с Уолтър, да каже на майка си: „Това за «Сватбарката» е страхотно!“. Беше готова да бъде по-добра. В опиянението си тичаше слепешката и видя леда на тротоара чак когато левият й крак се подхлъзна и се изви зад десния, костта се счупи и Пати се озова на земята.

Няма кой знае какво да се разкаже за последвалите шест седмици. Направиха й две операции, втората заради инфекция в резултат на първата, и Пати се превърна в истински майстор в придвижването с патерици. Майка й дойде за първата операция и се отнасяше към лекарите в болницата все едно бяха провинциални тъпанари със съмнителна интелигентност, заради което, щом тя излезеше от стаята, Пати се чувстваше длъжна да се извини от нейно име и се мъчеше да бъде изключително мила с персонала. Когато стана ясно, че Джойс може и да е била права да не се доверява на лекарите, Пати толкова се ядоса, че й каза за втората операция чак в деня, за който беше насрочена. Увери я, че не се налага да идва отново, имала достатъчно приятели да се грижат за нея.

Покрай майка си Уолтър Бърглънд се беше научил да проявява внимание към болни жени и се възползва от продължителното обездвижване на Пати, за да се вмъкне отново в живота й. След първата операция се появи с висока метър и двайсет араукария и й я поднесе с думите, че сигурно предпочита живо растение вместо откъснати цветя, които няма да изкарат дълго. След това се отбиваше в стаята й почти всеки ден с изключение на почивните, когато отиваше в Хибинг да помага на родителите си, и бързо влезе под кожата на приятелките й с милото си държане. Непретенциозните й съотборнички се радваха, че ги слуша внимателно и не е като другите момчета, които гледат само външния вид, а Кейти Шмит, най-умната й приятелка, обяви, че Уолтър е гений и заслужава място във Върховния съд. В затворения им женски свят за първи път се появяваше мъж, с когото всички се чувстваха спокойни и можеха да се отпуснат, мъж, с когото да пият кафе в почивките между ученето, все едно е един от тях. А и всички виждаха, че той е луд по Пати, и всички, освен Кейти Шмит, бяха единодушни, че това е страхотно.

Кейти, както вече стана ясно, беше по-прозорлива от останалите.

— Не си падаш много по него, нали? — попита тя.

— Ми донякъде си падам — отвърна Пати. — Но не съвсем.

— Значи… още не сте…

— Не! Нищо не е имало. Може би не биваше да му казвам за изнасилването. Това май го уплаши. Стана един такъв… нежен и… внимателен, и… притеснен. Едва ли не чака писмено разрешение да ме докосне или пък аз да направя нещо. А пък с патериците това няма как да стане. Все едно ме следва едно симпатично и много добре дресирано куче.

— Това не е хубаво — отбеляза Кейти.

— Не е. Но и не мога да го прогоня, защото той е ужасно мил и наистина ми е страшно приятно да си говорим.

— Значи, малко си падаш по него.

— Аха. Даже може би не съвсем малко. Но…

— Но не си луда по него?

— Определено.

Уолтър проявяваше интерес към всичко. Изчиташе вестника и списание „Тайм“ от първа до последна страница и през април, когато Пати отново проходи, започна да я кани на лекции и на чуждестранни и документални филми, на които на нея и през ум не би й минало да отиде. Дали заради любовта му, или заради празнината, която инцидентът беше отворил в програмата й, сега за първи път някой надзърташе отвъд повърхността й на спортистка и виждаше светлината вътре в нея. Макар че се чувстваше на по-ниско ниво от него в почти всяка сфера на човешкото познание освен спорта, тя му беше благодарна, задето й помогна да открие, че има мнения по различни въпроси и те нерядко са различни от неговите. (Това беше приятен контраст спрямо Илайза, която, ако някой я попиташе кой е настоящият президент на Америка, щеше да се изсмее и да заяви, че няма представа, след което спокойно щеше да пусне следващата касета.) Уолтър пламенно отстояваше всевъзможни крайни и странни гледища — мразеше папата и Католическата църква, но одобряваше ислямистката революция в Иран, надяваше се тя да доведе до намаляване на потреблението на горива в САЩ; харесваше новата политика за ограничаване на раждаемостта в Китай и смяташе, че в САЩ също трябва да се въведат подобни мерки; според него аварията в Три Майл Айлънд не беше толкова важна, колкото ниската цена на бензина или пък необходимостта от високоскоростни влакове, които биха премахнали необходимостта от пътуване с коли, и т.н., и т.н., а Пати на инат започна да подкрепя това, което той не одобряваше. Най-много се забавляваше да му противоречи за подчинената роля на жените. Един следобед към края на семестъра, когато излязоха да пият кафе в студентския клуб, двамата проведоха запомнящ се разговор за един от преподавателите на Пати, чиито лекции за първобитното изкуство тя описа на Уолтър, за да му намекне за това, което според нея му липсваше.

— Пфу! — възкликна Уолтър. — Тоя ще е от ония дърти професори, дето говорят само за секс.

— Е, лекцията беше за фалическите символи — отвърна Пати. — Той не е виновен, че единствените скулптури отпреди петдесет хиляди години са свързани със секса. Освен това брадата му е бяла и това е достатъчно да ми стане жал за него. Помисли си само. Когато застане пред нас, сигурно отвътре му идва да мърмори срещу днешните „девойки“ и техните „кльощави крака“, и така нататък; знае, че това ни притеснява, знае, че има брада и е стар, а ние сме млади. Но не може да се сдържи да не говори така. И това е много тъжно. Да не можеш да се сдържиш да не се изложиш.

— Но това е обидно!

— Освен това според мен той наистина си пада по дебелите крака. Мисля, че това е основната причина: той просто харесва нещата от каменната епоха. Нали се сещаш, дебелите жени. Което е много сладко и чак ти става жал за него, задето толкова си пада по древното изкуство.

— Но не се ли чувстваш обидена като феминистка?

— Аз не съм феминистка.

— Не мога да повярвам! — Уолтър се изчерви. — Не подкрепяш ли равните права?

— Не разбирам много от политика.

— Но си дошла тук, в Минесота, защото са ти дали стипендия да тренираш баскетбол, което преди пет години изобщо нямаше да е възможно. Тук си заради извоюваните от феминистките промени във федералното законодателство. Тук си заради член девети.

— Член девети си е проста справедливост. Ако половината студенти са жени, то те трябва да получават половината от парите за спорт.

— Това е феминизъм!

— Не, това е справедливост. Защото, да речем, Ан Майерс, знаеш ли я? Тя беше голяма звезда в Калифорнийския университет и наскоро подписа договор с Ен Би Ей, което е нелепо. Тя е метър седемдесет и два и е жена. Никога няма да я пуснат да играе с мъжете. Мъжете просто са по-добри спортисти и винаги ще е така. Затова сто пъти повече хора ходят да гледат мъжки баскетбол — мъжете могат да правят много повече неща в спорта. Глупаво е да го отричаме.

— А ако искаш да станеш лекар и не те приемат, защото предпочитат момчета?

— Това няма да е честно. Но аз не искам да съм лекар.

— А какво искаш?

Някак си автоматично, тъй като майка й се стремеше да наложи впечатляващи кариери на дъщерите си, а и защото тя беше, по мнението на Пати, лош родител, Пати беше склонна да предпочете да бъде домакиня и отлична майка.

— Искам да живея в красива стара къща и да имам две деца — каза тя. — Искам да бъда много добра майка.

— А кариера?

— Отглеждането на децата ще е моята кариера.

Той се намръщи озадачено, но кимна.

— Виждаш ли — продължи Пати, — не съм кой знае колко интересна. Не съм като другите ти приятели.

— Това изобщо не е вярно. Ти си невероятно интересна.

— О, много мило, благодаря, но не е така.

— Според мен в теб има много повече от това, което ти смяташ за ценно.

— Боя се, че преценката ти за мен не е много трезва. Обзалагам се, че не можеш да посочиш и едно интересно нещо в мен.

— Ами спортните ти способности, за начало.

— Туп-туп-туп по цял ден с топката. Страшно интересно.

— Начинът ти на мислене — продължи той. — Това, че според теб онзи ужасен преподавател е сладък и ти е жал за него.

— Но ти нали не мислиш така!

— Как разказваш за семейството си. Историите, които разправяш за близките си. Фактът, че си далече от тях и живееш сама. Всичко това е невероятно интересно.

Пати за първи път попадаше на човек, който толкова очевидно да е влюбен в нея. Всъщност те говореха не за друго, а за желанието на Уолтър да я впримчи в примката си. И все пак колкото повече време прекарваше с него, толкова по-ясно усещаше, че макар да не се държи добре — или може би именно защото не се държи добре, защото е ужасно амбициозна и има слабост към нездравословни наклонности, — тя е всъщност доста интригуваща личност. А Уолтър като настояваше убедено, че Пати е интересна, определено на свой ред предизвикваше интерес у нея.

— Щом си толкова голям феминист — попита тя, — защо най-добрият ти приятел е Ричард? Той май не уважава много жените, нали?

Лицето на Уолтър помръкна.

— Ако имах сестра, със сигурност нямаше да я запозная с него.

— Защо? Защото ще се държи зле с нея ли? Той зле ли се държи с жените?

— Не го прави нарочно. Ричард харесва жените. Просто бързо му писват.

— Защото сме еднакви и лесно може да ни смени? Защото сме просто обекти на желанието?

— Не, няма политически основания. Той подкрепя равните права. По-скоро това е някаква негова страст, или по-точно, една от тях. Ако не знаеш, баща му е бил алкохолик и затова Ричард не пие. И както след тежък махмурлук човек изсипва всички бутилки от барчето в мивката, така прави и Ричард с жените, с които е приключил.

— Звучи ужасно.

— Да, тази негова черта не ми допада особено.

— Но пак си оставате приятели, макар че ти си феминист.

— Човек не обръща гръб на приятеля си само защото той не е съвършен.

— Да, така е, но пък се опитва да му помогне да стане по-добър човек. Обяснява му защо не е правилно да постъпва така.

— Ти така ли направи с Илайза?

— Е, тук си прав.

При следващия им разговор Уолтър най-сетне я покани на истинска среща с кино и вечеря. Съвсем в негов стил, оказа се безплатна прожекция на черно-бял гръцки филм, „Звяра от Атина“. Докато седяха в почти празния салон на факултета по изкуства и чакаха филмът да започне, Пати сподели плановете си за лятото — да отиде при Кейти Шмит в дома на родителите й в предградията, да продължи с физиотерапията и да се приготви за завръщане на терена през следващия сезон. И изведнъж като гръм от ясно небе в пустия салон Уолтър я попита дали не иска да живее в стаята на Ричард, която той щял да освободи, тъй като заминавал за Ню Йорк.

— Ричард заминава?

— Да, в Ню Йорк е най-интересната музикална сцена. Двамата с Херера искат да съберат нова група и да се пробват там. А договорът за наем изтича чак след три месеца.

— Аха. — Пати внимателно нагласи изражението си. — И ми предлагаш да се нанеса в неговата стая?

— Е, тя вече няма да е негова. Ще е твоя. Близо е до салона. Ще ти е много по-лесно, отколкото да пътуваш с метро чак от Едина.

— И ще живея с теб.

Той се изчерви и отклони поглед.

— Ще си имаш своя стая. Но ако имаш желание да вечеряме заедно или да излезем някъде, ще е страхотно. Можеш да ми имаш доверие, че ще уважавам личното ти пространство, но винаги ще съм на разположение, ако искаш компания.

Пати се взря напрегнато в лицето му, трудно й беше да го разбере. Изпитваше смесица от а) обида и б) съжаление, че Ричард си тръгва. Едва не предложи на Уолтър първо да я целуне, щом ще й предлага да живее с него, но беше толкова обидена, че изобщо не й беше до целувки. В този миг осветлението в салона угасна.

Доколкото пишещата тези редове си спомня, сюжетът на „Звяра от Атина“ разказва за мекушав атински счетоводител с очила с рогови рамки, който една сутрин на път за работа вижда снимката си на първа страница на някакъв вестник под заглавие Звяра от Атина все още е на свобода. Хората по улицата веднага започват да го сочат с пръст и едва не го залавят, но го спасяват банда терористи или престъпници, които погрешка го вземат за своя жесток главатар. Бандата има смели планове за голяма акция от типа да взриви Партинона, героят напразно се мъчи да им обясни, че е обикновен счетоводител, а не Звяра, само че бандитите толкова разчитат на помощта му, а гражданите са толкова твърдо решени да го убият, че в крайна сметка настъпва преломният миг, в който той сваля очилата и се превръща в смелия предводител, Звяра от Атина, и казва: „Добре, момчета, ето какъв е планът“.

Докато гледаше филма, Пати виждаше Уолтър на мястото на счетоводителя и си представяше как той сваля очилата си със същия жест. След прожекцията, докато вечеряха във „Весцио“, Уолтър разтълкува филма като метафора за комунизма в следвоенна Гърция и обясни как САЩ, нуждаейки се от съюзници за НАТО в Югоизточна Европа, в продължение на дълги години са финансирали политическите репресии там. Счетоводителят, заяви той, бил обикновеният човек, който накрая приемал своята отговорност да се включи в борбата срещу репресиите на десните сили.

Пати пиеше вино.

— Изобщо не съм съгласна — отсече тя. — Според мен става дума за това, че главният герой изобщо не е живеел истински, бил е отговорен и плах, не е знаел на какво е способен. Не е живеел истински живот, преди да го сбъркат със Звяра. И макар че само няколко дни след това загина, за него не беше проблем да умре, тъй като най-сетне е постигнал нещо и е осъзнал потенциала си.

Уолтър се смая.

— Но това е напълно безсмислено! — възрази той. — Той не постигна нищо!

— А защо тогава го направи?

— Защото се чувстваше солидарен с бандата, която спаси живота му. Осъзна, че има отговорност към тези хора. Те бяха губещата страна и се нуждаеха от него, и той им остана верен до края. Умря заради лоялността си.

— Боже — удиви се Пати, — ти наистина си страшно умен!

— Не съм. Понякога имам чувството, че съм най-големият глупак на света. Бих предпочел да мога да мамя. Да бъда изцяло съсредоточен върху себе си като Ричард и да се опитам да се занимавам с изкуство. А не мога не защото съм умен, просто характерът ми не е такъв.

— Но и счетоводителят смяташе, че характерът му не е такъв. Изненада самия себе си!

— Да, но филмът не е реалистичен. Човекът на снимката във вестника не просто приличаше на актьора, беше си самият той. Ако просто се беше предал в полицията, накрая всичко щеше да се изясни. Грешката му беше, че побягна. Затова казвам, че е метафора. Не е реалистична история.

На Пати й беше странно да пие в компанията на Уолтър, който беше пълен въздържател, но тя беше в зверско настроение и бързо обърна няколко чаши.

— Свали си очилата — заповяда тя.

— Не, няма да те виждам.

— Спокойно. Аз съм, Пати. Свали ги!

— Но аз обичам да те виждам! Обичам да те гледам!

Погледите им се срещнаха.

— Затова ли искаш да живея при теб?

Той се изчерви.

— Да.

— Е, в такъв случай не е зле да отидем да видя апартамента, за да реша.

— Сега?

— Да.

— Не си ли уморена?

— Не съм.

— Как е коляното ти?

— Много е добре, благодаря.

За първи път мислеше само за Уолтър. Ако я попитаха, докато куцукаше с патериците по „Четвърта“ в меката майска вечер, дали тайно не се надява да попадне на Ричард, би отговорила отрицателно. Пати искаше секс сега и ако Уолтър имаше грам мозък в главата си, щеше да обърне гръб на апартамента още щом чу телевизора от другата страна на вратата, щеше да я заведе някъде другаде, където и да е, в нейната стая, нямаше значение. Но Уолтър вярваше в истинската любов и очевидно се страхуваше да докосне Пати, преди да е сигурен, че чувствата са взаимни. Въведе я вътре, където Ричард седеше във всекидневната с боси крака върху масичката и с китара в скута, на дивана до него лежеше отворена тетрадка. Гледаше филм за войната и се наливаше с пепси, дъвчеше тютюн и плюеше в консервена кутия от домати. Иначе стаята беше чиста и подредена.

— Не си ли на концерт? — попита Уолтър.

— Беше тъпо — отвърна Ричард.

— Помниш Пати, нали?

Пати свенливо изкуцука напред.

— Здравей, Ричард.

— Пати, която не се смята за висока.

— Същата.

— И все пак си доста висока. Радвам се, че Уолтър най-сетне те е примамил тук. Вече се опасявах, че никога няма да успее.

— Пати се чуди дали да не живее тук през лятото — рече Уолтър.

Ричард вдигна вежди.

— Наистина ли?

Той беше по-слаб, по-младолик и още по-привлекателен, отколкото го помнеше Пати. Изведнъж й се прииска да отрече, че е смятала да живее тук с Уолтър, че е очаквала да си легне с него още тази вечер. Но нямаше как да опровергае доказателството на присъствието си.

— Търся нещо по-близо до салона — каза тя.

— Естествено. Напълно логично.

— Искаше да погледне стаята ти — поясни Уолтър.

— В момента е доста разхвърляна.

— Все едно някога не е била — засмя се Уолтър.

— Има и периоди на относителна неразхвърляност — заяви Ричард и изключи телевизора с палеца на крака си. — Как е малката ти приятелка Илайза?

— Вече не ми е приятелка.

— Нали ти казах за това? — обади се Уолтър.

— Исках да го чуя от първоизточника. Тя е страшно хахо, а? Не си личеше от пръв поглед, но после лъсна на бял свят, и още как!

— И аз допуснах същата грешка — каза Пати.

— Само Уолтър прозря истината от първия миг. Истината за Илайза. От това ще стане хубаво заглавие.

— Имах преимуществото, че тя ме намрази от пръв поглед — каза Уолтър. — Затова я виждах по-ясно.

Ричард затвори тетрадката и изплю кафеникава храчка в консервената кутия.

— Оставям ви, деца.

— Какво съчиняваш? — попита Пати.

— Обичайните неслушаеми простотии. Опитвах се да измисля нещо за онази мацка Маргарет Тачър. Новата министър-председателка на Англия.

— Мацка е силно казано за Маргарет Тачър — обади се Уолтър. — Тя е по-скоро „мадам“.

— Ти какво смяташ за думата „мацка“? — попита Ричард Пати.

— О, не съм от тия, дето се засягат.

— Уолтър твърди, че не бива да я използвам. Според него била обидна, макар моят опит да показва, че самите мацки нямат нищо против.

— Заради нея звучиш малко все едно от шейсетте — каза Пати.

— Звучи като неандерталец — подхвърли Уолтър.

— Доказано е, че неандерталците са имали големи черепи — заяви Ричард.

— Както и воловете — не му остана длъжен Уолтър. — И всички други преживни животни.

Ричард се засмя.

— Мислех, че сега само бейзболистите дъвчат тютюн — рече Пати. — Какъв вкус има?

— Спокойно можеш да опиташ, стига да си готова да повърнеш. — Ричард се изправи. — Излизам. Оставям ви сами.

— Почакай, искам да опитам — спря го Пати.

— Няма да ти хареса.

— Наистина искам да опитам.

Настроението, в което беше с Уолтър, безвъзвратно си беше отишло и сега й беше любопитно да види дали има силата да накара Ричард да остане. Най-сетне й се беше удала възможност да покаже това, в което се беше опитала да убеди Уолтър още в първата вечер на запознанството им — че не е за него. Това беше и възможност Уолтър да свали очилата си, да покаже зверската си страна и да прогони съперника. Но Уолтър, както винаги, се втурна да й осигури това, което тя желаеше.

— Дай й да опита — рече той.

Тя му се усмихна мило.

— Благодаря ти, Уолтър.

Тютюнът имаше стипчив вкус и изненадващо прогори венците й. Уолтър й донесе кафена чаша, за да има къде да плюе и Пати се настани на дивана като опитно зайче, чакаше никотинът да й въздейства и се наслаждаваше на вниманието. Уолтър обаче освен нея, следеше и Ричард и когато сърцето й заби учестено, през ума й минаха думите на Илайза, че той си пада по приятеля си, спомни си ревността й.

— Ричард здраво е хлътнал по Маргарет Тачър — каза Уолтър. — Според него тя е върховното проявление на капитализма, който неизбежно ще доведе до неговото саморазрушение. Сигурно пише любовна песен за нея.

— Познаваш ме добре — отвърна Ричард. — Любовна песен за дамата с косата.

— С него сме на различно мнение за вероятността за марксистка революция — обясни на Пати Уолтър.

— Ммм — тя се изплю в кутията.

— Уолтър мисли, че либералната държава може сама да се реформира — каза Ричард. — Той смята, че американската буржоазия доброволно ще приеме все по-големи ограничения за личните си свободи.

— Имам страхотни идеи за песни, но Ричард не ги приема и за мен това е напълно необяснимо.

— Да, за енергийната ефективност. Или за обществения транспорт. За държавна здравноосигурителна система. За данък върху децата.

— Ще си първият рокаджия, разработил тези теми.

— „Две деца е добре, а четири — зле.“

— „Две деца е добре, а хич — още по-добре.“

— Вече виждам тълпите по стадионите.

— Просто първо трябва да станеш страшно известен — каза Уолтър. — Тогава хората ще се вслушат.

— Ще си го отбележа. — Ричард се обърна към Пати. — Как си?

— Ммм! — Тя изплю тютюна в чашата. — Сега разбирам защо говореше за повръщане.

— Гледай да не е върху дивана.

— Добре ли си? — попита загрижено Уолтър.

Всичко пред очите й трептеше и мърдаше.

— Не мога да повярвам, че ти харесва — заяви Пати на Ричард.

— И въпреки това ми харесва.

— Добре ли си? — повтори Уолтър.

— Нищо ми няма. Просто трябва да постоя така и да не мърдам.

Всъщност й се повдигаше. Обаче нищо не можеше да направи по въпроса и затова стоеше на дивана и ги слушаше да спорят за политика и музика. Уолтър въодушевено й показа първата плоча на „Травматикс“ и накара Ричард да я пусне на грамофона. Първата песен беше „Мразя слънцето“, която тя беше чула в клуба през есента и която сега й се стори звуковия еквивалент на натравяне с никотин. Макар и звукът да беше намален (Уолтър беше патологично внимателен със съседите, разбира се), от музиката съвсем й се замая главата. Докато слушаше мрачния баритон на Ричард и усещаше погледа му върху себе си, си даде сметка, че не е сгрешила, правилно беше разтълкувала погледите му при предишните им срещи.

Към единайсет Уолтър започна да се прозява.

— Извинявай — заяви той, — по-добре да те изпратя до общежитието.

— Мога и сама да се прибера. Имам патерици за самозащита.

— Не, ще вземем колата на Ричард.

— Не, лягай си. Ричард ще ме закара. Става ли?

Уолтър затвори очи и нещастно въздъхна, явно това беше прекалено дори и за него.

— Разбира се — обади се Ричард. — Ще те закарам.

— Първо трябва да види стаята ти — обади се Уолтър, без да отваря очи.

— Заповядай, иди — каза Ричард. — Състоянието й е красноречиво.

— Не, искам ти да ми я покажеш — изгледа го многозначително Пати.

Стените и таванът бяха боядисани в черно, пънкарският хаос, възпиран във всекидневната от влиянието на Уолтър, тук си отмъщаваше и се разразяваше с двойна сила. Разхвърляни плочи и обложки, няколко кутии за плюене, още една китара, претъпкани лавици с книги, хаос от чорапи и бельо, омотани тъмни завивки, в които Илайза е била изтривана от гигантската гума — беше й интересно и някак си не неприятно да си го представи.

— Хубав цвят! — обяви Пати. — Ведър!

Уолтър отново се прозя.

— Ще пребоядисам, разбира се.

— Стига Пати да не предпочита черно — обади се от прага Ричард.

— Не съм се сещала за черни стени — призна тя. — Интересно е.

— Действа успокояващо — каза Ричард.

— Ти заминаваш за Ню Йорк, така ли?

— Аха.

— Страхотно. Кога?

— След две седмици.

— О, тогава и аз ще бъда там. Родителите ми имат двайсет и пет годишнина от сватбата. Планирано е някакво ужасно празненство.

— От Ню Йорк ли си?

— Уестчестър.

— Аз също. Макар че сигурно съм от друга част на Уестчестър.

— Аз съм от предградията.

— А пък аз — от Йонкърс.

— Виждала съм Йонкърс няколко пъти от метрото.

— Точно това имах предвид.

— С кола ли ще пътуваш до Ню Йорк?

— Защо? Да не искаш превоз?

— Може би. Търсиш ли спътници?

Той поклати глава.

— Ще си помисля.

На горкия Уолтър очите му се затваряха, той в буквалния смисъл на думата не виждаше свалката, която се разиграваше пред него. От чувство за вина и объркване Пати не можеше да си поеме дъх, устреми се към вратата, спря на прага и му благодари за вечерта.

— Съжалявам, че съм толкова уморен — отвърна той. — Сигурна ли си, че не искаш да те закарам до общежитието?

— Аз ще я закарам — обади се Ричард. — Ти си лягай.

Уолтър изглеждаше адски нещастен, но може би това се дължеше на умората. Пати и Ричард излязоха навън в мекото време и вървяха мълчаливо до ръждясалата „Импала“. Ричард като че ли се пазеше да не я докосне, докато тя се настаняваше и му подаваше патериците.

— Бих се обзаложила, че имаш микробус — каза Пати, когато той седна до нея. — Нали групите се движат с микробуси?

— Херера има микробус. Това си е моя лична кола.

— Значи, с нея ще ме закараш до Ню Йорк.

— Виж… — той пъхна ключа, — стига игрички. Ясен ли съм? Не е честно спрямо Уолтър.

Тя впери поглед напред.

— Кое не е честно?

— Да го залъгваш. Да му вдъхваш надежда.

— Това ли правя според теб?

— Той е невероятен човек. Изключително сериозен. Трябва да внимаваш повече с него.

— Знам. Не е нужно да ми го казваш.

— Защо дойде тази вечер? На мен ми се стори…

— Какво? Какво ти се стори?

— Стори ми се, че прекъснах нещо. Но когато се опитах да ви оставя…

— О, боже, ти наистина си гадняр!

Ричард кимна, сякаш да й покаже, че не му пука какво смята тя за него или че му е писнало от идиотки, дърдорещи глупости.

— Когато се опитах да ви оставя — повтори той, — ти като че ли нарочно се правеше, че не разбираш. Добре, сама си решаваш. Но просто искам да съм сигурен, че си даваш сметка как мачкаш Уолтър.

— Не желая да обсъждам този въпрос с теб.

— Добре. Няма да говорим за това. Но с него излизате често, нали? Всеки ден. И то от седмици.

— Приятели сме. Движим заедно.

— Хубаво. Знаеш какво е положението в Хибинг, нали?

— Да. Майка му има нужда от помощ за мотела.

Ричард се усмихна зловещо.

— Само това ли знаеш?

— Ами, че баща му не е добре, а братята му не си мръдват пръста.

— Това ти е казал, така ли? Нищо повече?

— Баща му има емфизем, а майка му е диабетичка.

— А той работи по строежите двайсет и пет часа седмично и взема всичките си изпити в юридическия факултет с отличен. И всеки ден има време да излиза с теб. Колко хубаво, че разполага с толкова много свободно време! Но ти си готина мадама и го заслужаваш, нали? Освен това си със счупен крак. Плюс, че си готина: това ти дава правото да не му зададеш дори и един въпрос.

Пати имаше чувството, че я обвиняват несправедливо.

— Знаеш ли — рече тя с разтреперан глас, — той ми е казвал какъв гадняр си с жените.

Това обаче като че ли изобщо не интересуваше Ричард.

— Опитвам се да те разбера, още повече че бяхте такива дружки с онази наркоманка Илайза — рече той. — В началото ми беше трудно, но сега вече ми е ясно. Първия път като те видях, те взех за мило и добре възпитано момиче от предградията.

— Значи, сега и аз съм гаднярка, така ли? Това ли искаш да кажеш? Аз съм гаднярка и ти си гадняр.

— Не споря. И двамата сме кофти, щом така смяташ. Но те моля да не бъдеш гаднярка с Уолтър.

— Не съм!

— Казвам ти какво виждам.

— Значи, не гледаш хубаво. Харесвам Уолтър. Приятели сме.

— И въпреки това явно не знаеш, че баща му умира от цироза, по-големият му брат е в затвора за катастрофа, а другият плаща с парите си от армията за новия си корвет. И Уолтър спи средно по четири часа в денонощието, докато сте приятели и излизате заедно, така че ти да можеш да дойдеш да флиртуваш с мен.

Пати притихна.

— Вярно е, че не го знаех — рече тя след малко. — Не ги знаех тези неща. Но не бива да сте приятели, ако не ти харесва да флиртуват с теб.

— А, значи, аз съм виновен, така ли?

— Извинявай, но е така.

— Отказвам се — заяви Ричард. — Но ти си помисли хубаво.

— Да, ще си помисля — отвърна Пати. — И все пак ти си гадняр.

— Виж, ще те закарам до Ню Йорк, щом искаш. Двама гадняри на път. Може и да е забавно. Но ако това е, което искаш, спри да си играеш с Уолтър. Заради мен го направи.

— Добре. А сега, моля те, закарай ме до общежитието.

Дали заради никотина, или по друга причина, тя не мигна цяла нощ, случилото се, се разиграваше безспир в главата й. Пати се опитваше да изпълни заръката на Ричард и да премисли нещата. Но това беше някакъв странен мисловен театър кабуки, тъй като, докато обикаляше около въпроса що за човек е и какъв ще бъде в крайна сметка животът й, в средата оставаше един непоклатим и непроменящ се факт: искаше да замине с Ричард и щеше да го направи. Тъжната истина бе, че разговорът в колата й беше донесъл едновременно необичайна възбуда и облекчение — възбуда, защото Ричард я възбуждаше, а облекчение, защото най-сетне, след като месеци наред се беше мъчила да бъде друга, по-различна от себе си, този път се беше държала като истинското си непресторено Аз. Точно заради това знаеше, че ще намери начин да тръгне с Ричард. Само трябваше да преодолее гузната си съвест по отношение на Уолтър и съжалението си, че не е човекът, който и двамата желаеха да бъде. Колко прав беше Уолтър да е предпазлив с нея! Колко прозорливо беше съзрял вътрешната й несигурност! Но като си мислеше колко прав и прозорлив е бил той, гузната й съвест и съжалението й, че ще го разочарова, нарастваха и така тя отново се връщаше в началото и започваше да се колебае.

Мина цяла седмица, без Уолтър да й се обади. Пати подозираше, че той се е отдръпнал по настояване на Ричард, който сигурно му беше изнесъл лекция как не бива да вярва на жените и че трябва да пази сърцето си по-внимателно. Едно такова поучение би било едновременно ценна услуга от страна на Ричард и ужасно потъпкване на илюзиите на Уолтър. Не спираше да си мисли как Уолтър беше мъкнал саксии с цветя по автобуси, за пламналите му като коледна звезда бузи. Мислеше си за вечерите, когато в общежитието го сгащваше досадницата Сюзън Сторс, която се решеше така, че пътят й минаваше почти над ухото, и как той търпеливо слушаше ядосаното й мърморене за диетата, несгодите на инфлацията, жегата в стаята й и всевъзможните й разочарования от университетската администрация и преподавателския състав, докато Пати, Кейти и останалите се кикотеха на „Въображаемият остров“; обездвижената заради счупения си крак Пати отказваше да стане и да спаси Уолтър от страх след това Сюзън да не започне да досажда на всички останали, а Уолтър, макар че се шегуваше с Пати за недостатъците на Сюзън и макар да съзнаваше колко много работа има и колко рано трябва да стане на сутринта, редовно се оставяше Сюзън да го хване за слушател, тъй като тя беше хлътнала по него и му беше жал за нея.

Тъй или иначе, всичко това идва да покаже, че Пати просто не можеше да скъса с Уолтър. Не си говориха, докато той не се обади от Хибинг да се извини за мълчанието си и да й съобщи, че баща му е в кома.

— О, Уолтър, толкова ми липсваше! — възкликна тя, макар че Ричард в никакъв случай не би одобрил една такава реакция.

— И ти ми липсваше!

Пати си напомни да попита как е баща му, макар че имаше смисъл да си прави труда само ако възнамеряваше да продължи с него. Уолтър спомена за отказал черен дроб, белодробна едема, лоши прогнози.

— Страшно съжалявам — рече тя. — Виж, за стаята…

— Няма нужда да вземаш решение сега.

— Не, редно е да ти отговоря. Ако възнамеряваш да я дадеш под наем…

— Предпочитам да я дам на теб!

— Е, да, може и да се навия, но другата седмица трябва да се прибера вкъщи и мислех да пътувам с Ричард. Той и без това тръгва тогава.

Внезапното му мълчание разпръсна съмненията й, че Уолтър може и да не схване важността на този въпрос.

— Нали си беше купила самолетен билет? — попита накрая той.

— Мога да го върна — излъга тя.

— Е, както решиш. Но нали знаеш, че на Ричард не можеш да разчиташ?

— Знам, знам. Прав си. Просто си мислех, че може да спестя малко пари, за да имам после за наема. — Това беше пълна лъжа. Билетът й беше подарък от родителите й. — Така или иначе, каквото и да реша после, със сигурност ще покрия наема за юни.

— Не е нужно, ако не мислиш да живееш в апартамента.

— Сигурно ще дойда, но просто в момента не мога да съм категорична.

— Добре.

— Наистина бих искала да живея с теб. Просто още не мога да ти кажа със сигурност. Така че, ако намериш друг желаещ, не се съобразявай с мен. Но ще ти дам парите за юни.

Отново настъпи мълчание и след това Уолтър потиснато заяви, че трябва да затвори.

Ободрена от провеждането на този труден разговор, Пати се обади на Ричард и го увери, че е приключила с въпроса с Уолтър, при което Ричард отвърна, че датата му на заминаване още не била сигурна и имало два концерта в Чикаго, на които мислел да отиде.

— Стига да съм в Ню Йорк преди другата събота, става — заяви Пати.

— Да, годишнината от сватбата. Къде е празненството?

— В „Мохонк Маунтин Хаус“, но е достатъчно да ме закараш до Уестчестър.

— Ще видя какво мога да направя.

Не е кой знае колко забавно да пътуваш с шофьор, който смята не само теб, а навярно и всички жени като цяло за трън в петата, ала Пати го разбра едва след като го изпита на гърба си. Проблемите започнаха с датата за заминаване, която трябваше да бъде изтеглена напред заради нея. След това обаче Херера се забави заради някаква авария с микробуса, а тъй като Ричард възнамеряваше да преспи в Чикаго при приятели на Херера, пък Пати не беше част от тази уговорка, можеше да се получи конфуз. Освен това хич я нямаше в пресмятането на разстояния и затова, когато Ричард дойде да я вземе с три часа закъснение и излязоха от Минеаполис чак в късния следобед, Пати не подозираше колко късно ще пристигнат в Чикаго и колко е важно да наваксат на магистралата. Не тя беше виновна, че тръгнаха късно. Затова съвсем спокойно поиска да спрат, за да отиде до тоалетната край О Клер и след около час, насред нищото, за вечеря. Това си беше нейното пътуване и Пати искаше да му се наслади! Но задната седалка беше пълна с оборудване, което Ричард не смееше да остави без надзор, а основните му потребности се изчерпваха с тютюна за дъвчене (беше сложил голяма кутия за плюене на пода) и макар да не мърмореше как патериците й забавят и усложняват всяко нейно действие, не я успокояваше и не й казваше да не бърза. Докато прекосяваха Уисконсин, въпреки рязкото му държане и едва потисканото раздразнение от съвсем естествените й човешки нужди, във всяка една минута тя усещаше страстта му едва ли не като осезаемо напрежение върху тялото си, а това не спомагаше особено за доброто настроение. Не че той не я привличаше. Само че Пати се нуждаеше от малко време, за да се настрои, и пишещата тези редове трябва да си признае, че младостта и неопитността й трудно могат да послужат за оправдание за начина, по който тя се мъчеше да спечели това време — като постоянно, инатливо насочваше разговора към Уолтър.

Първоначално на Ричард не му се говореше, но след като Пати го накара да си развърже езика, научи много за студентските години на Уолтър. За организираните от него симпозиуми за пренаселването и за реформи в избирателната колегия, на които се събрали шепа хора. За предаването за модерна музика по студентското радио, на което бил водещ в продължение на четири години. За подписката му за по-добре уплътнени прозорци в общежитието в „Макалистър“. За статиите, които пишел в университетския вестник, например за чиниите, които минавали през ръцете му, докато работел като мияч в стола: бил пресметнал колко семейства в Сейнт Пол могат да се нахранят от изхвърлената след една вечеря храна, напомнял на състудентите си, че други човешки същества трябва да почистват фъстъченото масло, което те размазват навсякъде, правел философски анализ на навика на състудентите си да сипват три пъти повече мляко от необходимото върху овесените си ядки и след това да оставят пълни с неизползваемо мляко купи в таблите си: защо смятали, че млякото е безплатна и неизчерпаема стока като водата и производството му не оказва влияние върху околната среда? В тона на Ричард се долавяше покровителственото отношение, което Пати беше доловила в разговора им отпреди две седмици, примесено със странна тъга и съжаление към Уолтър, все едно той усещаше болката, която Уолтър изпитва при сблъсъка със суровата действителност.

— А имаше ли си гадже? — попита Пати.

— Все ги избираше едни… Недосегаеми. Обвързани. Артистични мадами, дето движеха в други среди. Имаше една, след която се влачи целия втори курс. Заради нея премести предаването си от петък вечерта, което е най-слушаното време, във вторник следобед. Когато разбрах, вече беше късно да го спра. Пишеше й домашните, водеше я по концерти. А тя ужасно го работеше. Постоянно се появяваше в стаята ни по никое време.

— Странно. Защо?

— Изобщо не слуша, като му говоря. Голям инат е. Не му личи, но си пада по най-готините мацки. Хубави, добре сложени. В това отношение е амбициозен. И затова не беше много щастлив в колежа.

— А онова момиче, което често идвало в стаята ви… Ти харесваше ли я?

— Не харесвах това, което причиняваше на Уолтър.

— Май ти се случва често, а?

— Тя имаше ужасен вкус и беше свободна в петък вечер. Накрая остана само един начин да му покажа каква е работата. С каква мадама се е хванал.

— А, направил си му услуга. Ясно.

— Лесно е да съдиш другите.

— Не, сериозно, сега разбирам защо не ни уважаваш. Щом като в продължение на години си се сблъсквал само с момичета, които те карат да предадеш приятеля си. Кофти работа, чудесно те разбирам.

— Теб те уважавам.

— Ха-ха!

— Ти имаш глава на раменете. Не бих имал нищо против да се виждаме лятото, ако решиш да останеш в Ню Йорк.

— Това едва ли е много вероятно.

— Просто казвам, че би било хубаво.

Пати разполагаше с три часа, за да се порадва на тази илюзия — зяпаше светлините на колите, устремили се към големия град, и се чудеше какво ли ще е да е мадамата на Ричард, питаше се дали някоя жена, която той уважава, ще може да го промени, мислеше си как никога повече няма да се върне в Минесота, опитваше се да си представи в какъв апартамент ще живеят двамата, наслаждаваше се на мисълта, как ще покаже Ричард на надменната си сестра, представяше си смайването на роднините си, като видят колко готина е станала, представяше си как ще бъде изтривана от гигантската гума всяка нощ — преди да се озоват в действителността на южния бряг на езерото. Беше два след полунощ, а Ричард не можеше да намери блока на приятеля на Херера. Стигнаха до железопътни релси и тъмна, страшна река. Улиците бяха празни, с изключение на таксита копърки и навъсени чернокожи младежи, с които плашеха хората по вестниците.

— Ако имахме карта, щеше да е по-лесно — отбеляза Пати.

— Блоковете имат номера, все някак ще се ориентираме.

Приятелите на Херера бяха хора на изкуството. Блокът им, който Ричард най-сетне откри с помощта на един таксиджия, изглеждаше необитаем. Звънецът висеше на изтръгнати от стената жици, но пък работеше. Завесата на един прозорец се дръпна, някой надникна към тях и след това слезе, мърморейки недоволно.

— Извинявай, човеко — рече Ричард. — Забавихме се поради независещи от нас причини. Трябва ни местенце за една-две вечери.

Художникът беше по захабени провиснали боксерки.

— Днес започнахме да мажем. Стената още не е изсъхнала. Херера каза, че ще пристигнете през почивните дни.

— Не ви ли се обади вчера?

— Да, обади се. Казах му, че стаята не е готова.

— Не е проблем. Много сме ви благодарни. Ще сваля багажа.

Пати, която нямаше как да помогне с пренасянето, пазеше колата, докато Ричард бавно я изпразваше. В стаята им се усещаше силна миризма на вар, Пати беше твърде млада, за да я познава и да намери в нея уют и спокойствие. Единственото осветление идваше от ярък прожектор, закрепен на окапана с хоросан стълба.

— Боже господи! — измърмори Ричард. — Какво е ставало тук? Да не са хванали шимпанзета да мажат?

Под мръсните и окапани с хоросан найлони откриха гола ръждясала двойна пружина.

— Не е по обичайните ти шератонски стандарти, предполагам — каза Ричард.

— Има ли чаршафи? — попита унило Пати.

Той отиде във всекидневната и се върна с одеяло, индианска черга и лилава възглавница.

— Ти ще спиш тук. Оттатък има кушетка за мен.

Тя го погледна въпросително.

— Късно е. Трябва да поспиш.

— Сигурен ли си? Леглото е достатъчно широко. Кушетката ще ти е къса.

Беше гроги, но го желаеше и си носеше всичко необходимо, а инстинктът й диктуваше да го направят веднага, да го впишат черно на бяло, преди да е имала време да размисли и да промени решението си. Едва подир много години, половин живот по-късно научи причината, поради която Ричард изведнъж се беше превърнал в такъв кавалер, и тя я изненада. Но тогава, във влажната току-що измазана стая не й оставаше друго, освен да приеме, че някак си е грешала за него или пък че го е отблъснала, като му е досаждала по пътя и не му е помогнала с пренасянето на багажа.

— Там има нещо като баня — посочи той. — Може да извадиш по-голям късмет от мен и да намериш ключа за лампата.

Пати го изгледа с копнеж, но той бързо й обърна гръб. Изненадата и обидата, напрежението от пътуването, стресът от пристигането, ужасното състояние на стаята: Пати угаси, легна си с дрехите и дълго плака, като внимаваше да не я чуят, докато разочарованието й се разми в съня.

Събуди се в шест от яркото слънце и докато чакаше някой друг да се размърда в апартамента, съвсем се вкисна и наистина се превърна в трън в петата. През целия ден показваше само най-лошата си страна. Приятелите на Херера бяха тантурести и говореха на някакъв жаргон, който тя не разбираше, и това подсилваше смущението от високия й ръст. В началото получи три възможности да се докаже, след което те брутално я игнорираха и после, за нейно облекчение, излязоха с Ричард, който се върна сам с кутия понички за закуска.

— Ще взема да доизмажа — заяви той. — Направо ми призлява, като гледам как са я окепазили. Какво ще кажеш да пресееш малко пясък?

— Мислех да отидем до езерото, да пообиколим малко. Тук е адски горещо. Или пък да видим някой музей?

Ричард я изгледа мрачно.

— Искаш да ходиш на музей?

— Просто да изляза и да пообикалям из Чикаго.

— По-добре остави излизането за довечера. Ще свирят „Мегъзин“. Знаеш ли ги?

— Нищо не знам. Не си ли личи?

— Крива си. Искаш да си тръгнеш.

— Нищо не искам.

— Ако оправим стаята, довечера ще спиш по-добре.

— Не ми пука. И не ми се занимава с пясък.

Кухнята беше кошмарна, невидяла чистене кочина, която лъхаше на лудост. Пати се настани на кушетката, на която Ричард беше спал, и се помъчи да зачете романа на Хемингуей, който си носеше с надеждата да впечатли Ричард, но жегата, миризмата, умората, буцата в гърлото и музиката на „Мегъзин“ — оттатък Ричард пускаше албумите им на уредбата един след друг — й пречеха да се съсредоточи. Когато горещината стана непоносима, тя надникна в стаята и заяви, че излиза да се разходи.

Той мажеше гол, космите на гърдите му бяха полепнали от пот.

— Тук не е много подходящо да обикаляш сама.

— Може да дойдеш с мен.

— След час.

— Забрави. Ще изляза сама. Имаме ли ключ от тук?

— Наистина ли ще излезеш сама, с патерици?

— Да, освен ако не дойдеш с мен.

— Ще го направя, както вече казах, но след час.

— Но на мен не ми се чака цял час!

— В такъв случай ключът е на масата в кухнята.

— Защо се държиш толкова зле с мен?

Той затвори очи и като че ли преброи до десет. Личеше си колко не харесва жените и техните приказки.

— Защо не си вземеш студен душ и не изчакаш да довърша?

— Вчера за малко като че ли ме харесваше.

— Наистина те харесвам. Но просто искам да довърша.

— Добре, работи си.

В следобедния пек на улицата беше още по-горещо. Мъчейки се да преглътне сълзите си, Пати куцукаше устремено, сякаш знаеше къде отива. Стигна до реката, която сега не изглеждаше толкова заплашителна, както й се беше сторила през нощта, беше просто тинясала и мръсна, а не зла и всепоглъщаща. От другата страна се виждаха украсени за предстоящ или минал мексикански празник улици, а може би винаги си бяха украсени така. Намери мексиканска закусвалня с климатик, където я зяпаха, но не я закачаха и можеше да седи, да пие кола и да си страда. Тялото й жадуваше за Ричард, но иначе тя осъзнаваше, че е допуснала грешка, като е тръгнала с него: всичко, което беше очаквала от него и от Чикаго, беше просто една голяма измислица. В глъчта край нея изскачаха познати от часовете по испански в училище думи — lo siento, hace mucho calor, que quiere la senora[10]. Събра смелост и си поръча три тако и ги изяде, гледаше как отвън преминават безчет автобуси, сподиряни от опашка от трепкащ прахоляк. Струваше й се, че времето минава някак странно — с вече доста богатия си опит в убиването на цели следобеди, пишещата тези редове може да определи този ход на времето като депресивен: хем се точи едва-едва, хем хуква влудяващо бързо; една след друга се отронват пълни секунди и образуват празни часове; накрая, към края на работния ден, се появиха групички млади работници и започнаха да я заглеждат, подхвърляйки забележки по адрес на нейните muletas[11], и Пати си тръгна.

Когато се върна в апартамента, слънцето беше жълта топка в края на прокараните по оста изток — запад улици. Сега си позволи да си признае, че се беше мотала навън, за да разтревожи Ричард, и в това отношение явно беше претърпяла пълен провал. Апартаментът беше празен. Стените в стаята й бяха доизмазани, подът беше грижливо пометен, леглото беше оправено с истински чаршафи и възглавници. На индианската черга имаше бележка от Ричард, написана с микроскопични главни букви, обясняваше й как да вземе градската железница до някакъв клуб и завършваше с: „Предупреждение: трябваше да взема домакините“.

Преди да реши дали да отиде на концерта, Пати полегна да подремне и се събуди часове по-късно от завръщането на приятелите на Херера. Докуцука във всекидневната и най-неприятният от тях я осведоми, че Ричард си е тръгнал с други хора и е помолил да й предадат да не го чака, щял да се прибере навреме, за да я закара до Ню Йорк.

— Колко е часът? — попита тя.

— Към един.

— След полунощ?

Приятелят на Херера се ухили.

— Не, има пълно слънчево затъмнение.

— А къде е Ричард?

— Тръгна си с две мадами, с които се запозна в клуба. Не каза къде отива.

Както вече беше отбелязано, Пати не беше много добра в пресмятането на разстояния. За да пристигне в Уестчестър навреме, за да отиде с родителите си в „Мохонк Маунтин Хаус“, с Ричард трябваше да потеглят от Чикаго в пет сутринта. Тя спа до късно и когато се събуди, навън беше мрачно и сиво, съвсем различен град, друг сезон. От Ричард нямаше и следа. Пати доизяде изсъхналите понички и отметна няколко страници от Хемингуей, докато стана единайсет, и тогава осъзна, че сметката няма как да излезе.

Облече си бяла риза и се обади на родителите си за тяхна сметка.

— Чикаго! — възкликна Джойс. — Не мога да повярвам! Близо ли си до летището? Можеш ли да хванеш самолет? Чакахме те да пристигнеш всеки момент. Баща ти иска да тръгнем по-рано заради натовареното движение.

— Прецаках нещата. Съжалявам.

— Ще можеш ли да стигнеш до утре сутринта? Официалното събитие е утре вечер.

— Ще се постарая — обеща Пати.

Джойс беше в щатското събрание вече трета година. Ако не се беше хванала да изброи по телефона всички роднини и приятели, които щяха да се съберат в „Мохонк“ за важното честване, ако не беше заобяснявала с какво вълнение братът и сестрите на Пати очаквали събитието, колко била трогната от поздравленията, прииждащи от четирите краища на страната, възможно е Пати да беше направило необходимото да стигне до „Мохонк“. Само че докато я слушаше, в нея се възцариха необясним покой и сигурност. Над Чикаго се сипеше дъждец, идващият от езерото ветрец, който размърдваше платнените завеси, носеше приятен мирис на охладен бетон. С необичайна липса на негодувание, с новопридобит хладнокръвен поглед Пати се вгледа в себе си и видя, че няма да се случи нищо страшно, ако пропусне годишнината, няма да нарани никого. По-голямата част от работата беше свършена. Вече беше почти свободна, последната крачка й се струваше ужасна, но не и неприятна, доколкото една такава комбинация е възможна.

Седеше до прозореца и вдишваше дъжда, гледаше как вятърът свежда поникналите по покрива на отдавна изоставена фабрика бурени и храсталаци, когато се обади Ричард.

— Страшно съжалявам. До час ще съм при теб.

— Няма нужда да бързаш. Вече няма смисъл.

— Но празненството е утре, нали?

— Не, Ричард, официалната вечеря е утре. Трябваше да бъда там днес. Днес до пет.

— Мамка му. Занасяш ли ме?

— Наистина ли не помниш?

— В момента в главата ми е малко каша. Не съм си доспал.

— Добре, както и да е. Няма смисъл да бързаш. Май ще се прибера у дома.

И това и направи. Избута куфара си надолу по стълбите, куцукайки с патериците, спря едно такси копърка на „Халстед Стрийт“, после взе автобус до Минеаполис и от там до Хибинг, където Джийн Бърглънд умираше в лютеранската болница. В празните среднощни улици на Хибинг валеше като из ведро, беше пет градуса. Бузите на Уолтър бяха по-румени от всякога. Във вмирисания на цигари таралясник на баща му Пати го прегърна, скочи в дълбокото със затворени очи и със задоволство установи, че Уолтър умее да се целува хубаво.

Трета глава: Свободният пазар насърчава съревнованието

В случай че в тези страници се с прокраднала оплаквателна или направо обвинителна нотка по адрес на родителите на Пати, пишещата тези редове би искала да изкаже дълбоката си благодарност към Джойс и Рей поне по отношение на едно-единствено нещо, а именно, че никога не са я окуражавали да бъде творческа и артистична личност, както правеха със сестрите й. Джойс и Рей я пренебрегваха и колкото и да страдаше като по-малка, все повече й се струва, че това е било за добро, предвид участта на сестрите й, които сега, макар и надхвърлили четирийсет години, живеят сами в Ню Йорк, защото са твърде ексцентрични и/или разглезени, за да поддържат дълготрайни връзки, получават пари от родителите си и продължават да се мъчат да постигнат артистичен успех, тъй като са били научени да вярват, че това е специалната им съдба. В крайна сметка се оказва, че е по-добре да те смятат за глупав и скучен, отколкото за гениален и изключителен. В този смисъл проявяваните от време на време от Пати творчески наклонности са приятна изненада, а не повод за срам, че не е отдадена на изкуството артистична личност.

Една от най-хубавите черти на Уолтър в младостта му беше силното му желание Пати да победи във всичко, с което се захване. Докато Илайза беше проявявала незадоволително оскъдна пристрастност към нейните каузи, Уолтър надъхваше Пати с враждебност към всеки (родителите, брата и сестрите), който я караше да се чувства зле. И тъй като беше толкова честен във всички други области от живота, критиките му към семейството й и подкрепата му за може би не съвсем достойните й опити да се съревновава с близките си изглеждаха напълно основателни и оправдани. Уолтър може и да не беше точно мъжът, когото тя искаше, но беше ненадминат в осигуряването на буйната поддръжка, от която по онова време Пати се нуждаеше повече, отколкото от романтика.

Сега лесно се вижда, че щеше да е добре някой да я беше посъветвал да отдели няколко години да поработи и да си изгради по-солидна идентичност отвъд спорта, да натрупа малко опит с други мъже и като цяло да стане по-зряла, преди да се посвети на майчинството. Но макар че беше приключила кариерата си на играч в университетския отбор, в главата й продължаваше да тиктака часовникът, тя все още беше във властта на звънеца, оповестяващ началото и края на мача, повече от всякога искаше да продължи да побеждава. А начинът да победи — най-добрият удар, с който да съкруши сестрите и майка си — беше да се омъжи за най-милия младеж в Минесота, да живее в по-голяма, по-хубава и по-интересна къща, да ражда бебета и да прави като родител всичко, за което Джойс не беше намирала време. А Уолтър, макар да беше феминист и да подновяваше студентското си членство в „Нулев ръст на населението“, прие домашарската й програма безрезервно, тъй като Пати наистина беше жената, която той желаеше.

Ожениха се три седмици след дипломирането й — почти година след пътуването й с автобус до Хибинг. На майката на Уолтър, Дороти, се падна задачата да се мръщи и да изразява загриженост — нежно, плахо, но въпреки това доста упорито — по отношение на решението на Пати просто да подпишат в съда в Хенъпин Каунти, вместо да направят истинска сватба при родителите й в Уестчестър. Няма ли да е по-добре, питаше внимателно Дороти, да поканят и Емерсънови? Разбирала, че Пати не е близка с роднините си, но все пак дали по-късно нямало да съжалява, че ги е изключила от това важно събитие? Пати се опита да й опише как би изглеждала една сватба в Уестчестър: поне двеста от най-близките приятели на Джойс и Рей и от най-големите дарители за кампаниите на Джойс; натиск от страна на Джойс да избере едната си сестра за шаферка, а на другата да позволи да изпълни интерпретативен танц на церемонията; неограничено наливане с шампанско, в резултат на което Рей ще разказва вицове за лесбийки пред съотборничките на Пати. Дороти се просълзи, може би от съжаление към нея или пък от тъга за студенината и рязкостта й към семейството й. Не е ли възможно, настоя тя нежно, да поиска малка церемония без външни хора, в която всичко да е така, както тя би предпочела?

Една от немаловажните причини Пати да не желае сватба беше фактът, че Ричард щеше да е кум. Мотивите й тук бяха отчасти очевидни и отчасти свързани със страха й от запознанството на Ричард със сестра й. (Пишещата тези редове най-сетне ще събере смелост и ще произнесе името на въпросната сестра: Абигейл.) Не стига, че Илайза беше спала с Ричард, но ако Пати го видеше да се занася по Абигейл, пък било то и само за една нощ, това щеше да я довърши. Разбира се, тя не го каза на Дороти. Вместо това заяви, че не си пада много по церемониите.

За сметка на това през пролетта заведе Уолтър да го представи на семейството си. Пишещата тези редове с болка си признава, че я беше срам да го покаже на близките си и че може би това беше една от причините да не иска сватба. Тя го обичаше (и още го обича, още го обича!) заради качествата му, които й се струваха напълно достатъчни за техния личен свят за двама, но не бяха очевидни за критичния оглед, на който сестрите й, най-вече Абигейл, щяха да го подложат. Притесненият му смях, вечното му изчервяване и по най-дребния повод, добротата му: тези качества й бяха скъпи в по-общия контекст на личността му. Дори се гордееше с тях. Но по-примитивната й страна, която сблъсъкът със семейството й като че ли винаги изкарваше на показ, нямаше как да не съжалява, че той не е един и деветдесет и адски секси.

Джойс и Рей, трябва да им се признае, вероятно поради тайното си облекчение, че Пати все пак се е оказала хетеросексуална (тайно, защото Джойс на думи горещо приветстваше различните), се държаха безукорно. След като разбраха, че Уолтър не е стъпвал в Ню Йорк, се превърнаха във великодушни посланици на града, настояваха Пати да го води по музейни изложби, които самата Джойс нямаше време да посети заради ангажиментите си в Олбъни, и след това да вечерят заедно в одобрени от „Таймс“ заведения, включително едно в Сохо, който тогава беше непознат и плашещ квартал. Първоначалното безпокойство на Пати родителите й да не се присмеят на Уолтър беше изместено от тревогата, че той няма да разбере защо те са непоносими за нея и ще мине на тяхна страна: ще започне да подозира, че истинският проблем е Пати, и ще загуби сляпата си вяра в добротата й, на която тя се беше научила да се осланя през годината, в която бяха заедно.

За щастие, Абигейл, която беше изтънчен ценител на добрите заведения и на няколко пъти натрапи присъствието си, като така превръщаше вечерите в неловки петорки, беше във върховно непоносима форма. Тъй като за нея беше абсолютно невъзможно да си представи хората да се съберат някъде по друга причина, освен да я слушат, тя не преставаше да мели за театралния свят в Ню Йорк (по дефиниция един несправедлив свят, тъй като не беше напреднала в него след пробива си като дубльорка); за „лигавата гадина“ от Йейл, бившият й професор, с когото имала непреодолими творчески различия; за приятелката си Тами, която със свои средства финансирала постановка на „Хеда Габлер“ и така се превърнала в звезда; за махмурлука си, за ограниченията в цените на наемите и как била хванала някого „на калъп“, за което Рей, който непрестанно доливаше чашата си с вино, настояваше да чуе най-порнографските подробности. Насред последната вечеря в Сохо на Пати й писна Абигейл да отвлича вниманието, което по правило би трябвало да пада върху Уолтър (който любезно попиваше всяка дума на Абигейл), и сряза сестра си да млъкне и да даде думата и на останалите. Настъпи сконфузен интервал от мълчаливо размахване на прибори. След това Пати, разигравайки с жестове как вади с ченгел думите от устата на Уолтър, го накара да се разговори. Това се оказа грешка, тъй като той се интересуваше от политика и тъй като не знаеше какви са истинските политици, смяташе, че един депутат в щатското събрание би проявил интерес към идеите му.

Първо попита Джойс дали е чувала за Римския клуб. Джойс призна, че не е. Уолтър обясни, че Римският клуб (бил поканил един от неговите членове да изнесе лекция в „Макалистър“ преди две години) си е поставил за цел да изследва границите на растежа. Съвременната икономическа теория, в това число и марксистите, и привържениците на свободния пазар, приемали еднозначно, че икономическият растеж е нещо хубаво. Ръстът на БВП от един-два процента се смятал за скромен, а ръстът на населението от един процент се приемал дори за желан, но ако човек пресметнел този ръст за сто години, резултатът бил ужасен: населението на Земята щяло да достигне осемнайсет милиарда, а световното потребление на енергия щяло да се увеличи десет пъти спрямо днешното. А ако се пресметнели данните за още сто години със стабилен ръст, числата ставали направо невъзможни. Затова Римският клуб търсел рационални и хуманни начини за ограничаване на растежа, който унищожавал планетата и заради който накрая хората щели да умрат от глад или да се избият.

— Римският клуб — обади се Абигейл. — Това да не е италианският плейбой клуб?

— Не — отвърна спокойно Уолтър. — Това са хора, които оспорват нашата мания по растежа. Всички са се вманиачили по растежа, но ако човек се замисли, ще види, че за възрастния организъм растежът е като рака. Ако нещо ви расте в устата или в дебелото черво, това е лошо, нали? Затова тази малка група от интелектуалци и филантропи се опитва да преодолее тесногръдия ни поглед на коне с капаци и да повлияе на правителствената политика на най-високо ниво в Европа и Западното полукълбо.

— Римските зайчета — подхвърли Абигейл.

— Норфък Вирджиния — обади се Рей с преувеличен италиански акцент.

Джойс се прокашля. Когато бяха сами и Рей започнеше да се държи просташки заради изпитото вино, тя просто се оттегляше в джойсовската си вглъбеност, но в присъствието на бъдещия си зет нямаше как да не се смути.

— Уолтър повдига много интересен въпрос — каза тя. — Не съм добре запозната с тази идея, нито пък с този… клуб. Но той със сигурност ни дава доста предизвикателна перспектива за състоянието на нашия свят.

Уолтър не видя знака на Пати да сложи край на тази дискусия и вместо това продължи ентусиазирано:

— Основната причина, поради която се нуждаем от нещо като Римския клуб, се корени в това, че е крайно време да се проведе един разумен разговор за растежа и това трябва да стане извън обичайния политически процес. Очевидно и ти самата го съзнаваш, Джойс. Ако искаш да те изберат, няма как да агитираш за забавяне на растежа, да не говорим за връщане към предишните нива. Това би било политическо самоубийство.

— Меко казано — изсмя се сухо Джойс.

— Но все някой трябва да отвори дума за това и да се опита да въздейства на политиците, защото в противен случай ще унищожим планетата. Собственото ни размножаване ще ни преседне на гърлото.

— Като стана дума за пресядане — обади се Абигейл, — цялата бутилка ли си я заплюл за себе си, или и ние може да получим малко?

— Ще поръчаме още една — отвърна Рей.

— Според мен не е необходимо — заяви Джойс.

Рей вдигна ръка.

— Джойс… не… не ни се бъркай. Добре сме.

Пати със застинала усмивка гледаше елегантните богаташи под приятното дискретно осветление на съседните маси. Разбира се, нямаше по-добро място на света от Ню Йорк. Този факт беше темелът на самодоволството на близките й, основата, благодарение на която можеха да се подиграват на всичко останало и която съпровождаше изтънчеността им на възрастни хора, с която си плащаха правото да се държат като деца. За Пати седенето в онзи ресторант в Сохо беше сблъсък със сила, която тя нямаше никакъв шанс да победи. Семейството й беше предявило претенциите си към Ню Йорк и никога нямаше да се откаже от него. Единствената й възможност беше просто никога повече да не стъпи тук, да забрави, че изобщо съществуват такива ресторанти.

— Ти май не пиеш вино — рече Рей на Уолтър.

— Сигурен съм, че мога, ако искам.

— Това е много добро амароне, ако решиш да опиташ.

— Не, благодаря.

— Сигурен ли си?

Рей размаха бутилката пред него.

— Да, сигурен е! — избухна Пати. — Повтаря го всяка вечер в последните четири дни! За твое сведение, Рей, не всички искат да се наливат до козирката и да се държат отвратително и грубо. На някои им е приятно да водят разговори като възрастни хора, вместо да си разказват мръсни вицове два часа.

Рей се усмихна, все едно думите й му са се сторили смешни. Джойс извади очилата си, за да огледа менюто с десертите, Уолтър пламна, а Абигейл спазматично завъртя врат и кисело се обади:

— Рей ли? Рей?! Така ли го наричаш вече?

На другата сутрин Джойс с треперещ глас рече на Пати:

— Уолтър е много по-… не съм сигурна дали точната дума е „консервативен“, май не е точно консервативен, макар че от гледна точка на демократичния процес, властта на хората и всеобщото благоденствие не е и авторитарен, но в известен смисъл, да, консервативен — отколкото очаквах.

Два месеца по-късно, на церемонията по раздаване на дипломите, Рей с нескрита подигравка каза на Пати:

— Уолтър така се зачерви, като говореше за растежа, че се изплаших да не получи удар.

А шест месеца по-късно, на единствения Ден на благодарността, за който Пати и Уолтър проявиха глупостта да отидат в Уестчестър, Абигейл заразпитва Пати:

— Как е Римският клуб? Приеха ли ви вече в него? Узнахте ли тайната? Седнахте ли в кожените кресла?

На летище „Ла Гуардия“ Пати през сълзи изхлипа:

— Мразя семейството си!

А Уолтър храбро отговори:

— Ще си направим наше семейство!

Горкият Уолтър. Първо се беше отказал от мечтите си да бъде актьор или режисьор заради чувството си за дълг към родителите си, а след това, веднага щом баща му почина и по този начин го освободи, Уолтър се обвърза с Пати, заряза стремежите си за спасяване на планетата и започна работа в ЗМ, така че тя да получи прекрасната си стара къща и да стои у дома с децата. И всичко това стана почти без обсъждане. Той се палеше по всичко, което палеше и нея, хвърли се в ремонта на къщата, пое задачата да я защитава от роднините й. Едва след години, след като Пати беше започнала да го разочарова, Уолтър започна да проявява по-голямо състрадание към другите Емерсънови и настояваше, че тя е била късметлийката, единствената от семейството, избегнала крушението и оцеляла да разкаже историята. Твърдеше, че трябва да простят на Абигейл, която след трагедията била изхвърлена на острова на недоимъка (остров Манхатън!) да рови сред отпадъците за емоционална храна, задето е монополизирала разговора в опита да засити глада си. Смяташе, че Пати трябва да съжали близките си, а не да ги вини, задето не са имали силата или късмета да избягат, задето са толкова ненаситни. Но това беше много по-късно. В първите години той беше толкова хлътнал по Пати, че според него тя беше винаги права. И това бяха хубави години.

Амбицията на Уолтър не беше насочена към семейството. Когато Пати се запозна с него, той вече беше спечелил тази игра. Беше получил всички аса на масата за покер в дома на Бърглъндови, освен може би външния вид и лекотата с жените. (Това асо се беше паднало на по-големия му брат, който в момента е женен за трети път и по-младата му съпруга се претрепва от работа, за да го издържа.) Уолтър не само знаеше за Римския клуб, четеше дебели романи и харесваше Игор Стравински, но можеше да запои медни тръби, да полира дърво с шкурка, да разпознава птиците по чуруликането и да се грижи за болни жени. Беше първенецът на семейството и затова можеше да си позволи да се връща у дома и да помага на другите.

— Май ще трябва да ти покажа къде съм израснал — каза той на Пати пред автогарата в Хибинг, след като тя прекъсна пътешествието си с Ричард. Бяха в колата на баща му, чиито прозорци се бяха запотили от топлите им тела и дъха им.

— Искам да видя стаята ти — отвърна тя. — Искам да видя всичко. За мен ти си прекрасен човек!

След тези думи той нямаше как да не я целуне, преди да се върне отново към тревогите си.

— Дори и да е така, пак се притеснявам да те заведа у дома.

— Не се притеснявай. Ако беше видял какво е вкъщи… Цирк на ужасите.

— Е, у дома не е чак толкова интересно. Обикновена дупка от Айрън Рейндж.

— Хайде, да вървим! Искам да я видя. Искам да спя с теб.

— Звучи чудесно, но майка ми може и да не е на това мнение.

— Добре, искам да спя близо до теб. И след това да закусим заедно.

— Това може да се уреди.

В интерес на истината, картината в „Шепнещи ели“ отрезви Пати и пробуди съмнения дали е постъпила правилно с идването си в Хибинг; обезпокои спокойствието, с което тя беше хукнала към мъж, който физически не й въздействаше така, както най-добрият му приятел. Отвън мотелът не изглеждаше толкова зле, на паркинга имаше немалко коли, но жилищната част зад рецепцията наистина нямаше нищо общо с Уестчестър. Тя й помогна да види една цяла вселена от привилегии, скрита до този момент от очите й, нейните привилегии на дете от предградията; изведнъж й стана мъчно за къщи. Дюшемето беше надуто и наклонено към дола отзад. Във всекидневната очукан и голям колкото джанта порцеланов пепелник беше поставен на ръка разстояние от дивана, на който Джийн Бърглънд беше чел списанията си за лов и риболов и гледал телевизионните програми, които антената на мотела (закачена на върха на окастрена ела зад септичната яма) успяваше да хване от станциите в Близнаците и Дълът. Тясната стая, която Уолтър беше делил с по-малкия си брат, беше в дъното и в нея се усещаше влага от дола. По средата на балатума минаваше лепкава следа от тиксо — като малък той бил прокарал това разделение, за да обозначи личното си пространство. Покрай стената бяха подредени реликви от трудното му детство: книги и награди от бойскаутската организация, пълен комплект съкратени издания на биографиите на президентите, няколко тома от „Световна енциклопедия“, скелети на малки животни, празен аквариум, колекции от марки и монети, прецизен термометър/барометър с изведени през прозореца жички. На изметнатата врата висеше пожълтял надпис „Пушенето забранено“ с червен флумастер, П-то беше разкривено, но високо и предизвикателно.

— Първата ми проява на непокорство — обясни Уолтър.

— На колко години си бил?

— Не знам. Може би на десет. По-малкият ми брат имаше астма.

Навън валеше като из ведро. Дороти спеше в стаята си, но Уолтър и Пати тръпнеха от страст. Той й показа „бара“, който баща му беше обслужвал, внушителната препарирана щука на стената, брезовия бар, който бил помогнал да сковат. До неотдавна, преди да отиде в болница, Джийн пушел и пиел зад бара по цял следобед, чакал приятелите си да свършат работа, за да има кого да обслужва.

— Ето това съм аз — рече Уолтър. — От тук идвам.

— Харесва ми, че идваш от тук.

— Не съм сигурен какво имаш предвид, но ще го преглътна.

— Просто, че ти се възхищавам.

— Това е хубаво, предполагам. — Отиде до регистратурата и погледна ключовете. — Какво ще кажеш за двайсет и първа стая?

— Хубава ли е?

— Като всички останали.

— Аз съм на двайсет и една. Идеално!

Всичко в двайсет и първа стая беше избеляло и захабено, в продължение на десетилетия подлагано на яростно търкане, вместо да бъде подменено. И тук се долавяше влагата от дола, макар и по-слабо. Леглата бяха ниски и обикновени, единични.

— Не си длъжна да останеш — каза Уолтър, сваляйки чантата й на земята. — Сутринта може да те закарам на автогарата.

— Не! Това ми е напълно достатъчно. Не съм дошла на почивка. Дойдох да те видя и да се опитам да помогна.

— Добре. Просто се притеснявам, че може би не съм това, което искаш.

— Е, не се притеснявай.

— И все пак се притеснявам.

Тя го накара да легне и се опита да му вдъхне увереност с тялото си. Но притесненията му бързо се върнаха. Той се изправи и попита защо е тръгнала с Ричард. Пати си беше позволила да се надява, че този въпрос няма да бъде зачекнат.

— Не знам. Може би исках да видя какво е да пътуваш с кола.

— Хмм…

— Просто трябваше да го направя. Не мога да го обясня по друг начин. Трябваше да разбера нещо. Разбрах го и сега съм тук.

— Какво разбра?

— Разбрах къде искам да бъда и с кого.

— Много бързо.

— Сгреших. Глупава грешка. Знаеш, че той като те погледне… На човек му трябва време да разбере какво точно иска. Моля те, не ме вини за това.

— Просто съм впечатлен, че си го разгадала толкова бързо.

Доплака й се, при вида на сълзите й той за миг се превърна в предишния добър и загрижен Уолтър.

— Не се държа добре с мен — изхлипа тя. — За разлика от теб. А аз толкова, толкова се нуждая от това. Ще бъдеш ли мил с мен, моля те?

— Ще бъда — увери я той, галейки я по главата.

— Кълна се, че няма да съжаляваш.

Точно това бяха думите й, пишещата тези редове си ги спомня ясно, макар и с тъга.

И още нещо си спомня ясно: яростта, с която Уолтър я сграбчи, повали я по гръб и се надвеси над нея, вклини се между краката й с напълно непознато изражение на лицето. Изражение на гняв, което му отиваше. Сякаш изведнъж беше паднала завеса и отдолу се беше разкрило нещо красиво и мъжествено.

— Не е заради теб — каза той. — Разбираш ли? Обичам всяка частичка от теб. Всеки сантиметър. Всеки сантиметър! Разбираш ли?

— Да. Ъъъ, благодаря ти. Подозирах го, но е хубаво да го чуя.

Но Уолтър не беше свършил.

— Само че имам… ъъъ… — търсеше правилната дума — проблем. С Ричард. Имам проблем с него.

— Какъв проблем?

— Не му вярвам. Обичам го, но не му вярвам.

— О, боже! Със сигурност можеш да му имаш доверие. Той също те харесва. И всячески се мъчи да те предпази.

— Невинаги.

— Е, поне с мен постъпи така. Знаеш ли колко ти се възхищава?

Уолтър впи гневен поглед в нея.

— Тогава защо тръгна с него? Защо отиде с него в Чикаго? Защо, мамка му? Не разбирам!

Като го чу да ругае и като видя колко е уплашен от собствения си гняв, тя отново заплака.

— О, боже, моля те, моля те! Сега съм тук, нали? Тук съм, при теб! Нищо не е станало в Чикаго, наистина нищо.

Придърпа го, всмука устните му. Но вместо да погали гърдите й или да свали джинсите й, както би направил Ричард, той скочи и закрачи из двайсет и първа стая.

— Не съм сигурен, че трябва да го направим. Не съм глупав. Имам очи и уши, не съм глупав. Не знам как да постъпя, наистина.

За нея беше облекчение да разбере, че Уолтър не е глупав по отношение на Ричард, но пък вече беше изчерпала средствата си да го успокои. Лежеше, слушаше барабаненето на дъжда и си мислеше, че можеше да избегне цялата тази сцена, ако не се беше качила в колата на Ричард; знаеше, че заслужава някакво наказание. И въпреки това нямаше как да не си представи едно по-добро развитие на нещата. Беше като предзнаменование на среднощните сцени в по-късните години: красивият гняв на Уолтър се хаби напразно, тя плаче, а той я наказва и се извинява за това с думите, че и двамата са изтощени и вече е много късно, и наистина беше късно, даже, по-точно, беше в ранните часове на новия ден.

— Отивам да се изкъпя — рече тя накрая.

Той седеше на другото легло, захлупил лице с длани.

— Извинявай. Но наистина не става дума за теб.

— Виж, не ми е много приятно да слушам постоянно как не ставало дума за мен.

— Съжалявам. Колкото и да не ти се вярва, всъщност имам предвид нещо хубаво.

— „Съжалявам“ също не е на първо място в списъка ми.

Без да сваля длани от лицето си, той попита дали има нужда от помощ в банята.

— Ще се оправя — отвърна тя, макар че беше истинско изпитание да се изкъпе, без да намокри гипса. След около половин час излезе от банята по пижама, Уолтър като че ли не беше помръдвал. Застана пред него и се взря в русите му къдри, в тесните рамене.

— Виж, Уолтър. Ако искаш, утре сутрин ще си тръгна. Но сега трябва да поспя. И ти си легни.

Той кимна.

— Съжалявам, че отидох в Чикаго с Ричард. Аз го реших, не той. Трябва да обвиняваш мен, а не него. Но сега ме караш да се чувствам адски гадно.

Уолтър отново кимна и стана.

— Целувка за лека нощ? — попита тя.

Той я целуна и това беше много по-приятно, отколкото да се карат, толкова по-приятно, че не след дълго и двамата бяха под одеялото и угасиха лампата. През завесите се процеждаше светлина — през май слънцето изгрява рано в северните ширини.

— Всъщност не знам почти нищо за секса — призна Уолтър.

— Не е сложно — отвърна тя.

Така започнаха най-щастливите години от живота им. За Уолтър особено това беше изключително успешен период. Беше завоювал момичето, което искаше и което можеше да отиде при Ричард, но вместо това беше избрало него, а след това, три дни по-късно, продължавалата през целия му живот борба с баща му приключи със смъртта на Джийн в лютеранската болница. (Няма по-сигурна победа над бащата от смъртта.) Пати придружи Уолтър и Дороти в болницата, разчувства се от сълзите им и също си поплака малко; докато пътуваха обратно към мотела в мълчание, имаше чувството, че на практика вече е минала под венчилото.

На паркинга на мотела, след като Дороти отиде да си легне, Уолтър направи нещо адски странно. Затича се от единия край към другия, тичаше с големи подскоци, отскачаше на пръсти, завърташе се и продължаваше. Беше прекрасно ясно утро със силен северен вятър, елите край дола наистина шепнеха. В края на един от спринтовете си Уолтър подскочи няколко пъти, обърна гръб на Пати и хукна по пътя, изчезна зад завоя, скри се от погледа й и се върна чак след около час.

На другия ден следобед, в двайсет и първа стая, край отворените прозорци с издуващи се от вятъра избелели завеси, те се смяха, плакаха и любиха с наслада, чиято искреност и невинност къса сърцето на пишещата тези редове, после пак плакаха и пак се любиха, лежаха погни един до друг, преливащи от щастие, и слушаха въздишките на елите. Пати имаше чувството, че се е надрусала с някакъв силен наркотик, чието въздействие не отшумява, или че е попаднала в изключително ясен сън, от който не се събужда, но в същото време напълно съзнаваше във всеки един миг, че не е наркотик, нито сън, а просто животът, живот само в настояще без минало, любов, която няма нищо общо с любовите, които си беше представяла. И то заради двайсет и първа стая! Как би могла да си представи двайсет и първа стая? Толкова мила, чиста, старомодна стая, а и Уолтър беше толкова мил, чист, старомоден мъж. А тя беше на двайсет и една и усещаше двайсет и едната си години в младия, чист, силен вятър, който духаше от Канада. Това беше нейното кратко вкусване на вечността.

Повече от четиристотин души дойдоха на погребението. Големият им брой караше Пати да се гордее от името на Джийн, макар че изобщо не го бе познавала. (Добре е да умреш рано, ако искаш голямо погребение.) Джийн беше щедър мъж, обичаше да ходи на риба и на лов, да се черпи с приятелите си, по-голямата част от тях ветерани, но беше имал нещастието да е алкохолик без образование и да се ожени за жена, която уповаваше надеждите, мечтите и любовта си във втория им син, а не в него. Уолтър никога нямаше да му прости, задето беше товарил Дороти с толкова работа в мотела, но честно казано, пишещата тези редове смята, че макар Дороти да беше изключително мила, тя всъщност беше от онзи тип хора, които обичат да се правят на мъченици. На помена след погребението — изобилие от домашно приготвени сладкиши и твърда решимост да се гледа ведро на живота и всичките му страни — Пати се бухна в дълбоките води на морето от роднини на Уолтър. Дойдоха и петимата живи братя и сестри на Дороти, големият брат на Уолтър, наскоро излязъл от затвора, заедно с красивата си, леко вулгарна на вид (първа) жена и двете им малки деца, както и мълчаливият най-малък брат във военна униформа. Единственият важен човек, който отсъстваше, беше Ричард.

Уолтър си беше направил труда да го потърси, за да му съобщи, разбира се, макар че това беше трудна задача, тъй като първо трябваше да бъде издирен неуловимият му басист Херера в Минеаполис. Ричард току-що беше пристигнал в Хобокен, Ню Джърси. Изказа съболезнованията си по телефона и заяви, че е фалирал и за съжаление не може да дойде за погребението. Уолтър го увери, че това не е проблем, в никакъв случай, а след това в продължение на години му се сърди, че не е направил усилие, което не беше съвсем честно, защото Уолтър тайно и без това беше бесен на Ричард, и дори не го искаше на погребението. Но Пати добре знаеше, че не бива да изтъква този факт на глас.

Когато през следващата година отидоха в Ню Йорк, тя му предложи да издири Ричард и да се видят, но Уолтър отвърна, че през последните няколко месеца на два пъти му се бил обаждал, а Ричард нито веднъж не бил направил опит да се свърже с него. „Но той е най-добрият ти приятел“ — рече Пати, на което той отговори: „Не, ти си най-добрият ми приятел“, и Пати каза: „Добре, той е най-добрият ти приятел сред мъжете и трябва да го откриеш“. Уолтър обаче настоя, че открай време било така, че винаги той бил гонещият, а не гоненият; че между тях имало надпревара, състезание кой ще мигне пръв и ще покаже слабост, на него му било писнало от това. Не за първи път Ричард изчезвал така. Ако държал да останат приятели, можело да си направи труда да се обади. Пати подозираше, че Ричард още се чувства гузен за Чикаго и се опитва да не се бърка в семейното блаженство на Уолтър, и затова на Уолтър се пада задачата да го увери, че все още е добре дошъл, но знаеше, че не бива да го насилва.

Там, където Илайза виждаше във връзката на Уолтър с Ричард някаква педалска история, пишещата тези редове съзира по-скоро братски отношения. След като Уолтър беше израснал етапа, в който по-големият му брат да го възсяда и да му бие шамари, а после самият Уолтър да възсяда по-малкия си брат и да му бие шамари, нямаше с кого да се съревновава в семейството си. Нуждаеше се от друг брат, когото да люби и мрази и с когото да се надпреварва. И въпросът, който винаги го беше измъчвал — поне според пишещата тези редове — беше дали Ричард е по-малкият, или по-големият брат, глупакът или героят, обичният онеправдан приятел или опасният съперник.

Уолтър твърдеше, че също както и Пати, бил обикнал Ричард от пръв поглед, в първата си нощ в „Макалистър“, малко след като баща му го оставил и поел обратно към Хибинг, където в бара го чакала бутилката „Канадиън Клъб“. През лятото Уолтър бил написал на Ричард мило писмо и го изпратил на адреса, който бил взел от администрацията на общежитието, но Ричард не му отговорил. На едно от леглата в стаята в общежитието имало калъф за китара, картон за рисуване и мешка. Уолтър видял кой е собственикът на оскъдния багаж чак на общото събрание след вечеря. Впоследствие много пъти беше описвал този момент на Пати: в ъгъла, встрани от всички, стояло момче, от което той не можел да отдели поглед, висок пъпчив младеж с дълга къдрава коса и тениска с Иги Поп, който изобщо не приличал на другите първокурсници и не се смеел, дори не се усмихвал любезно на шегите на домакина, който обяснявал правилата на общежитието. Самият Уолтър съчувствал на хората, които се стремят да бъдат забавни, и се смеел силно в отплата на усилията им, но въпреки това мигновено разбрал, че иска да се сприятели с високия сериозен младеж. Надявал се това да е съквартирантът му и така и се оказало.

Колкото и да е невероятно, Ричард го харесал. В началото помогнала случайността — Уолтър бил от родния град на Боб Дилън. Когато се прибрали в стаята си след събранието, Ричард го затрупал с въпроси за Хибинг, какво имало там, дали познава лично някой от семейство Цимерман. Уолтър обяснил, че живее в мотел на няколко мили от града, но това, както и фактът, че Уолтър е с пълна стипендия и баща му е алкохолик, още повече заинтригувало Ричард. Обяснил, че не бил отговорил на писмото му, защото пък неговият баща бил починал от рак на белите дробове преди няколко седмици. Казал, че тъй като Боб Дилън е негодник, от онзи прекрасен тип чиста проба негодници, заради които всеки млад музикант иска да стане негодник, винаги си бил представял, че Хибинг е пълен с негодници. Лесно изчервяващият се Уолтър, който го слушал внимателно и се мъчел да го впечатли, бил живото опровержение на тази теория.

Още първата вечер Ричард направил няколко коментара по адрес на жените, които Уолтър никога не забравил. Споменал, че бил разочарован от високия процент дебели мадами в „Макалистър“. Цял следобед бил обикалял по околните улици да разузнае къде се събират тукашните мадами. Изненадал се колко много хора му се усмихвали и го поздравявали. Дори и готините мадами му се усмихвали и му казвали здрасти. Така ли било и в Хибинг? На погребението на баща си се бил запознал с една братовчедка, която била много готина, но за съжаление била само на тринайсет, сега си пишели и тя му разказвала как се учела да се самозадоволява. И макар че Уолтър винаги е бил склонен да обгрижва жените край себе си, пишещата тези редове няма как да не си зададе въпроса — предвид обичайната специализация в резултат на съревнованието между братята и сестрите — дали „бройкането“ на Ричард не е поощрило Уолтър да се откаже от надпреварата в тази област.

Важен факт: Ричард не поддържал отношения с майка си. Тя дори не била дошла на погребението на баща му. Както Ричард сам разказа на Пати години по-късно, майка му била неуравновесена и накрая се побъркала по религията, като преди това превърнала в ад живота на мъжа, от когото била забременяла на деветнайсет. Баща му бил саксофонист и бохем от Грийн Вилидж. Майката била висока бунтарка от добро семейство, с лош самоконтрол. След четири буйни години на пиянство и серийни изневери, тя оставила на господин Кац отглеждането на сина им (първо във Вилидж, след това в Йонкърс) и заминала за Калифорния, покръстила се и родила още четири деца. Господин Кац се отказал от свиренето, но не и от алкохола. Намерил си работа в пощата и не се оженил отново, ала многобройните му млади приятелки, които се въртели около него, преди алкохолът напълно да го съсипе, не предлагали стабилизиращото майчино присъствие, от което Ричард се нуждаел. Една от тях обрала апартамента им и изчезнала, а друга избавила Ричард от девствеността му, докато уж го бавела. Малко след този случай господин Кац го изпратил да прекара лятото със семейството на майка си, но той издържал там по-малко от седмица. При пристигането му в Калифорния цялото семейство се събрало около него и се хванали за ръце, за да благодарят на Бог за безопасното му пътуване, а след това се държали още по-шантаво.

Родителите на Уолтър, които ходели на църква само по празници, отворили дома си за високия сирак. Дороти била изключително привързана към Ричард — може би дори по своя обран, доротиевски начин си падала по него — и настоявала да прекарва ваканциите в Хибинг. Ричард не се нуждаел от много убеждаване, и без това нямало къде да отиде. Джийн също го харесвал, защото Ричард проявявал интерес към стрелянето с пушка и защото не бил „надут“ (Джийн се опасявал, че Уолтър ще се сприятели с някакъв такъв тип). С помощта си за къщната работа Ричард напълно спечелил сърцето на Дороти. Както вече беше отбелязано, в него има силно (макар че го обхваща от време на време) желание да бъде добър човек и той е изключително внимателен към хора като Дороти, които смята за добри с главно Д. Според Уолтър се отнасял с Дороти лицемерно и снизходително — разпитвал как била приготвила някакъв си най-обикновен гювеч, откъде била намерила рецептата, как човек може да се научи да се храни правилно — а шансът Ричард сам да си купи зеленчуци и да се хване да готви бил нула, и освен това обичайното му коравосърдечие се връщало веднага щом Дороти излезела от стаята. Но Уолтър се съревновавал с него, а макар че не бил първенец в свалянето на градските мадами, изслушването на жените с неподправен интерес било неговата област и той яростно я бранел. Затова пишещата тези редове смята себе си за по-достоверен източник от Уолтър по отношение на автентичността на уважението, което Ричард питае към доброто.

Усилията на Ричард да се усъвършенства и да запълни празнината, създадена от липсата на родители, няма как да не бъдат адмирирани. Той бил оцелял в детството си със свирене и четене на книги, които подбирал безразборно, и се чувствал привлечен от Уолтър отчасти именно заради неговия интелект и усърдието му. Ричард бил изключително начетен в някои области (френските екзистенциалисти, латиноамериканска литература), но нямал метод, нямал систематизация и наистина се прекланял пред интелектуалната яснота на Уолтър. Макар че проявил уважение към него и му спестил прекалената любезност, която пазел за хората, които смятал за Добри, той обичал да слуша идеите му и го преследвал с въпроси за необичайните му политически убеждения.

Пишещата тези редове подозира, че като се сприятелил с не особено отракано момче от северния край на щата, Ричард е спечелил и известно конкурентно предимство. По този начин той се обособил от хипитата в „Макалистър“, които идвали от по-привилегировани семейства. Ричард презирал хипитата (включително жените, но това не му пречело да спи с тях при всяка възможност) със същата сила, с която хипитата презирали хора като Уолтър. Документалният филм за Боб Дилън „Не поглеждай назад“ беше до такава степен пробен камък за Ричард и Уолтър, че накрая Пати го взе от видеотеката и го изгледа с Уолтър една вечер, когато децата бяха малки, за да види най-сетне прочутата сцена, в която Дилън се подиграва на Донован на някакъв купон в Лондон просто за кефа да се държи като негодник. Макар че на Уолтър му беше жал за Донован — и на всичкото отгоре се срамуваше, че не иска да прилича повече на Дилън и по-малко на Донован, — видяното разтърси Пати. Амбициозността на Дилън спря дъха й. Завладя я усещането: не отричайте, победата е сладка. Тази сцена й помогна да разбере защо Ричард е предпочел да движи с немузикалния Уолтър вместо с хипитата.

В интелектуално отношение Уолтър със сигурност беше по-големият брат, а Ричард — негов последовател. Но все пак за Ричард да бъдеш умен, също като да бъдеш добър, беше просто отклоняване на вниманието от главното усилие в съревнованието. Ето това беше имал предвид Уолтър с думите, че не вярва на приятеля си. Той не можел да се отърси от усещането, че Ричард крие нещо; че в него има тъмна страна, която се проявява нощем и задоволява непризнати потребности; че Ричард е щастлив да са приятели, стига да се знае, че той ще е отгоре. Появяла ли се жена, на Ричард не можело да се разчита и Уолтър мразел тези жени, задето, макар и за миг, приковавали вниманието на Ричард по-силно от него. Ричард не гледал така на нещата, жените му омръзвали бързо и накрая винаги ги зарязвал и се връщал при Уолтър, който никога не му омръзвал. Но на Уолтър му се струвало нелоялно приятелят му да влага толкова много енергия в преследването на жени, които дори не харесва. Чувствал се слаб и незначителен, задето винаги е на разположение на Ричард. Измъчвало го подозрението, че обича Ричард по-силно, отколкото Ричард него, и че полага повече усилия, за да запази приятелството им.

Първата голяма криза в отношенията им се разразила във втората им година в университета, две години преди Пати да се запознае с тях, когато Уолтър хлътнал по злобна първокурсничка, на име Номи. Както Ричард разказваше историята (Пати я чу от него), нещата били съвсем прости: наивният му в сексуално отношение приятел бил експлоатиран от долна подлярка, която не го харесвала и накрая Ричард се принудил да изобличи нейната подлост. Според него не си струвало да се съревновават за девойката, тя била просто досаден комар, който си проси да го шляпнат. Но Уолтър възприемал нещата по съвсем различен начин. Толкова се ядосал на Ричард, че няколко седмици не му говорил. Двамата делели апартамент от две стаи и всяка вечер на път за своята стая Ричард спирал при Уолтър за едностранчив разговор, който навярно би звучал доста смешно за непредубедения наблюдател.

Ричард:

— Още не ми говориш. Невероятно! Още колко ще продължаваш така?

Уолтър: мълчание.

Ричард:

— Ако не искаш да седя и да те гледам как четеш, кажи.

Уолтър: мълчание.

Ричард:

— Интересна ли е книгата? Май не те виждам да отгръщаш страниците.

Уолтър: мълчание.

Ричард:

— Знаеш ли какъв си? Държиш се като момиче. Така правят момичетата. Стига глупости, Уолтър! Взех да се ядосвам вече.

Уолтър: мълчание.

Ричард:

— Ако чакаш извинение, няма да стане. Отсега ти го казвам. Съжалявам, че страдаш, но съвестта ми е чиста.

Уолтър: мълчание.

Ричард:

— Нали си даваш сметка, че единствената причина, поради която още съм тук, си ти. Ако ме беше попитал преди четири години какви са шансовете да се дипломирам, щях да отговоря: малки, почти нулеви.

Уолтър: мълчание.

Ричард:

— Разочароваш ме.

Уолтър: мълчание.

Ричард:

— Добре. Майната му. Дръж се като момиче. Не ми пука.

Уолтър: мълчание.

Ричард:

— Виж, ако бях наркоман и ти ми изхвърлеше наркотика, щях да ти се ядосам, но пак щях да знам, че се опитваш да ми помогнеш.

Уолтър: мълчание.

Ричард:

— Добре, признавам, че сравнението не е много точно, тъй като аз, така да се каже, се надрусах с наркотика, вместо да го хвърля. Но ти беше на път да развиеш зависимост, докато аз само се позабавлявах, защото е срамота да изхвърлиш един хубав наркотик…

Уолтър: мълчание.

Ричард:

— Добре де, сравнението е тъпо.

Уолтър: мълчание.

Ричард:

— Това беше смешно. Би трябвало да се засмееш.

Уолтър: мълчание.

Или поне така си го представя авторката въз основа на по-късните показания на двете страни. Уолтър мълчал до великденската ваканция, когато се прибрал у дома сам и Дороти успяла да изтръгне причината, поради която не бил довел Ричард. „Трябва да приемаш хората такива, каквито са — казала му тя. — Ричард ти е добър приятел и трябва да си лоялен към него.“ (Дороти държала на лоялността, тя придавала смисъл на неособено приятния й живот и Пати често чуваше Уолтър да повтаря упрека й; той като че ли го поставяше наравно с Божиите заповеди.) Той изтъкнал, че Ричард бил постъпил изключително нелоялно, като откраднал момичето, в което Уолтър бил влюбен, но Дороти, която навярно също била попаднала под магията на Кац, казала, че едва ли го е направил, за да го нарани. „Хубаво е човек да има приятели — заявила тя. — Ако искаш да имаш приятели, не забравяй, че никой не е съвършен.“

Женският въпрос се усложнявал и от факта, че Ричард привличал най-вече запалени по музиката девойки[12], а Уолтър, неговият най-стар и най-върл почитател, се съревновавал яростно с тях. Момичета, които иначе биха се държали любезно с най-добрия приятел на гаджето си или поне биха го търпели, били студени с Уолтър, тъй като истинските фенове винаги трябва да се чувстват уникално свързани с обекта на своята страст, те ревниво охраняват тези общи точки, колкото и да са малки или съвсем въображаеми, които оправдават усещането за неповторимост. Съвсем естествено, за тези девойки най-върховното свързване с Ричард било съвкуплението, реалната обмяна на секрети. За тях Уолтър бил незначителна и досадна муха, макар че именно той бил посветил Ричард в Антон Веберн и Бенджамин Бритън, той бил осигурил политическата основа за най-гневните първи песни на Ричард; именно него Ричард обичал истински. Достатъчно неприятно е привлекателни момичета да се отнасят към теб с постоянна студенина, но още по-неприятно било подозрението на Уолтър — доверено на Пати през годините, в които двамата нямаха тайни един от друг, — че дълбоко в себе си той не е по-различен от тези момичета, че той също е някакъв паразит за Ричард, опитва се да се почувства по-готин и по-самоуверен чрез уникалната си връзка с него. А най-потискащо било опасението му, че Ричард го знаел и това го правело още по-самотен и още по-резервиран.

Положението било изключително непоносимо в случая с Илайза, която не се задоволявала да не обръща внимание на Уолтър, а нарочно го тормозела. Как е възможно, питал се Уолтър, Ричард да продължава да спи с момиче, което нарочно се държи гадно с най-добрия му приятел? Уолтър вече бил надраснал номера с мълчанието, но пък за сметка на това престанал да готви на Ричард и основната причина, поради която продължил да ходи на концертите му, била да показва неодобрението си към Илайза, а по-късно и да се опитва да го засрами да не се друса с кокаина, който тя му доставяла. Разбира се, нямало начин да го накара да се срамува от каквото и да е било. Нито тогава, нито по-късно.

Подробности за разговорите им за Пати, за съжаление, не са известни, но на пишещата тези редове й е приятно да си мисли, че те са нямали нищо общо с разговорите за Номи и Илайза. Вероятно Ричард призовавал Уолтър да е по-настъпателен, а Уолтър възмутено отговарял, че е била изнасилена или пък че кракът й е счупен, ала така или иначе, човек трудно може да си представи какво говорят другите за него. В крайна сметка обаче Пати разбра за тайните чувства на Ричард — пишещата тези редове ще стигне и до това, макар и бавно. За момента е достатъчно да се каже, че той се премести в Ню Йорк и остана там, а в продължение на няколко години Уолтър беше зает да гради живота си с Пати и като че ли Ричард не му липсваше.

С други думи, Ричард се превръщаше все повече в Ричард, а Уолтър — в Уолтър. Ричард се установи в Джърси Сити, реши, че няма нищо лошо да пробва алкохол, когато е в компания, но после, след период, който сам определяше като „разюздан“, стигна до извода, че всъщност съвсем не е безопасно. Докато живееше с Уолтър, беше избягвал пиенето, съсипало баща му, друсаше се само когато някой друг плащаше кокаина, и уверено напредваше в музиката. Останал сам, известно време му беше трудно да си стъпи на краката. На двамата с Херера им трябваха три години, за да съберат наново „Травматикс“, като взеха красивата и малко лудичка блондинка Моли Тримейн за втори вокал, и да запишат първата си дългосвиреща плоча „Поздрави от минния комин“, издадена от неизвестна музикална компания. Когато турнето им мина през Минеаполис, Уолтър отиде на концерта в „Ентри“, но се прибра у дома при Пати и малката Джесика в десет и половина, стиснал шест плочи под мишница. Ричард си беше намерил работа за през деня, слагаше дюшеме по терасите на покривите на богаташите от Долен Манхатън, които се бяха поотъркали в артистичните и музикалните среди и нямаха нищо против работният ден на майстора да започва в два следобед и да свършва след няколко часа, заради което работа за пет дни да се влачи три седмици. Вторият албум на групата, „Ако не сте забелязали“, мина също толкова незабелязано, но третият, „Реакционен разкош“, беше издаден от не толкова неизвестна компания и намери място сред десетте най-добри албума на годината в няколко класации. Този път Ричард се обади предварително кога ще е в Минесота и успя да прекара един следобед в къщата на Пати и Уолтър с любезната, но иначе отегчена и мълчалива Моли, за която не беше сигурно дали му е гадже, или не.

Онзи следобед — макар че пишещата тези редове помни изненадващо малко от него — беше изключително щастлив за Уолтър. Пати беше изцяло заета с децата и с опитите си да изтръгне някоя дума от Моли, но Уолтър можеше да се похвали с домашните ремонти и с красивото и енергично поколение, което бяха направили, да нагости Ричард и Моли с нормална и вкусна храна (каквато те виждаха може би за първи и последен път по време на турнето си) и също толкова важно, да придобие богата информация от Ричард за алтернативната музикална сцена, благодарение на която през следващите месеци да закупи албумите на всички споменати от Ричард изпълнители и да си ги пуска, докато майстори из къщата, да впечатлява съседите и колегите, които смятат, че са в крак с новите музикални тенденции, и като цяло да се радва на усещането, че разполага с най-доброто от двата свята. В онзи момент резултатът от съперничеството им беше твърде задоволителен за него. Ричард беше беден, оклюмал и изпосталял, приятелката му беше странна и нещастна. Уолтър, вече несъмнено по-големият брат, можеше да се отпусне и да се радва на успеха на Ричард като пикантна и придаваща блясък добавка към собствения му успех.

Единственото, което можеше да върне Уолтър към лошия период от колежа, когато се измъчваше от усещането, че губи от човека, когото обича твърде много, за да не му пука дали ще го победи, беше някаква нелепа поредица от превратни събития. Да се скапят нещата у дома. Да се изпокара с Джоуи, да не успее да го разбере и да спечели уважението му, и като цяло да установи, че се повтарят отношенията му с баща му; кариерата на Ричард да изживее неочакван късен обрат, а Пати да си изгуби ума по Ричард. Какви бяха шансовете да се случи това?

Уви, немалки.

Човек не смее да отдава твърде голямо значение на секса като обяснение, но пишещата тези редове би изневерила на дълга си, ако не отдели, макар и с неудобство, един абзац на този въпрос. Тъжната истина е, че не след дълго сексът стана скучен и безсмислен за Пати — винаги все едно и също — и тя го правеше най-вече заради Уолтър. И да, несъмнено не го правеше много добре. Просто обикновено имаше нещо друго, което би предпочела да върши в този момент. Най-често предпочиташе да поспи. Или пък от някоя от детските стаи се чуваше отвличащ вниманието тревожен шум. Или пък наум броеше колко приятни минути от баскетболния мач от колежанската лига ще остават, когато най-сетне ще може да включи отново телевизора. Но дори и най-баналните домакински задължения като работа в градината, чистене или пазаруване й се струваха по-приятни и по-спешни от въргалянето в кревата и след като в главата ти се загнезди мисълта, че трябва набързо да се отпуснеш и още по-бързо да достигнеш до екстаз, така че да можеш да излезеш да пресадиш циганчетата, които увяхват в малките си пластмасови саксийки, няма връщане назад. Пати се опитваше да се измъкне, да облекчи Уолтър с уста, да му обясни, че й се спи и затова той спокойно може да изживее насладата си и няма защо да се тревожи за нея. Но горкият Уолтър беше такъв, че се тревожеше повече за нейната, отколкото за своята наслада, или най-малкото, собствената му наслада зависеше от нейната, а Пати не можеше да измисли мил начин да му обясни в колко лошо положение я поставя това, тъй като в същината си би означавало да му каже, че не го желае така, както той нея: че жаждата за секс с партньора е едно от нещата (добре де, главното нещо), от които се е отказала в замяна на всички други добри страни на съвместния им живот. Оказа се, че е трудно да направиш подобно признание пред мъжа, когото обичаш. Уолтър опита всичко, за което се сети, за да направи секса по-приятен за нея, освен единственото, което може би щеше да даде резултат — да спре да се стреми да го направи по-приятен, а просто да я просне на кухненската маса и да я обладае грубо. Но Уолтър, който би могъл да го направи, нямаше да е Уолтър. Той просто беше такъв и искаше Пати да го желае такъв, какъвто е. Искаше взаимност! Затова големият минус на фелациото беше, че след това Уолтър държеше да й отвърне със същото и ужасно я гъделичкаше. Накрая, след години стискане на зъби, тя успя да го накара да престане. Беше ужасно гузна, но в същото време и ядосана и гневна, задето заради него се чувстваше, сякаш не е оправдала очакванията му. Умората на Ричард и Моли в онзи следобед, когато им бяха на гости, на Пати й се струваше умора на хора, които са се чукали цяла нощ; а тя дори не им завидя и това красноречиво показваше в какво състояние се намираше в онзи момент, какъв ужас представляваше сексът за нея и как изцяло се беше отдала на ролята си на майка на Джесика и Джоуи. За нея сексът беше игра за младежи, които си нямат друга работа. И определено нито Ричард, нито Моли изглеждаха ободрени от него.

„Травматикс“ заминаха за следващия си концерт в Медисън, а после продължиха да издават нови албуми с остроумни заглавия, харесвани от някои критици и от около пет хиляди души по целия свят, и да изнасят малки концерти, на които ходеха мърляви, добре образовани бели мъже, вече не в първа младост; през това време Пати и Уолтър продължиха с доста изнурителното си трудово ежедневие, в което ежеседмичният трийсетминутен сексуален стрес беше постоянно, но дребно неудобство, нещо като влажността във Флорида. Пишещата тези редове признава, че може и да има връзка между това дребно неудобство и големите грешки, които Пати допускаше като майка в онези години. Ако грешката на родителите на Илайза се състоеше в това, че двамата се обичаха твърде много и не обичаха толкова Илайза, навярно може да се каже, че Пати отиде в другата крайност с Джоуи. Ала тук трябва да се разкаже за толкова много, несвързани с родителството, грешки, че ако пишещата тези редове се разпростре върху непоносимо болезнения случай с Джоуи, нищо чудно това да я накара да се свие на пода и никога повече да не се надигне.

Ала преди това се случи така, че Уолтър и Ричард отново станаха първи приятели. Уолтър имаше немалко познати, но когато се прибираше у дома, най-силно копнееше да чуе гласа на Ричард от телефонния секретар: „Ехо, тук Джърси. Чудех се дали не можеш да ме поободриш малко за положението в Кувейт. Обади ми се“. Благодарение на честите му обаждания и на по-голямата му откритост — сега Ричард обясняваше, че не познава никой друг като Уолтър и Пати, че те са спасителното му въже към света на нормалността и надеждата — Уолтър най-сетне проумя, че той наистина го харесва и има нужда от него, а не само пасивно приема да му бъде приятел. (Ето в този контекст Уолтър с благодарност цитира майчиния си съвет за лоялността.) Когато някое от турнетата доведеше „Травматикс“ в града, Ричард намираше време да се отбие в дома им, обикновено сам. Проявяваше интерес към Джесика, която смяташе за добра душа, метнала се на баба си, разпитваше я кои са любимите й писатели и за работата й като доброволец в местната кухня за бездомни. Макар че Пати си мечтаеше за дъщеря, която повече да прилича на нея и за която богатият майчин опит с допускане на грешки ще е източник на утеха, през повечето време страшно се гордееше, че дъщеря й е толкова умна и практична. Обичаше да вижда Джесика през изпълнените с възхищение очи на Ричард и когато той и Уолтър тръгнеха да излизат, Пати намираше спокойствие, като ги гледаше как влизат в колата: страхотният мъж, за когото се беше омъжила, и привлекателният, за когото не беше. Любовта на Ричард към Уолтър подобряваше мнението й за Уолтър, чарът на Ричард огряваше всичко, до което се докоснеше.

Отношенията им се помрачаваха само от неодобрението на Уолтър към връзката на Ричард с Моли Тримейн. Тя имаше хубав глас, но страдаше от депресия или биполярно разстройство и прекарваше изключително много време сама в апартамента си в Ийст Сайд, спеше по цял ден, а нощем работеше като редактор на свободна практика. Моли винаги беше готова да приеме Ричард в леглото си и той твърдеше, че тя няма нищо против да му е любовница от време на време, ала Уолтър не можеше да се отърси от подозрението, че връзката им се крепи на някакво недоразумение. През годините Пати беше изтръгнала от него различни тревожни изказвания на Ричард, сред които: „Понякога си мисля, че съм на този свят, за да вкарам пениса си в колкото се може повече вагини“ и „Мисълта за секс с една и съща жена до края на живота е смърт за мен“. Според Уолтър Моли тайно вярваше, че Ричард ще израсне тези възгледи, и накрая се оказа прав. Моли беше с две години по-голяма и когато изведнъж реши, че иска да хване последния влак и да роди дете, той се принуди да й обясни, че това няма да стане. Изпокараха се, Ричард скъса с нея и тя напусна групата.

Само че майката на Моли беше дългогодишен редактор в културния отдел на „Ню Йорк Таймс“ и навярно това обясняваше защо вестникът беше посветил на „Травматикс“, макар групата да продаваше само по няколко хиляди плочи, а на концерти не събираше и стотина души, няколко статии („Винаги оригинални, завинаги неизвестни“, „Въпреки безразличието «Травматикс» продължават напред“) и кратки рецензии на всичките им албуми след „Ако не сте забелязали“. Случайно или не, „Безумно щастливи“, първият албум без Моли и както се окача, последният на групата, беше игнориран не само от „Таймс“, но и от безплатните градски издания, които от самото начало бяха бастион на поддръжниците на „Травматикс“. Навярно, предположи Ричард на една ранна вечеря с Уолтър и Пати, когато групата отново пристигна в Близнаците, през годините несъзнателно бяха купували внимание на кредит, а сега журналистите най-накрая бяха стигнали до заключението, че познаването на „Травматикс“ не е важно за музикалната култура и самочувствието на познавачите на модерната градска сцена и затова вече няма нужда да отпускат още кредит.

Пати се подсигури с тапи за уши и отиде с Уолтър на концерта. Преди „Травматикс“ свиреха „Сик Челсис“, четири кресливи местни девойки, малко по-големи от Джесика, и Пати се зачуди коя от тях си е избрал да сваля Ричард зад кулисите. Не изпитваше ревност към момичетата, беше й мъчно за Ричард. Най-сетне тя и Уолтър проумяваха, че макар да е добър музикант и текстописец, Ричард не се радва на добър живот, че наистина не се шегува с постоянното си подценяване, че възхищението и завистта му към нея и Уолтър са неподправени. След като „Сик Челсис“ приключиха и феновете им, все още неизлезли от пубертета, си тръгнаха, в клуба останаха не повече от трийсетина верни почитатели на „Травматикс“ — бели, мъже, мърляви и още по-далече от първа младост — с които Ричард се пошегува с монотонен глас („Първо искаме да ви благодарим, че дойдохте в този «Бар-400», а не в другия, по-известния «Бар-400»… И ние самите май сме допуснали същата грешка“), преди да пристъпи към парчето, което беше дало името на албума.

Какви малки главички в тези големи мазни джипове!

Хей, пичове, изглеждате безумно щастливи зад волана!

И „Съркит Сити“ се усмихва със сто Кейти Лий!

Стена от Регис Филбин! Как да не се почувстваш

БЕЗУМНО ЩАСТЛИВ! БЕЗУМНО ЩАСТЛИВ!

А малко по-късно едно безкрайно и по-типично за неговия стил отблъскващо парче „Могат да те…“, което се състоеше основно от жици, които режеха слуха като бръснач, и счупени стъкла, на чийто фон Ричард нареждаше:

Могат да те купят,

могат да те счупят.

Гадно мляко с добра реклама

котката повърна вчера.

Кафеникавожълта техносметана,

лакомство за робите.

Могат да те клатят,

могат да те млатят.

Смачкана, задавена, покорна младеж,

свикнала да пазарува от яху.

Това не е най-доброто,

това не е най-доброто.

И накрая бавната, звучаща като кънтри балада песен „Тъмната страна на бара“, от която очите на Пати се насълзиха, защото й стана мъчно за него.

Има неотбелязана врата за никъде

в тъмното зад бара.

Винаги съм искал

да се изгубя в космоса с теб.

Докладите за нашата гибел

ни преследват във вакуума.

Завихме в погрешна посока край телефона

и никой повече не ни видя.

Групата беше добра, Ричард и Херера свиреха заедно почти от двайсет години, но колкото и да си добър, не можеш да преодолееш пустотата на оскъдната публика. След като излезе веднъж на бис с „Мразя слънцето“, Ричард не се скри зад кулисите, а просто остави китарата на Стойката, запали цигара и скочи на дансинга.

— Много мило, че останахте — рече той на Бърглъндови. — Знам, че трябва да ставате рано.

— Беше страхотно! Ти беше страхотен! — каза Пати.

— Това е най-добрият ви албум досега — заяви Уолтър. — Парчетата са невероятни. Още една голяма крачка напред.

— Аха — измърмори разсеяно Ричард, оглеждайки клуба да провери дали някоя от девойките от „Сик Челсис“ не е останала. Естествено, една от тях се мотаеше в дъното. Не басистката, която се отличаваше с класическа красота и на която бе заложила Пати, а високата начумерена барабанистка с вид на бунтарка, което, разбира се, беше много по-логично, като се замисли човек. — Чакат ме. Вие сигурно искате направо да се приберете у дома, но може и да отидем някъде, а?

— Не, върви — отвърна Уолтър.

— Наистина беше прекрасно да те чуем, Ричард — допълни Пати.

Приятелски го потупа по рамото и след това той се отправи към начумерената барабанистка.

Докато пътуваха към Рамзи Хил със семейното волво, Уолтър възклицаваше колко е невероятен албумът „Невероятно щастлив“ и колко долнопробен е вкусът на американската публика, която ходи на концерти на Дейв Матюс и дори не подозира за съществуването на Ричард Кац.

— Извинявай — обади се Пати, — но какво му с лошото на Дейв Матюс?

— В общи линии всичко, с изключение на виртуозната техника.

— Аха.

— Но най-вече баналността на текстовете. „Искам да бъда свободен, свободен, дрън-дрън. Не мога да живея, без да бъда свободен, свободен, дрън-дрън.“ Такива са всичките му песни.

Тя се засмя.

— Мислиш ли, че Ричард ще преспи с онази девойка?

— Със сигурност ще се опита. И вероятно ще успее.

— На мен не ми се видяха много добри. Имам предвид девойките.

— Да, не бяха. Но ако Ричард преспи с нея, това няма да е заради таланта й.

След като се прибраха, Пати мина да нагледа децата, съблече се по потник и памучни шорти и се шмугна в леглото при Уолтър. Това беше необичайно за нея, но за щастие, не беше чак толкова нечувано, че да предизвика коментари и анализи; а и Уолтър не се нуждаеше от убеждаване, за да й угоди. Не беше кой знае какво, малка нощна изненада, но все пак, като погледне назад, на пишещата тези редове й се струва едва ли не зенитът на съвместния им живот. Или може би по-точно, краят му: последният път, в който се беше чувствала доволна от брака си. Близостта с Уолтър в „Бар-400“, споменът за концерта, на който се бяха запознали, лекотата в общуването с Ричард, приятелската им близост като двойка, простичкото удоволствие да са с един стар и обичан приятел, а след това рядко спохождащото ги щастие на внезапното й силно желание да усети Уолтър в себе си: бракът беше стабилен. И като че ли нямаше какво да го разклати, напротив, можеше да стане още по-стабилен.

Няколко седмици по-късно Дороти се свлече на пода в магазина за дамска конфекция в Гранд Рапидс. Пати, звучейки като майка си, изрази загриженост пред Уолтър дали в болницата ще й обърнат подобаващо внимание и получи трагично потвърждение на тревогите си — след пълен срив на органите Дороти почина. Скръбта на Уолтър беше прекомерна, обемаше не само нейната загуба, но и мижавите измерения на целия й живот, и същевременно беше някак си приглушена от факта, че смъртта й беше облекчение и освобождение за него, представляваше край на отговорностите му към нея, срязване на пъпната му връв с Минесота. Пати се изненада колко силно страда тя самата. Подобно на Уолтър, Дороти вярваше в доброто в нея и Пати съжаляваше, че дори и за един толкова великодушен човек като Дороти не може да се направи изключение от правилото, че накрая всеки умира сам. Доверчивата мила Дороти трябваше да мине сама през горчивата порта на смъртта и при мисълта за това сърцето на Пати изтръпваше от болка.

Самосъжаляваше се, разбира се, както правят хората, когато съжаляват някого за самотната му смърт. Зае се с уреждането на погребението в толкова неуравновесено психическо състояние, че това, поне отчасти, обясняваше — или поне така се надява пишещата тези редове — изключително непремерената й реакция при откритието, че съседското момиче Кони Монахан е хвърлило око на Джоуи. Поменикът от грешки, които Пати продължи да допуска в резултат на това откритие, би надхвърлил обема на този и без това вече дълъг разказ. Пишещата тези редове все още толкова се срамува от това, което стори на Джоуи, че не може да го разкаже подредено. Когато си се озовал на алеята зад къщата на съседите в три през нощта с макетен нож в ръка и си прерязал гумите на техния пикап, после поне можеш да пледираш невменяемост, ако те заловят органите на реда. Но пред съда на съвестта?

Защитата: Пати още в самото начало се беше опитала да предупреди Уолтър що за човек е. Беше му казала, че нещо в нея не е наред.

Обвинението: Затова Уолтър се беше отдръпнал. Но Пати го последва в Хибинг и му се увеси на врата.

Защитата: Но тя просто се опитваше да бъде добра и да изгради добър живот! Загърби всичко и се постара да бъде добра майка и домакиня.

Обвинението: Мотивите й бяха лоши. Съревноваваше се с майка си и сестрите си. Искаше децата й да бъдат укор за тях.

Защитата: Тя обичаше децата си!

Обвинението: Тя обичаше Джесика колкото трябва, но с Джоуи прекали. Съзнаваше какво върши и не престана, защото беше сърдита на Уолтър, че не е това, което тя иска, и защото просто е лоша и смяташе, че заслужава компенсация, задето, макар да е амбициозна, с хваната в капана на живота на домакиня.

Защитата: Но любовта просто се появява. Какво е виновна Пати, че Джоуи й даряваше толкова радост?

Обвинението: Виновна е. Няма как човек да обича прекалено сладкиши и сладолед и след това да обяснява, че не е виновен, че е сто и петдесет килограма.

Защитата: Но тя не го знаеше! Мислеше, че постъпва правилно, като дава на децата си вниманието и любовта, от които родителите й я бяха лишавали.

Обвинението: Знаеше го, защото Уолтър й го повтаряше непрестанно.

Защитата: На Уолтър не можеше да му се вярва. Тя смяташе, че трябва да поддържа Джоуи и да играе ролята на доброто ченге, тъй като Уолтър беше лошото.

Обвинението: Проблемът не беше между Уолтър и Джоуи. Проблемът беше между Пати и Уолтър и тя много добре го знае.

Защитата: Тя обича Уолтър!

Обвинението: Доказателствата сочат друго.

Защитата: В такъв случай и Уолтър не я обича. Не обича истинската нея. Той обича някаква своя измислена представа за нея.

Обвинението: Добро оправдание, но не е вярно. Колкото и да не й се иска на Пати, той не се ожени за нея въпреки това, което е тя, а именно заради него. Добрите хора невинаги се влюбват в добри хора.

Защитата: Не е честно да я обвиняват, че не го обича!

Обвинението: След като не може да се държи както подобава, няма никакво значение дали го обича.

Уолтър знаеше, че Пати е срязала гумите на отвратителния пикап на отвратителния им съсед. Не бяха говорили за това, но той го знаеше. А тя знаеше, че той знае, именно защото не си говореха за това. Съседът Блейк строеше отвратителна пристройка в задния двор на отвратителната си приятелка, отвратителната майка на Кони Монахан, а онази зима Пати пресушаваше по бутилка вино на вечер, а след това обикаляше, потна от притеснения и бяс, по цяла нощ, крачеше като привидение из първия етаж на къщата с разтуптяно от лудост сърце. Съзираше у Блейк просташко самодоволство, което в недоспалото си състояние приравняваше на просташкото самодоволство на специалния прокурор, който беше накарал Бил Клинтън да излъже за Моника Люински, и на просташкото самодоволство на конгресмените, които след това го бяха осъдили заради това. Бил Клинтън беше от малкото политици, които не изглеждаха лицемерни на Пати — не се преструваха на света вода ненапита — и тя беше една от милионите жени в Америка, които биха преспали с него на мига. Надупчването на гумите на отвратителния Блейк беше най-малкото, което можеше да направи в защита на президента. Това по никакъв начин не цели да я оневини, а просто да осветли психическото й състояние.

По-непосредствен дразнител беше фактът, че през онази зима Джоуи се преструваше, че се възхищава на Блейк. Той беше твърде умен, за да му се възхищава наистина, но преживяваше пубертетски бунт и затова, за да я отблъсне от себе си, харесваше точно тези неща, които Пати най-силно мразеше. Може би тя си го беше заслужила заради хилядите грешки, които беше допуснала от прекомерната си обич към него, но в същото време не смяташе, че го заслужава. По-скоро имаше чувството, че са я ударили с камшик през лицето. И заради чудовищните неща, които беше видяла, че е способна да изрече пред Джоуи в няколкото случая, когато той я беше принудил да изгуби самоконтрол и да му се разкрещи, Пати се мъчеше да изкара болката и гнева си по безопасен начин на някой друг, например на Блейк и на Уолтър.

Не мислеше, че е станала алкохоличка. Не беше алкохоличка. Просто заприличваше на баща си, който понякога търсеше спасение от близките си в чашката. Навремето Уолтър нямаше нищо против, че тя изпива с наслада чашка-две вино, след като сложи децата да спят. Твърдеше, че е израснал, замаян от аромата на алкохол, и се е научил да й прощава, а и харесвал да усеща виното в дъха й, тъй като дъхът й идвал отвътре, а той харесвал вътрешността й. Ето така й говореше — вричания, на които тя не можеше да отвърне, но въпреки това те я опияняваха. Но щом чашите станаха седем-осем, всичко се промени. Уолтър искаше да е трезва вечер, за да изслушва оплакванията му от неморалността на сина им, докато Пати искаше да не е трезва, за да не го слуша. Не беше алкохолизъм, а самозащита.

И точно тук се крие голямата грешка на Уолтър — той просто не можеше да приеме, че Джоуи не е като него. Ако Джоуи беше срамежлив и неуверен с момичетата, ако Джоуи се беше радвал да приеме ролята на дете, ако Джоуи беше искал баща, който да го учи, ако Джоуи беше безкрайно честен, ако Джоуи подкрепяше губещите, ако Джоуи обичаше природата, ако Джоуи проявяваше безразличие към парите, той и Уолтър щяха да се разбират прекрасно. Но Джоуи още от малък приличаше по-скоро на Ричард Кац — беше естествено готин, грубо самоуверен, преследващ целите си, неподдаващ се на поучения, смел с момичетата, а Уолтър прехвърляше недоволството и разочарованията от сина си върху Пати, стоварваше ги в нозете й, все едно вината беше нейна. Петнайсет години я умоляваше да го подкрепи в опитите му да дисциплинира Джоуи, да му помогне да наложи възбраната си за видеоигри, прекалено гледане на телевизия и слушане на музика, която унизява жените, но Пати нямаше как да не обича Джоуи такъв, какъвто е. Тя се възхищаваше на номерата му да избягва забраните: за нея той беше невероятно момче. Отличник, старателен, харесван в училище, смайващо предприемчив. Може би ако беше самотна майка, щеше да се тревожи повече за дисциплината. Но Уолтър се беше заел с тази задача, а Пати си беше позволила да смята, че разполага с чудесно приятелство със сина си. Тя вярваше в превратните му представи за учителите, които той не харесваше, споделяше с него нецензурирани клюки от квартала, седеше на леглото му, притиснала колене към гърдите си, и не се спираше пред нищо в опитите си да го разсмее, не щадеше дори и Уолтър. Не смяташе, че предава съпруга си, като се шегува пред Джоуи със странностите му — това, че е въздържател, че проявява инат да ходи на работа с колело в снега, беззащитността му пред досадниците, омразата му към котки, неодобрението му към кухненската хартия, интересът му към трудния за разбиране театър — тъй като се беше научила да ги обича или поне да ги намира за забавни, а искаше синът им да възприеме нейната представа за Уолтър. Или поне така си го обясняваше, тъй като, ако трябва да е напълно искрена, всъщност целта й беше да достави удоволствие на Джоуи.

Не можеше да разбере как изобщо е възможно той да е верен и отдаден на съседското момиче. Мислеше, че Кони Монахан, тази подла, амбициозна малка твар, е успяла да му влезе под кожата с мръснишките си номера само временно. Катастрофално късно осъзна сериозността на заплахата и през месеците, в които подценяваше чувствата на Джоуи към момичето — когато смяташе, че може просто да прогони Кони и да се подиграва на простата й майка и нейния тъп приятел, и че не след дълго Джоуи също ще им се смее, — успя да опропасти петнайсетгодишните си усилия да бъде добра майка. Провали се с гръм и трясък, а след това откачи. По цели нощи се караха с Уолтър, той я обвиняваше, че тя е направила Джоуи неуправляем, а тя не можеше да се защити, тъй като за нищо на света не биваше да изрече болезненото си тайно убеждение, че Уолтър е унищожил приятелството й със сина й. Като неин съпруг, който споделя леглото й и я призовава да заеме позицията на възрастен, Уолтър подтикваше Джоуи да повярва, че Пати е във вражеския лагер. Заради това тя намрази Уолтър, намрази и брака си, а Джоуи се изнесе, премести се у Монаханови и накара всички да платят с кървави сълзи за грешките си.

Макар че тези обяснения едва-едва надникват под повърхността, пишещата тези редове няма намерение да се спира по-подробно на онези години и затова сега смело ще продължи напред.

Един малък плюс на това, да е сама в къщата, беше, че Пати можеше да слуша каквато музика си поиска, и най-вече кънтри, което караше Джоуи да крещи от яд и отвращение, а Уолтър, чийто вкус беше изграден от студентското радио в университета, приемаше един твърде ограничен и доста стар набор от песни в този стил: Патси Клайн, Ханк Уилямс, Рой Орбисън, Джони Кеш. Не че Пати имаше нещо против тях, но харесваше не по-малко и Гарт Брукс, и „Дикси Чикс“. Веднага щом Уолтър излезеше за работа сутрин, тя усилваше музиката до несъвместими с мисленето децибели и се отдаваше на чуждите страдания, които бяха близки до нейните и й носеха утеха, но и достатъчно различни, за да съзре смешната им страна. Пати беше от онзи тип хора, които слушат текста и историята в него — Уолтър отдавна се беше отказал да я заинтригува с Лигети и „Йо Ла Тенго“, — и никога не й омръзваха неверните мъже, силните жени и несломимият човешки дух.

По същото време Ричард сформираше „Уолнът Сърпрайз“, нова група в стил алтернативно кънтри, с три хлапета, чиито години, ако се съберяха заедно, нямаше да надхвърлят кой знае колко неговите. Той едва ли щеше да се откаже от „Травматикс“ и щеше да продължи да изстрелва нови албуми в бездната, ако не беше един странен нещастен случай, който можеше да сполети единствено Херера, неговият стар приятел и басист, който беше толкова неорганизиран и разпилян, че в сравнение с него Ричард изглеждаше като мъжа със сивия костюм[13]. Херера беше решил, че Джърси е твърде буржоазен (!) и недостатъчно депресиращ град, и се беше преместил в Бриджпорт, Кънектикът. За някакъв митинг в подкрепа на Ралф Нейдър и други кандидати на Зелената партия в Хартфорд организирал спектакъл, който нарекъл „Доплерпод“ — наел от увеселителен парк въртележка във формата на октопод и заедно с още седем приятели се настанили по местата в края на пипалата, като свирели погребални маршове, а от движението на въртележката звукът от различните инструменти се преплитал и създавал интересен ефект. Впоследствие приятелката му обяснила на Ричард, че доплерподът бил „невероятен“ и „голям хит“ сред „стотината“ души на митинга, но след това, докато Херера товарел оборудването си, микробусът му тръгнал по нанадолнището, Херера хукнал след него и сграбчил волана през прозореца, микробусът завил и го сплескал в някаква ограда. Той успял някак си да се върне в Бриджпорт, кашляйки кръв, като едва не умрял от разкъсан далак, пет счупени ребра, счупена ключица и разкъсан бял дроб, преди приятелката му да го закара в болница. Инцидентът, последвал разочарованията от „Безумно щастлив“, беше сметнат за знак „отгоре“ от Ричард и тъй като той не можеше да живее без музика, се събра с един млад свой почитател, който свирел невероятно на китара, и така се роди „Уолнът Сърпрайз“.

Личният живот на Ричард не беше в по-добро състояние от този на Уолтър и Пати. Бил загубил няколко хиляди долара от последното турне на „Травматикс“ и дал „на заем“ още няколко хиляди за медицински разходи на Херера, който нямал осигуровка; а на всичкото отгоре, обясни Ричард по телефона на Уолтър, бил останал без жилище. В продължение на двайсет години едва ли не целият му живот се крепеше на просторния приземен апартамент в Джърси, за който плащаше символичен наем. Той не обичаше да изхвърля стари неща и апартаментът беше достатъчно голям, за да не му се налага да го прави. Уолтър беше ходил там при едно от пътуванията си до Ню Йорк и после разказа на Пати, че стълбището било пълно със стари музикални уредби, дюшеци и резервни части за пикапа на Ричард, а в задния двор той складирал дървен материал за работата си като майстор на дюшемета. Най-хубавото обаче било, че в мазето точно под апартамента му имало стаичка, в която „Травматикс“ можели да репетират (а впоследствие и да записват), без да притесняват другите наематели. Ричард винаги се беше стремял да се разбира с тях, но след раздялата с Моли беше допуснал ужасната грешка да се забърка с една съседка.

Навремето единствено Уолтър, който смяташе, че само той може да прецени кога приятелят му сглупява в отношенията с жените, беше обявил връзката му за грешка. Когато Ричард заяви по телефона, че е дошло време да загърби детинските истории и да се хване с някоя улегнала жена, в главата на Уолтър забиха тревожни камбани. Въпросната жена беше еквадорка, на име Ели Посада. Тя беше в края на трийсетте и имаше две деца, чийто баща, шофьор на лимузина, беше загинал при автомобилна катастрофа на моста Пуласки. (На Пати веднага й направи впечатление, че макар Ричард да обичаше да се забавлява с невръстни девойки, беше избрал да поддържа дълготрайна връзка с жена на своята възраст, ако не и по-голяма.) Ели работеше в застрахователна компания и живееше срещу Ричард. В продължение на почти цяла година той възторжено разказваше на Уолтър колко изненадващо добре се спогаждал с хлапетата, как не поглеждал други жени, как не се бил хранил толкова добре и здравословно от студентските години, когато Уолтър му готвел (това накара камбаните в главата на Уолтър да забият още по-силно), колко интересен бил светът на застраховките. Уолтър каза на Пати, че долавял нещо абстрактно, теоретично, откъснато от реалността в тона на Ричард по време на тази изключително щастлива година, и затова не се изненада, когато природата на Ричард взе връх. Музиката на „Уолнът Сърпрайз“ се оказа още по-интересна от света на застраховките, а кльощавите мадами, които кръжаха около младите членове на групата, изведнъж започнаха да привличат погледа му, Ели се оказа абсолютна буквалистка по отношение на моногамията и не след дълго Ричард се страхуваше да се прибере у дома, защото Ели го причакваше пред вратата му. След това тя организира останалите наематели в сградата да се оплачат, че незаконно си е присвоил част от общото стълбищно пространство и собственикът, когото не беше виждал от години, започна да му изпраща строги писма с обратна разписка; така, на четирийсет и четири години, Ричард се озова на улицата посред зима, с кредитна карта с изчерпан лимит и с месечна сметка за 300 долара за склада, в който премести боклуците си.

Това беше най-великият миг на Уолтър като негов по-голям брат. Предложи му начин да живее, без да плаща наем, да се посвети в самота на писането на песни и в същото време да изкара малко пари, докато си подреди живота. Уолтър беше наследил от Дороти малката й схлупена къщичка на брега на едно езеро, недалече от Гранд Рапидс. Отдавна възнамеряваше да я ремонтира, но откак беше напуснал ЗМ и започнал работа в „Опазване на природата“, не намираше време да се захване и затова сега предложи на Ричард да живее в къщата, да започне с ремонта на кухнята и после, когато се стопи снегът, да скове голяма веранда отзад към езерото. Щял да му плаща по трийсет долара на час, както и сметките за тока, а Ричард щял да получи топло жилище и свободата да работи, когато сам си прецени. И Ричард, който беше на дъното и както впоследствие с трогателно простодушие призна на Пати, смятал Бърглъндови за нещо като свое семейство, прие. За Уолтър съгласието му беше поредното приятно доказателство, че Ричард наистина го обича. За Пати обаче всичко това ставаше в опасен момент.

На път за езерото Ричард се отби с претоварения си стар пикап да пренощува в Сейнт Пол. Пати вече беше отворила бутилката, когато той пристигна в три следобед, и не се представи като добра домакиня. Уолтър пое готвенето, а тя пиеше и за тримата. Уолтър и Пати сякаш само бяха чакали да видят стария си приятел, за да излеят на бял свят противоречащите си версии за причината, поради която Джоуи, вместо да вечеря с тях, играе въздушен хокей с тесногръдия простак в съседната къща. Обърканият Ричард постоянно излизаше навън да пуши и да се подкрепи за следващия залп Бърглъндови тревоги.

— Всичко ще се подреди — заяви той след едно от поредните си излизания. — Вие сте чудесни родители. Просто когато детето е много отракано, може да има големи драми, докато се отдели от вас и стане самостоятелно. Нужно е време, за да се загладят нещата.

— О, боже — измърмори Пати. — Откога стана толкова умен?

— Ричард е от тези странни хора, които все още четат и мислят — обади се Уолтър.

— За разлика от мен, знам. — Тя се обърна към Ричард. — От време на време не изчитам всички книги, които той ми дава. Понякога решавам просто да пропусна някоя. И затова той смята, че съм по-глупава от него.

Ричард я изгледа втренчено.

— Понамали малко пиенето.

Все едно я удари в слънчевия сплит. Докато неодобрението на Уолтър само подхранваше лошотията й, това на Ричард показваше колко детински се държи, осветяваше грозотата й.

— Пати страда много — рече тихо Уолтър, сякаш искаше да предупреди Ричард, че все още, макар и неясно защо, е на нейна страна.

— Ако питаш мен, може да се наливаш от сутрин до вечер — отвърна той. — Мисълта ми е, че ако искаш детето да се прибере, ще е добре да подредиш малко дома си, нали?

— Дори не съм сигурен, че го искам у дома — каза Уолтър. — Радвам се, че не е тук да ме облива с презрението си.

— Да видим — обади се Пати. — Имаме самостоятелност за Джоуи, облекчение за Уолтър, а за Пати какво? Какво получава тя? Вино може би? Така ли е? За Пати остава виното!

— Самосъжаление ли долавям? — попита Ричард.

— Стига! — извика Уолтър.

Ужасно беше да се види в какво се е превърнала през очите на Ричард. От хиляда и двеста мили разстояние беше лесно да се усмихва на любовните му драми, на вечния му пубертет, на провала на опита му да загърби детинските истории, както и да си мисли, че тук, в Рамзи Хил, животът е по-друг, по-зрял. Но сега беше в кухнята с него — височината му както винаги я изненадваше и зашеметяваше, кадафиевските му черти се бяха състарили, но това още по-силно подчертаваше приликата, гъстата му черна коса посребряваше красиво — и той я освети като светкавица: затворила се в прекрасната си къща, тя беше успяла да остане едно егоцентрично дете. Беше избягала от вдетиненото си семейство само за да се превърне в едно голямо дете. Не работеше, децата й бяха по-зрели от нея, дори почти не правеше секс. Засрами се, че той я е видял такава. През изминалите години беше кътала спомена за краткото им пътешествие, пазеше го на сигурно място дълбоко в себе си, оставяше го да отлежи като вино и онова, което можеше да се случи тогава между тях, някак си не умираше и остаряваше заедно с тях двамата. С годините то се променяше в запечатаната си бутилка, но не се разваляше, оставаше потенциално пивко, вдъхваше увереност: готиният Ричард Кац веднъж я беше поканил да отиде с него в Ню Йорк и тя му беше отказала. Но сега виждаше, че това няма нищо общо с реалността. Беше на четирийсет и две и пиеше като смок.

Надигна се внимателно, мъчейки се да запази равновесие, и изля остатъка от виното в мивката. Остави празната си чаша и каза, че се качва да полегне, а мъжете да останат и да вечерят.

— Пати… — обади се Уолтър.

— Добре съм. Наистина. Просто попрекалих малко. Може да сляза по-късно. Извинявай, Ричард. Радвам се да те видя, но просто съм в такова състояние…

Макар че обичаше къщата на езерото и от време на време се спасяваше в нея за седмици, Пати не отиде там нито веднъж през онази пролет, когато Ричард я ремонтираше. Уолтър намери време да отскочи за няколко съботи и недели и да му помогне, но нея я беше срам. Стоеше си вкъщи и се мъчеше да се вкара в релси: последва съвета на Ричард и намали пиенето, започна отново да тича и да се храни нормално, понатрупа килограми и запълни най-дълбоките бръчки, които се бяха появили по лицето й, и като цяло прие реалността за външния си вид, на който не беше обръщала внимание в измисления си свят. Една от причините да откаже каквито и да е било пластични намеси беше, че омразната й съседка Карол Монахан се беше подложила на една такава процедура, когато омразният й жребец Блейк се беше появил на сцената. Всяко нещо, извършено от Карол, беше анатема за Пати, но тя се смири и последва примера й. Отряза конската опашка, боядиса си косата, намери прическа, която да отива на годините й. Стремеше се да се среща по-често със старите си приятелки от отбора по баскетбол и те й се отплащаха с комплименти колко по-добре изглежда.

Ричард възнамеряваше да се върне на изток в края на май, но тъй като си беше Ричард, все още работеше по верандата в средата на юни, когато Пати отиде да си почине за няколко седмици сред природата. Уолтър я придружи за първите четири дни и след това замина на риболовен излет с няколко важни клечки, организиран от един от богатите спомоществователи на „Опазване на природата“ в луксозния му „бивак“ в Саскечуан. За да изкупи лошото си представяне през зимата, Пати се превърна в образец на гостоприемството, приготвяше чудни ястия за Уолтър и Ричард, докато те ковяха и режеха отзад. Гордееше се, че е трезва през цялото време. Сега, когато Джоуи го нямаше, не й беше интересно да гледа телевизия. Вечер седеше в любимия фотьойл на Дороти и четеше „Война и мир“, Уолтър отдавна й я препоръчваше, а мъжете играеха шах. За щастие, Уолтър беше по-добър и обикновено побеждаваше, но Ричард беше упорит и не спираше да настоява за реванш; това бяха трудни моменти за Уолтър, той се напрягаше много, за да победи, самонавиваше се и след това дълго не можеше да заспи от възбуда.

— Пак си завзел центъра — оплакваше се Ричард. — Винаги се хващаш за центъра. Писна ми!

— Аз съм цар на центъра — потвърди Уолтър със затаен дъх, едва потискаше тържествуването си.

— Влудява ме!

— Защото постига целта си.

— Постига целта си само защото не съм достатъчно дисциплиниран, за да те накарам да си платиш.

— Твоят стил на игра е много странен. Никога не знам какъв ще е следващият ти ход.

— Да, ама все губя.

Дните бяха слънчеви и дълги, нощите сепващо прохладни. Пати обичаше началото на лятото в северните ширини, то я връщаше в първите й дни в Хибинг с Уолтър. Свежият въздух и влажната земя, ароматът на бор, утрото на живота й. Имаше чувството, че е започнала живота си на двайсет и една. Все едно детството й в Уестчестър, макар и хронологически да беше първо, някак си се беше случило по-късно в по-тежки времена. В къщата се усещаше лек приятен дъх на застояло, напомнящ на Дороти. Навън беше езерото, което Пати и Джоуи бяха решили да кръстят Безименното, току-що разтопило се, тъмнеещо от кори и иглички, отразяващо ярки бели облачета. През лятото дърветата се разлистваха и скриваха единствената друга къща наблизо, в която семейство Лънднър идваха само през почивните дни и през август. Между къщата на Бърглъндови и езерото имаше обрасло с трева хълмче с няколко големи брези и когато слънцето или вятърът прогонеха комарите, Пати се излягаше на тревата с книга в ръка и в продължение на часове се чувстваше далече от света, ако се изключеха прелитащите нарядко самолети и още по-нарядко минаващите по черния път коли.

Ден преди Уолтър да замине за Саскечуан, сърцето й се разтуптя. То просто си беше такова, понякога се разтуптяваше. На другата сутрин, след като Пати закара Уолтър до летището в Гранд Рапидс и се върна, то така туптеше, че тя изтърва едно яйце на пода, докато приготвяше смес за палачинки. Хвана се за плота, пое си дълбоко дъх да се успокои и едва след това клекна да забърше. За Уолтър беше останала доста работа по ремонта, която той все някога щеше да свърши, но фугирането на новите плочки беше задача на Ричард, а той все още не го беше направил. За сметка на това, беше се похвалил той, се бил научил да свири на банджо.

Слънцето беше изгряло от четири часа, но все още беше ранна утрин, когато Ричард излезе от стаята си по джинси и тениска, изразяваща подкрепата му за команданте Маркос и освобождението на Чиапас.

— Палачинки от елдено брашно? — попита бодро Пати.

— Чудесно.

— Мога да ти изпържа и яйца, ако предпочиташ.

— Обичам палачинки.

— Не е проблем да изпека и бекон.

— Не бих отказал бекон.

— Добре! Палачинки е бекон!

По нищо не личеше и неговото сърце да се е разтуптяло. Ричард изгълта две купчини палачинки, като, забеляза Пати, държеше ножа и вилицата така, както Уолтър го беше научил в първи курс в колежа.

— Какво ще правиш днес? — попита той без кой знае какъв интерес.

— Мммм… Не съм мислила. Нищо. Нали съм на почивка. Ще се помотая, после ще ти приготвя обяд.

Той кимна и продължи да дъвче, а тя си помисли, че фантазиите й нямат нищо общо е реалността. Отиде в тоалетната, свали капака на чинията и седна, не помръдна от мястото си, докато не чу Ричард да излиза навън и да премята дъски. В първите шумове от започване на работа сутрин се крие опасна тъга, сякаш тишината я боли, задето е била обезпокоена. Първият миг от работния ден напомня за всички останали мигове, от които се състои денят, а накъсването на времето на залъци не носи нищо добро. Чак след като към голия, самотен първи миг се присъединят и други, денят се установява по-цялостно като ден. Пати изчака да настъпи този момент и едва след това излезе от тоалетната.

Настани се с „Война и мир“ на поляната с неосъзнатия стар мотив да впечатли Ричард, но беше стигнала до описанията на боевете и четеше една и съща страница по няколко пъти. Песнопойна птичка, чието име Уолтър напразно се беше опитвал да я накара да запомни, дрозд или пък чичопей, свикна с присъствието й и запя на дървото. Мелодията й беше като някаква фикс идея, която не можеше да прокуди от малката си главичка.

Как се чувстваше: сякаш под прикритието на мрака в ума й се е събрала безскрупулна и добре организирана група нелегални бойци и затова в никакъв случай не бива да позволи на лъча на съвестта си да блесне към тях. Обичта й към Уолтър и лоялността й към него, желанието й да бъде добър човек, мисълта за продължилото през целия живот на Уолтър съревнование с Ричард, трезвата й оценка за характера на Ричард, мисълта колко е отвратително да преспиш с най-добрия приятел на мъжа си: всички тези аргументи от по-висш порядък бяха готови да избият нелегалните на мига. Затова се налагаше да отвлича вниманието на съзнанието си. Не можеше да си позволи дори колебанието как да се облече, трябваше мигновено да прогони желанието да си сложи новия хубав потник, преди да занесе кафе и бисквити на Ричард, трябваше да го прогони веднага, тъй като и най-лекият намек за флирт щеше да привлече лъча на съвестта и той щеше да освети нещо твърде отвратително, срамно и жалко. Дори и Ричард да не се изпълнеше с отвращение, тя самата щеше да се погнуси от себе си. А ако той забележеше и й се скараше, както й се беше скарал за пиенето — о, ужас, унижение, край.

Пулсът й обаче знаеше — и й го казваше с препускането си — че едва ли ще получи по-добра възможност, преди да е превалила зенита си, най-малко чисто физически. Пулсът й отразяваше потайната мисъл, че човек може да се свърже с риболовния бивак в Саскечуан само със самолет, радио или сателитен телефон и Уолтър няма как да й се обади през следващите пет дни, освен ако не се случи нещо.

Остави обяда на Ричард на масата и отиде с колата до близкия град Фен Сити. Не й беше трудно да си представи как катастрофира и така се отнесе във фантазии как Уолтър плаче над обезобразеното й тяло, а Ричард стоически го утешава, че едва не се блъсна в единствения знак стоп в града, чу някак издалече писъка на спирачките.

Всичко беше в главата й, всичко беше в главата й! Единственото, което подхранваше надеждата й, беше колко добре прикрива вътрешните си терзания. Може би през последните четири дни беше малко разсеяна и неуверена, но се държеше много по-добре от миналия февруари. А след като успяваше да скрие тъмните си сили, логично беше да се предположи, че съответни тъмни сили се спотайват и у Ричард. Но това наистина беше твърде малко зрънце надежда, така разсъждаваха лудите, потънали във фантазиите си.

Спря се нерешително пред жалкия асортимент от местни бири в смесения магазин — „Милърс“, „Курс“ и „Бъдуйзър“. Взе една, сякаш можеше през алуминия да прецени как ще се почувства, когато я изпие. Ричард й беше казал да намали пиенето, не я харесваше пияна. Върна бирата на мястото й и се повлече към не толкова привлекателните други рафтове, само че човек трудно може да измисли какво да приготви за вечеря, когато му се повдига. Върна се към стелажа с бирата като повтаряща песента си птичка. По различните бири имаше различни рисунки, но всички съдържаха едно и също слабо долнопробно пиво. Мина й през ума да отиде до Гранд Рапидс и да купи вино. Или пък да се върне без никакъв алкохол. Но какво щеше да прави тогава? Докато стоеше и се колебаеше, изведнъж се почувства адски изморена: предчувстваше, че нито един от възможните резултати няма да й донесе достатъчно облекчение и наслада, че да си заслужава настоящото гърчене с разтуптяно сърце. Другояче казано, осъзна, че й е било писано да се превърне в дълбоко нещастен човек. И при все това пишещата тези редове съжалява и завижда на по-младата Пати, застанала в смесения магазин във Фен Сити с невинното убеждение, че е достигнала дъното, че по един или друг начин кризата ще бъде решена през следващите пет дни.

Пухкавата девойка на касата прояви интерес към странната й нерешителност. Пати й се усмихна налудничаво и сложи пред нея замразено пиле, пет грозни картофа и няколко увехнали праза. Да страда пияна, беше по-лошо, отколкото да страда трезва.

— Ще изпека пиле — уведоми тя Ричард, когато се прибра.

По косата, веждите и широкото му потно чело бяха полепнали стърготини.

— Много мило.

— Верандата изглежда страхотно. Ще стане чудесно. Кога ще е готова?

— След няколко дни.

— Може да оставиш Уолтър да я оправи, ако искаш да се върнеш в Ню Йорк. Знам, че мислеше вече да си там.

— Хубаво е да видиш свършена работа — отвърна той. — Няма да е повече от два-три дни. Освен ако ти не предпочиташ да си сама.

— Да предпочитам да съм сама ли?

— Имам предвид, че вдигам доста шум.

— А, не, обичам шума от строителство. Действа ми успокояващо.

— Освен ако не идва от съседите.

— Е, тези съседи ги мразя, там е друго.

— Аха.

— Добре, отивам да сложа пилето.

Сигурно се беше издала някак, навярно гласът й беше изневерил, тъй като Ричард се намръщи и попита:

— Нещо не си доволна?

— Не, не, харесва ми тук. Прекрасно е. Любимото ми място на света. Не че това ми решава проблемите, както се сещаш. Но ми харесва да се будя тук сутрин. Харесва ми въздухът.

— Имам предвид дали имаш нещо против оставането ми тук?

— А, не, разбира се. Боже! Нямам нищо против. Нали знаеш колко те обича Уолтър. Имам чувството, че макар да сме приятели от толкова отдавна, аз и ти почти не се познаваме. Това е добра възможност. Но наистина не си длъжен да останеш, ако искаш да се прибереш в Ню Йорк. Свикнала съм да съм сама тук. Не е проблем.

Трябваше й доста време, за да стигне до края на тази реч. Настъпи мълчание.

— Опитвам се да разбера какво всъщност ми казваш — рече накрая Ричард. — Дали искаш да остана тук, или не.

— О, боже! Нали все това повтарям? Току-що го казах.

Виждаше как търпението му — търпението му да се разправя с жена — се изчерпва. Той поклати глава и взе едно бичме.

— Ще довърша тук и ще отида да поплувам.

— Студено е.

— С всеки изминал ден става все по-топло.

Тя се прибра вътре, гризеше я завист към Уолтър, който можеше да каже на Ричард, че го обича, и в замяна не искаше нещо, което би 10 уязвило, а само да бъде обичан. Колко лесно им беше на мъжете! В сравнение с тях тя се чувстваше като разплут дебел паяк, който година след година чака и плете паяжината си. Изведнъж разбра какво им е било на момичетата в колежа, които мразеха Уолтър заради свободния му достъп до Ричард и се дразнеха от постоянното му присъствие. За миг видя Уолтър през очите на Илайза.

Май ще го направя, май ще го направя, май ще го направя, повтаряше си тя, докато миеше пилето, като се успокояваше, че не го мисли сериозно. Чу плясък от езерото и видя как Ричард заплува от сянката на дървото към позлатената от следобедното слънце вода навътре. Ако наистина мразеше слънцето, както твърдеше в онази стара песен, Северна Минесота през юни не беше за него. Дните бяха толкова дълги, че човек се питаше как слънцето не се изтощава. Не спираше да грее. Завладя я импулс да плъзне длан към слабините си, да пробва влагата там, вместо да отиде да поплува. Жива ли съм? Имам ли тяло?

Накълца картофите, както й падна. Приличаха на елементи от някоя от онези игри, в които трябва да подредиш отделни геометрични форми в една обща картина.

Ричард си взе душ и се появи в кухнята по ужасно избеляла червена тениска без надпис. За кратко косата му не стърчеше, беше лъскава и черна като на момче.

— Променила си се през зимата — отбеляза той.

— Не съм.

— Как ще да не си? Прическата ти е друга, изглеждаш страхотно.

— Няма кой знае каква разлика… Или е съвсем малка.

— И май си понапълняла малко.

— Не съм. Може би малко.

— Отива ти. Изглеждаш по-добре, когато не си кльощава.

— Опитваш се да ми кажеш, че съм дебела?

Той стисна очи и се намръщи, сякаш едва се сдържаше да не избухне. След това отвори очи и попита:

— Защо се държиш така?

— А?

— Искаш ли да си тръгна? Това ли е? Държиш се неестествено и това ми подсказва, че не се чувстваш добре с мен.

Уханието на пилето във фурната й напомняше за ястията, които готвеше навремето. Тя си изми ръцете, избърса ги, отвори един недовършен шкаф и намери прашна бутилка сладкарско шери. Напълни една водна чаша и седна на масата.

— Истината ли искаш? Малко се притеснявам да съм с теб.

— Недей.

— Не е съзнателно.

— Няма от какво.

Не това искаше да чуе.

— Само тази чаша.

— Не ми пука колко ще изпиеш.

Пати кимна.

— Добре. Хубаво. Радвам се, че го разбрах.

— През цялото време си искала да пийнеш? Боже! Пийни си!

— Точно това правя.

— Знаеш ли, много странен човек си. Казвам го като комплимент.

— Така и го приех.

— Уолтър е извадил голям късмет.

— Ха! Дойдохме си на думата. Не мисля, че той все още смята така.

— А, напротив. Убеден е, повярвай ми.

Тя поклати глава.

— Имам предвид, че той не харесва странностите ми. Да, харесва хубавите ми странности, но не е много доволен от лошите, а напоследък само с тях се сблъсква. Има някаква ирония в това, че ти като че ли нямаш нищо против лошите ми странности, а не съм омъжена за теб.

— Нямаше да ти хареса.

— Да, сигурна съм, че щеше да свърши много зле. Чувала съм историите.

— Съжалявам, че са стигнали до теб, макар и да не съм изненадан.

— Уолтър ми казва всичко.

— Не се и съмнявам.

Навън се разкряка патица. Зеленоглавки гнездяха в тръстиката в другия край на езерото.

— Уолтър каза ли ти, че срязах гумите на Блейк? — попита Пати. Ричард вдигна вежди и тя му разказа историята.

— Пълна лудост! — заяви той възхитено.

— Нали?

— Уолтър знае ли?

— Хмм, добър въпрос.

— Значи, да разбирам, че ти не му казваш всичко?

— О, боже, Ричард, та аз почти не му говоря.

— А би могла да му споделиш според мен. Може да се окаже, че той знае много повече, отколкото смяташ.

Тя си пое дълбоко дъх и попита каква тайна знае Уолтър за нея.

— Знае, че не си щастлива.

— Мисля, че това се вижда и с невъоръжено око. Друго?

— Знае, че обвиняваш него, задето Джоуи се изнесе.

— Ааа… Но това съм му го казвала по един или друг начин. Не се брои.

— Добре, кажи ми ти тогава. Освен че режеш гуми, какво друго не знае той за теб?

Пати се замисли, виждаше единствено голямата празнота в живота си, празнотата на гнездото, безсмислието на съществуването си след отлитането на децата. От шерито се беше разнежила и натъжила.

— Защо не ми изпееш нещо, докато слагам масата? Съгласен ли си?

— Не знам — отвърна Ричард. — Малко ми е странно.

— Защо?

— Не знам. Просто е странно.

— Ти си певец. Това е професията ти. Пееш.

— Просто никога не съм смятал, че харесваш песните ми.

— Изпей ми „Тъмната страна на бара“. Тя ми харесва.

Той въздъхна, сведе глава, скръсти ръце и като че ли заспа.

— Какво? — попита тя.

— Май утре сутрин ще си тръгна, ако нямаш нищо против.

— Добре.

— Остават не повече от два дни работа. Пак ще можеш да използваш верандата.

— Добре. — Пати стана и остави чашата в мивката. — Ще позволиш ли да те попитам защо? Наистина ми е приятно, че си тук.

— Просто така е по-добре.

— Аха. Щом е по-добре… След десет минути пилето ще е готово, може да сложиш масата.

Ричард не помръдна.

— Песента е на Моли — рече той след малко. — Не биваше да я записвам. Сглупих. Нарочно сглупих.

— Песента е тъжна и красива. Какво друго ти е оставало? Да не я използваш?

— В общи линии. Да не я използвам, щеше да е по-правилно.

— Съжалявам за вас. Бяхте заедно доста време.

— И бяхме, и не бяхме.

— Да, знам, но все пак.

Той седеше умислен, докато тя подреди масата, разбърка салатата и наряза пилето. Не беше гладна, но щом опита пилето, си спомни, че не е хапвала от снощи, а е на крак от пет сутринта. Ричард също се хранеше мълчаливо. В един момент мълчанието им стана очевидно и вълнуващо, а после, малко по-късно, уморително и потискащо. Пати разтреби, прибра остатъците и изми чиниите, а Ричард излезе да пуши. Слънцето се беше скрило, но небето все още светлееше. Да, помисли си тя, по-добре ще е да си тръгне. По-добре, по-добре.

Показа се от вратата и каза:

— Май ще си легна да почета.

Ричард кимна.

— Добра идея. Ще се видим утре сутрин.

— Вечерите са толкова дълги. Сякаш светлината просто не иска да угасне.

— Това място е страхотно. Много ви благодаря, че ме поканихте да живея тук.

— А, говори за Уолтър. Аз дори не се сетих да ти го предложа.

— Той ти вярва. Ако и ти му вярваш, всичко ще е наред.

— Е, може и да е, може и да не е.

— Не искаш ли да си с него?

Добър въпрос.

— Не искам да го загубя, ако това питаш. Нямам намерение да го оставя. По-скоро броя дните до времето, когато на Джоуи ще му писне от Монаханови. Все още има цяла година в гимназията.

— Не съм много сигурен какво точно означава това.

— Че просто все още съм отдадена на семейството си.

— Това е хубаво. Имаш страхотно семейство.

— Така е. Ще се видим утре.

— Пати. — Той изгаси цигарата си в датската коледна чинийка на Дороти, която използваше за пепелник. — Не бих прецакал брака на най-добрия си приятел.

— О, боже! Разбира се! — Тя едва не се разплака от разочарование. — Стига, Ричард! Извинявай, но какво толкова казах? Казах, че си лягам и ще се видим утре. Нищо повече! Казах, че обичам семейството си. Точно това бяха думите ми.

Той я изгледа недоверчиво, изглеждаше ядосан.

— Наистина!

— Добре, хубаво. Съжалявам, ако съм си направил прибързани изводи. Просто се опитвах да схвана на какво се дължи напрежението. Сигурно си спомняш, вече сме водили подобен разговор.

— Много добре помня.

— Реших, че е по-добре да го спомена, отколкото да си замълча.

— Добре, благодаря ти. Ти наистина си добър приятел. Не се чувствай длъжен да си тръгнеш заради мен. Няма от какво да се страхуваш. Няма причина да бягаш.

— Благодаря. И все пак е по-добре да си вървя.

— Както решиш.

Прибра се вътре и се тръшна в леглото на Дороти, на което беше спал Ричард, преди да пристигнат тя и Уолтър и да го прогонят. Прохладният въздух се измъкваше от скривалищата, в които се беше скатавал през дългия ден, но в прозорците все още синееше сумрак. Светлина като в сън, влудяваща светлина, която отказваше да си тръгне. Пати запали лампата, за да я прогони. Нелегалните бяха разкрити! Бяха я хванали! Тя лежеше по пижама и си припомняше какво е казала през последните няколко часа, беше втрещена от почти всяка своя дума. Чу мелодичния екот на тоалетната чиния, докато Ричард изпразваше мехура си, след това пускането на водата и бълбукането в тръбите, включването на водната помпа. За да избяга от себе си, взе „Война и мир“ и дълго чете.

Сега пишещата тези редове се пита дали нещата нямаше да се развият другояче, ако не беше стигнала точно до онези страници, в които Наташа Ростова, която очевидно беше само за глупавия и добричък Пиер, се влюбва в готиния му приятел княз Андрей. Пати не беше предвидила този развой. Пиер преживяваше загубата си като катастрофа в забавен каданс. Сигурно нещата нямаше да се развият другояче, но тези страници, тяхната съотносимост към нейната ситуация й въздействаха едва ли не като наркотик. Чете до полунощ, сега дори и описанията на бойните действия й се струваха интересни, и когато загаси, с облекчение установи, че сумракът най-сетне си е отишъл.

В някакъв все още тъмен час, малко по-късно, Пати се надигна насън, излезе в коридора, шмугна се в стаята на Ричард и пропълзя в леглото му. Беше студено и тя се притисна към него.

— Пати!

Тя обаче спеше, поклати глава, не искаше да се събужда, нищо не можеше да я спре, беше непреклонна в съня си. Покри го с тялото си, искаше да увеличи съприкосновението им, чувстваше се достатъчно голяма да го погълне целия, притисна лице към неговото.

— Пати!

— Ммм?

— Ако спиш, събуди се.

— Не, спя… Спя. Не ме буди.

Пенисът му се мъчеше да изскочи от боксерките. Тя потри корем в него.

— Извинявай — той се загърчи под нея, — но трябва да се събудиш.

— Не, не ме буди. Чукай ме.

— О, боже! — Ричард се опита да се отдръпне, но тя се беше лепнала за него. Той сграбчи китките й. — Колкото и да не ти се вярва, не посягам на жени, които не са в съзнание.

— Ммм… — Тя заразкопчава пижамата си. — И двамата спим. И просто сънуваме страхотни сънища.

— Да, но сутринта ще помним какво сме сънували.

— Обаче ако е само сън… Аз сънувам. Заспивам отново. И ти заспивай. Заспивай. И двамата ще заспим… И после мен няма да ме има.

Фактът, че изрече всичко това, и не само го изрече, но и го помнеше съвсем ясно, наистина хвърля сянка на съмнение върху автентичността на спящото й състояние. Но пишещата тези редове е категорична, че не е била будна в мига на предателството спрямо Уолтър, в мига, в който приятелят му проникна в нея. Може би защото, подобно на пословичния щраус, здраво стискаше очи, а и след това нямаше спомен за някаква особена наслада, а само абстрактно осъзнаване на извършеното дело; така или иначе, ако извърши мисловен експеримент и си представи иззвъняване на телефон към края на случилото се, веднага вижда как се стряска и се събужда, и от това логично следва, че тъй като телефонът не беше звънял, тя е спяла.

Едва след като довърши делото си, Пати се сепна и се събуди, размисли и избяга обратно в стаята си. Сякаш почти веднага в прозорците й се развидели. Чу как Ричард стана и мина през тоалетната. Пати наостри уши, мъчеше се да разгадае по шума от действията му дали си събира багажа, или отново започва работа. Като че ли се захващаше за работа! Когато най-сетне събра смелост да излезе от скривалището си, го намери отзад, беше клекнал и подреждаше купчина изрезки. Слънцето не прежуряше, имаше облаци. Лек ветрец, предвещаващ промяна на времето, набраздяваше водната повърхност на езерото. В отсъствие на ярката светлина и съответните по-тъмни петна на сенките, гората изглеждаше оредяла и празна.

— Добро утро!

— Добро — измърмори Ричард, без да я поглежда.

— Закуси ли? Какво ще кажеш да приготвя нещо? Да ти изпържа яйца?

— Пих кафе, благодаря.

— Ще ти изпържа яйца.

Той стана, сложи ръце на кръста и огледа изрезките.

— Приготвям ги за Уолтър, да знае с какво разполага.

— Аха.

— Ще ми трябват няколко часа да си стегна багажа. Ти си гледай твоята работа.

— Добре. Имаш ли нужда от помощ?

Ричард поклати глава.

— Сигурен ли си, че не искаш закуска?

Той не отговори.

С необичайна яснота, все едно гледаше компютърна презентация, пред очите й се появи последователност от имена, подредени в низходящ ред според добротата на човека, най-отгоре, естествено, беше Уолтър, малко след това идваха Джесика, Джоуи и Ричард, а най-отдолу, на самотното последно място беше нейното грозно име.

Занесе кафето в стаята си, седна и се заслуша в шума навън: дрънчене на пирони в кутия, тракане на инструменти в сандъчето. По някое време се осмели да излезе и попита дали не иска поне да остане да обядва, преди да си тръгне. Той прие, макар и не много любезно. Пати беше твърде изплашена, за да се разплаче, вместо това сложи да свари яйца за яйчена салата. Планът — надеждата, фантазията й, доколкото изобщо си позволяваше съзнателно да мисли за това — беше, че Ричард ще забрави намерението си да си тръгне и тя ще отиде в стаята му насън и тази нощ, а на другия ден всичко отново ще бъде наред и няма да говорят за случилото се, после пак ще го посети насън, после пак хубав ден, а след това Ричард ще натовари пикапа си и ще се върне в Ню Йорк, и след години Пати ще си спомня невероятно живите сънища, които е сънувала край Безименното езеро, и ще се пита дали изобщо нещо се е случило. Този й план (надежда, фантазия) сега беше провален. Новият й план беше да се помъчи да забрави предишната нощ и да се преструва, че не я е имало.

Той обаче със сигурност не предвиждаше насред обяда джинсите й да се озоват захвърлени на пода, долната част на банския й да бъде дръпната настрани и болезнено да се впие в плътта й, Ричард да я облегне на облепената с простички тапети стена във всекидневната на Дороти и да я чука до екстаз — посред бял ден и без никакво съмнение в будно състояние. На стената не се появи белег, но мястото завинаги остана отчетливо и ясно в паметта й. Координатна точица в постоянно оспорваната и променяна от историята вселена. От тогава насетне тя присъстваше в стаята наред с Пати и Уолтър в почивните дни, които след това двамата прекарваха там сами. Така или иначе, за нея това като че ли беше първият й истински секс в живота. Пробуждащо преживяване. И наред с това беше мигът на нейната гибел, макар че й трябваше малко време, за да го осъзнае.

— Така… — въздъхна тя, когато седна на пода и подпря глава на стената там, където преди малко се беше намирал задникът й. — Това беше интересно.

Ричард си беше обул панталоните и крачеше нервно.

— Повече няма да се съобразявам и ще пуша вътре, ако нямаш нищо против.

— Предвид обстоятелствата, може да бъде направено изключение, струва ми се.

Навън се беше заоблачило, през мрежите на прозорците и вратата нахлуваше студен вятър. Птичките бяха замлъкнали, езерото изглеждаше пусто. Природата чакаше хладът да отмине.

— Защо изобщо си по бански? — попита Ричард, палейки цигара.

Пати се засмя.

— Мислех да отида да поплувам, след като тръгнеш.

— Водата е ледена.

— Е, нямах намерение да стоя дълго.

— Просто малко умъртвяване на плътта?

— Абсолютно.

Студеният вятър и димът от цигарата „Кемъл“ на Ричард се смесваха като радост и угризения. Пати се разсмя отново без причина и след това се пошегува:

— Може и хич да те няма на шах, но в другата игра определено печелиш.

— Млъкни! — сряза я той.

Не можеше да определи напълно тона му, но тъй като се страхуваше да не го разгневи, се опита да потисне смеха си.

Ричард седна на масичката за кафе и решително дръпна от цигарата.

— Това не бива да се повтаря никога повече.

Тя отново се изкикоти, не можа да се сдържи.

— Може би само още няколко пъти и след това никога повече.

— И докъде ще стигнем така?

— Ще си начешем крастата и всичко ще приключи.

— Опитът ми показва, че не става така.

— Май ще трябва да разчитам на твоя опит, аз нямам.

— Избирай — рече Ричард. — Или спираме сега, или напускаш Уолтър. И тъй като това е недопустимо, спираме сега.

— Или, трета възможност, продължаваме и просто нищо не му казваме.

— Не искам да живея по този начин. А ти?

— Вярно е, че сме двама от тримата, които той най-силно обича на този свят.

— Третата Джесика ли е?

— Тя ще ме намрази до гроб и ще застане напълно на негова страна. Това е някаква утеха. Поне на това ще може да разчита.

— Но не това иска и аз няма да му го причиня.

Пати се разсмя отново, представи си Джесика. Тя беше изключително добър, болезнено сериозен и преждевременно съзрял млад човек и така се дразнеше от Пати и Джоуи — безотговорната майка и безскрупулният брат — че в повечето случаи изглеждаше комично. Пати харесваше дъщеря си и всъщност, реално погледнато, щеше да страда много, ако загубеше доброто и мнение за себе си. Но въпреки това презрението на Джесика продължаваше да я забавлява. Това беше част от начина, по който се спогаждаха, а и Джесика беше твърде вглъбена в своята сериозност, за да го забележи.

— А, да те питам нещо — тя се обърна към него. — Мислиш ли, че е възможно да си обратен?

— Точно сега ли намери да ме питаш?

— Не знам. Просто понякога мъжете, които се стремят да спят с много жени, всъщност само се мъчат да се докажат. Да опровергаят нещо. А и май си по-загрижен за щастието на Уолтър, отколкото за мен.

— Не се притеснявай, нямам никакво намерение да целувам Уолтър.

— Да, знам. Знам. Имах предвид нещо друго. Сигурна съм, че бързо ще ти писне от мен. Когато ме видиш гола на четирийсет и пет, ще си помислиш: „Хммм, дали все още я желая? Май не!“. А Уолтър никога няма да ти омръзне точно защото нямаш намерение да го целуваш. Можете да бъдете близки до края на живота си.

— Това го е казал още Д. Х. Лоурънс — заяви раздразнено Ричард.

— Поредният писател, когото трябва да прочета.

— Не е задължително.

Тя потърка уморените очи и изпохапаните си устни. Като цяло беше доволна от развоя на събитията.

— Наистина много те бива с инструментите — рече Пати и пак се разкикоти.

Ричард закрачи отново.

— Дай по-сериозно. Стегни се!

— Това е нашият миг, Ричард. Ето това се опитвам да ти кажа. Разполагаме с няколко дни и трябва да решим дали ще ги използваме, или не. Така или иначе, бързо ще отминат.

— Сгреших. Не помислих достатъчно. Трябваше да замина още вчера сутринта.

— Щях да се зарадвам, ако го беше направил, с едно малко изключение. Но това изключение е доста важно.

— Обичам да те гледам — продължи той. — Обичам да съм край теб. Радвам се, като си мисля за Уолтър и теб — ти си от този тип хора. Мислех, че няма да стане нищо, ако остана още няколко дни. Но сгреших.

— Добре дошъл в царството на Пати. Царството на грешките.

— И през ум не ми минаваше, че може да обикаляш насън.

Тя се разсмя.

— Гениален номер, нали?

— Боже господи! Съвземи се! Дразниш ме.

— Знам, но хубавото е, че няма никакво значение. В най-лошия случай ще ми се ядосаш и ще си тръгнеш.

Той я погледна и се усмихна, изведнъж стаята грейна (метафора). Ричард беше адски красив мъж.

— Наистина те харесвам. Много. И винаги съм те харесвал.

— И аз така.

— Исках да имаш добър живот. Разбираш ли? Мислех, че заслужаваш Уолтър.

— И затова ли ме заряза онази нощ в Чикаго?

— Между нас нямаше да се получи. Щеше да се сгромоляса с гръм и трясък.

— Щом казваш.

— Наистина го вярвам.

Пати кимна.

— Значи, всъщност си искал да спиш с мен онази нощ?

— И още как! И не само да правим секс, но и да говоря с теб. Да те слушам. Това беше различното.

— Радвам се, че ми го казваш. Мога да зачеркна тази тревога от списъка си, макар и двайсет години по-късно.

Ричард отново запали цигара и двамата замълчаха, разделени от стария евтин персийски килим на Дороти. Дърветата въздишаха, гласът на есента, която никога не беше далече в Северна Минесота.

— В такъв случай положението ни може да се окаже доста тежко, нали? — рече накрая Пати.

— Аха.

— По-тежко, отколкото предполагах.

— Аха.

— И май ще излезе, че е било по-добре да не бях ходила насън.

— Аха.

Тя заплака за Уолтър. След сватбата се бяха разделяли толкова рядко, че не беше имала шанса да усети липсата му и да го оцени така, както й липсваше сега. Това беше началото на ужасно сърдечно объркване, от което пишещата тези редове все още страда. Ала още тогава, на мрачната светлина край Безименното езеро вече ясно виждаше проблема. Беше влюбена в единствения мъж на света, който харесваше Уолтър и също като нея искаше да го предпази; всеки друг би се опитал да я настрои против него. А в известен смисъл отговорността, която изпитваше към Ричард, беше още по-тежка, тъй като знаеше, че той си няма никой друг в живота си и смята верността си към Уолтър за едно от малкото неща, освен музиката, които го спасяват като човек. Всичко това беше изложила на риск в съня си най-егоистично. Беше се възползвала от човек в трудно положение, който въпреки че беше податлив на изкушенията, се стремеше да поддържа някакъв морален ред в живота си. Затова тя плачеше и за Ричард, но най-вече за Уолтър и за самата себе си, за своите греховност и нещастие.

— Няма лошо да си поплачеш — обади се Ричард, — макар че аз лично никога не съм пробвал.

— То е, като да се озовеш в бездънна яма — отвърна подсмърчайки Пати.

Изведнъж й стана студено, беше само по бански, втресе я. Отиде и прегърна Ричард през топлите широки рамене, сгуши се до него върху персийския килим и така отмина дългият сив следобед.

Всичко на всичко три пъти. Един, два, три. Веднъж насън, веднъж грубо и веднъж с пълна програма. Три: жалко, нищожно число. Пишещата тези редове прекара голяма част от четвъртото си десетилетие в броене и пресмятане, но винаги излизаше точно три.

Иначе няма какво още да се разкаже, по-голямата част от останалото се състои от нови грешки. Първата от тях допуснаха заедно с Ричард, докато лежаха на килима. Съгласиха се, че той трябва да си замине. Решиха го набързо, докато бяха изтощени и в изнемога: беше по-добре да тръгне сега, преди нещата да са се задълбочили, а после и двамата да обмислят внимателно ситуацията и да преценят трезво какво да правят; ако стигнеха до извода, че трябва да сложат край, щеше да е още по-болезнено, ако той останеше сега.

След като постигнаха споразумение, Пати стана и изненадано установи, че дърветата и верандата са мокри. Дъждецът беше толкова ситен, че не го беше чула да барабани по покрива, толкова слаб, че не беше бълбукал по улуците. Облече избелялата червена тениска на Ричард и попита дали може да я задържи.

— За какво ти е?

— Мирише на теб.

— За повечето хора това не е плюс.

— Просто искам нещо твое.

— Добре. Да се надяваме, че няма да поискаш друго.

— Вече съм на четирийсет и две. Ще ми трябват двайсет хиляди долара, за да забременея. Не че искам да убия илюзиите ти.

— Много се гордея с нулевия си резултат досега. Не го разваляй.

— А аз? Има ли защо да се притеснявам да не вкарам някоя болест у дома?

— Сложил съм си всички ваксини, ако това те притеснява. Обикновено съм параноично предпазлив.

— Обзалагам се, че го казваш на всички.

И така нататък, и така нататък. Изключително приятелски и непринудено; в лекотата на мига тя заяви, че Ричард вече няма извинение да не й попее, преди да замине. Той извади банджото и засвири, а тя се хвана да му приготви сандвичи.

— Може да останеш да преспиш и да тръгнеш рано сутринта — предложи Пати.

Ричард се усмихна безмълвно, сякаш думите й не заслужаваха отговор.

— Сериозно говоря. Вали, скоро ще се стъмни.

— За нищо на света. Съжалявам. Вече ти нямам доверие. Ще трябва да се примириш.

— Ха-ха. Защо не пееш? Искам да чуя гласа ти.

За да й угоди, той изпя „Сенчеста горичка“. Съвсем неочаквано, с годините гласът му беше станал опитен и нюансиран, дробовете му бяха толкова развити, че можеше да събори къща.

— Добре, стига — рече тя, след като той приключи. — Това не ме улеснява особено.

Но разпее ли се, музикантът мрази да бъде прекъсван. Ричард настрои китарата и изпя три парчета, които впоследствие „Уолнът Сърпрайз“ записаха за албума „Безименното езеро“. Не пееше с думи, само си тананикаше и римуваше срички, тепърва щеше да съчини истинския текст, ала Пати така се развълнува от пеенето му в кънтри стил, който тя познаваше и обичаше, че насред третата песен закрещя: „Престани! Достатъчно! Престани! Стига толкова!“. Но той не спря и вглъбеността му в музиката я накара да се почувства толкова самотна и изоставена, че отново заплака дрезгаво, накрая изпадна в истерия и Ричард се принуди да спре — макар че определено беше вбесен от прекъсването — и безуспешно се опита да я успокои.

— Ето ти сандвичите — натика ги в ръцете му тя, — ето там е вратата. Разбрахме се, че си тръгваш, така че си тръгвай. Ясна ли съм? Веднага! Сериозно говоря! Веднага! Съжалявам, чете помолих да пееш, пак аз съм виновна, но нека се опитаме да се учим от грешките си.

Ричард си пое дълбоко дъх и гърдите му се повдигнаха, като че ли се канеше да изрече нещо важно, но после раменете му увиснаха и той остави важното да изскочи от дробовете му неизказано.

— Права си — рече ядосано. — Няма нужда от това.

— Взехме решение, нали?

— Да, май да.

— Тогава тръгвай.

И той тръгна.

А тя се зарови в книгите. В началото в отчаяно бягство от действителността, впоследствие в търсене на помощ. Когато Уолтър се върна от Саскечуан, Пати беше довършила „Война и мир“ след тридневен маратон. Наташа се беше врекла на Андрей, но после я примами похотливият Анатол, Андрей замина отчаян и беше смъртно ранен в битката, като оживя под грижите на Наташа колкото да й прости, след което чудесният Пиер, поулегнал и понатрупал мъдрост като военнопленник, се появи като утешителна награда за Наташа и им се народиха много деца. Пати имаше чувството, че е изживяла цял един живот през тези три дни, и когато нейният Пиер се върна от риболова, изгорял от слънцето въпреки усърдното си мазане с най-силния слънцезащитен крем, тя беше готова да се опита да го обикне отново. Посрещна го в Дълът и дълго го разпитва как е прекарал с обичащите природата милионери, които очевидно бяха бръкнали дълбоко в портфейлите си за него.

— Не мога да повярвам! — възкликна Уолтър, когато се прибраха и видя недовършената веранда. — Беше тук четири месеца и не можа да остане още осем часа да довърши.

— Според мен му беше писнало от пущинака — отвърна Пати. — Казах му, че му е време да се върне в Ню Йорк. Написал е страхотни парчета. Беше готов да си тръгне.

Той се намръщи.

— Свирил ти е песните си?

— Три — отвърна тя и извърна лице.

— Харесаха ли ти?

— Страхотни са.

Тя пое към езерото и Уолтър я последва. Не беше трудно да поддържа разстояние между тях. Само в самото начало бяха от онези двойки, които се прегръщат и целуват при всяко прибиране у дома.

— Добре ли се спогаждахте?

— Беше ми малко неловко. Зарадвах се, че си тръгна. Наложи се да изпия чаша шери онази вечер, когато беше тук.

— Това не е чак толкова лошо. Една чаша.

Беше си обещала да не лъже Уолтър, да не го лъже дори и за най-дребните неща, да не изрича думи, които да не могат да минат за истина.

— Четох много. Струва ми се, че „Война и мир“ е най-хубавата книга, която съм чела досега.

— Завиждам ти.

— А?

— Заради това, че си я прочела за първи път. И си имала цели дни да й се насладиш.

— Страхотна книга. Имам чувството, че някак ме промени.

— Наистина ми се виждаш променена.

— Не към зле, надявам се.

— Не, не. Просто си по-различна.

Вечерта в леглото тя свали пижамата си и с облекчение установи, че след стореното го желае не по-слабо, а по-силно. Приятно й беше да се люби с него. Не беше чак толкова зле.

— Трябва да го правим по-често — рече Пати.

— Винаги когато кажеш.

Онова лято изживяха нещо като втори меден месец, подхранван от угризенията и притесненията й за секса. Стараеше се да бъде добра съпруга и да радва добрия си съпруг, но една пълна равносметка на успеха й трябва да включи и писмата по електронната поща, които започнаха да си разменят с Ричард след заминаването му, и разрешението, което тя му даде няколко седмици по-късно, да вземе самолет до Минеаполис и да дойде до Безименното езеро, докато Уолтър беше домакин на друг излет за големи клечки край Баундари Уотърс. Веднага изтри писмото с информацията за полета на Ричард, както изтриваше и всички други, но запомни наизуст номера на полета и часа на кацане.

Седмица преди срещата се оттегли сама край езерото и изцяло се отдаде на лудостта си, която се изразяваше в наливане до безсъзнание всяка вечер, събуждане късно през деня — разтревожена, изпълнена е угризения и колебания — четене в състояние на лъжливо спокойствие, скачане и обикаляне около телефона в продължение на час, двоумене дали да се обади на Ричард и да му каже да не идва, и накрая отваряне на бутилка, за да забрави всичко поне за няколко часа.

Оставащите дни бавно отминаха. Последната нощ Пати така се напи, че повърна и заспа във всекидневната, дойде в съзнание малко преди зазоряване. Полежа на все още нефугирания под в кухнята, за да накара ръцете си да спрат да треперят, и набра номера на Ричард.

Включи се телефонният секретар. Ричард си беше намерил нов, по-малък апартамент на няколко преки от предишния. Тя си го представяше като по-голям двойник на черната стая в апартамента, който навремето бяха делили с Уолтър, апартамента, от който тя го беше изместила. И при следващото й обаждане се включи секретарят. Набра за трети път и Ричард вдигна.

— Не идвай — рече тя. — Не мога да го направя.

Той мълчеше, чуваше се дишането му.

— Съжалявам.

— Защо не ми се обадиш след няколко часа? Виж как ще се чувстваш сутринта.

— Повдига ми се. Повръщам.

— Съжалявам.

— Моля те, не идвай. Обещавам да спра да те притеснявам. Предполагам, че просто имах нуждата да стигна до ръба, за да разбера, че не мога да го направя.

— Звучи логично.

— Така е правилно, нали?

— Сигурно. Да, сигурно е правилно.

— Не мога да му го причиня.

— Добре. Няма да дойда.

— Не че не го искам. Просто те моля да не го правиш.

— Ще направя това, което искаш.

— Не, о, боже, чуй ме! Моля те да направиш това, което не искам.

Вероятно там, в Джърси, Ричард поклащаше глава. Но Пати знаеше, че той иска да я види, беше готов да се качи на самолета и единственият начин да го откаже със сигурност беше да удължи разговора още два часа, да се въртят в кръг, да изговарят нерешимия конфликт, докато и двамата не се почувстват омърсени, изтощени и отвратени от самите себе си и един от друг, така че мисълта да се съберат наистина да им се стори омразна.

Немалка част от страданията на Пати се дължаха на това, че е пропиляла на халос любовта на Ричард. Знаеше, че той ужасно се нервира на женските глупости, и фактът, че се беше примирил да слуша нейните в продължение на цели два часа, което представляваше 119 минути повече, отколкото нравът му позволяваше, я изпълваше с благодарност и с тъга за прахосването, прахосването на любовта му.

Което, както сигурно всеки би се досетил, я накара да му се обади отново двайсет минути по-късно и да го прекара през по-кратка, но още по-гадна версия на първия разговор. За миг зърна какво я очакваше по-късно е Уолтър във Вашингтон: колкото повече се стараеше да го извади от равновесие, толкова по-търпелив ставаше той и толкова по-голямо търпение проявяваше, колкото по-трудно й беше да го остави на мира. За щастие, търпението на Ричард не беше безкрайно, както на Уолтър. Накрая той просто й затвори и не вдигна, когато тя му се обади отново след около час, малко преди да е дошло времето да тръгне за летището Нюарк, за да се качи на самолета.

Макар че почти не беше спала и беше повърнала малкото, което беше сложила в устата си предишния ден, Пати веднага се почувства освежена, пречистена и по-енергична. Изчисти къщата, прочете половината от един роман на Джоузеф Конрад, който Уолтър й беше препоръчал, и не си купи повече вино. Когато Уолтър се върна от Баундари Уотърс, тя приготви хубава вечеря, прегърна го и — което рядко се случваше — той се смути от силната й страст.

Ето тогава беше моментът да си намери работа, да се запише да учи или да стане доброволка. Но постоянно нещо я спираше. Възможността Джоуи да отстъпи и да се върне у дома за последната си година в гимназията. Къщата и градината, които беше занемарила в годината си пиянство и депресия. Скъпоценната свобода да отскача до Безименното езеро за няколко седмици, когато й се прииска. Както и в по-общ смисъл свободата, която Пати осъзнаваше, че я убива, но въпреки това не можеше да се откаже от нея. Дните на отворени врати за родители в колежа на Джесика във Филаделфия, на които Уолтър не можеше да отиде и се зарадва, че Пати прояви готовност да замине, тъй като понякога се тревожеше, че двете не са достатъчно близки. Седмиците до въпросните дни, седмици на оживена размяна на писма с Ричард, седмици на представяне на хотелската стая във Филаделфия, в която щяха да прекарат един ден и една нощ, скрити от всички. Настъпилите след това месеци тежка депресия.

Замина за Филаделфия в четвъртък, за да прекара, както внимателно обясни на Уолтър, един ден сама като турист. Докато пътуваше с такси към центъра, изведнъж съжали, че не прави точно това: не се разхожда по улиците като независима зряла жена, не се отдава на независим живот, не е впечатлителен и любопитен турист, а преследваща любовта луда.

Колкото и невероятно да звучи, не беше отсядала сама в хотел от времето на двайсет и първа стая и страшно се впечатли от модното обзавеждане в „Софител“. Огледа внимателно всички удобства, докато чакаше Ричард, след това ги огледа повторно, тъй като уреченият час дойде и отмина. Опита се да погледа телевизия, но не успя. Не можеше да си намери място от нерви, когато телефонът най-накрая иззвъня.

— Нещо изскочи — каза Ричард.

— Добре. Хубаво. Нещо е изскочило. Ясно. — Приближи се към прозореца и погледна Филаделфия. — И какво е то? Някоя фуста?

— Много мило.

— О, само ми дай малко време и ще изляза с всяко клише. Още дори не сме започнали с ревността. Това е само първа минута.

— Няма друга.

— Няма? Нито една? Боже, дори и аз не съм толкова стриктна. Все пак съм омъжена.

— Не съм казал, че е нямало други. Казах, че няма друга.

Тя облегна чело на прозореца.

— Съжалявам. Просто се чувствам стара, грозна, глупава и ревнива. Не се понасям, като се слушам.

— Тази сутрин ми се обади.

— Кой?

— Уолтър. Не трябваше да вдигам. Каза, че е станал рано да те закара на летището и че вече му липсваш. Нещата вървели чудесно между вас, „Не сме били толкова щастливи от години“ — ако не се лъжа, точно това бяха думите му.

Пати мълчеше.

— Обясни, че отиваш да видиш Джесика, тя тайно много се радвала, макар и да се притеснявала, че ще изръсиш нещо странно и ще я засрамиш, или че няма да харесаш новото й гадже. Но като цяло Уолтър бил много щастлив, че си се съгласила да отидеш при нея.

Пати пристъпи от крак на крак, напрягаше се да го изслуша.

— Каза, че го мъчи съвестта за някои от нещата, които ми бил наговорил миналата зима. Не искал да оставам с грешна представа за теб. Миналата зима била ужасна заради Джоуи, но сега всичко било много по-добре. „Не сме били толкова щастливи от години“, точно това бяха думите му.

Някаква комбинация от задавяне и хлипане произведе странен болезнен звук у Пати.

— Какво става? — попита Ричард.

— Нищо. Извинявай.

— Както и да е.

— Все тая.

— Реших да не идвам.

— Добре. Разбирам. Естествено.

— Хубаво.

— Но защо все пак не дойдеш? И без това вече съм тук. А след това аз ще се върна към невероятно щастливия ми живот, а ти обратно в Ню Джърси.

— Просто ти казвам какво ми каза той.

— Невероятно, невероятно щастливият ми живот.

О, изкушенията на самосъжалението. Толкова сладко за нея, толкова неустоимо за изговаряне, а толкова грозно за него. Усети кога точно прекали. Ако беше успяла да запази самообладание, можеше и да го омае и примами да дойде във Филаделфия. Кой знае? Можеше никога повече да не се завърне у дома. Но тя прецака всичко със самосъжалението си. Усещаше как той охладнява и се отдръпва, а това я караше да се самосъжалява още повече и така нататък, докато накрая вече не издържаше и затвори телефона, за да се отдаде изцяло на онази сладост.

Откъде идваше самосъжалението? Чрезмерното му количество? Животът й беше луксозен по почти всички стандарти. Разполагаше с всички часове на деня, за да намери отговор на въпроса как да живее почтено и удовлетворително, а като че ли направените избори и свободата й носеха единствено повече страдания. Пишещата тези редове едва ли не е принудена да заключи, че се самосъжаляваше, задето е толкова свободна.

Онази вечер във Филаделфия имаше и един тегав епизод: Пати слезе в бара на хотела с намерението да забърше някой мъж. Бързо установи, че хората на този свят се разделят на два типа: едните знаят как да се чувстват удобно на високите въртящи столове, а другите — не. Освен това мъжете й се струваха твърде глупави и за първи път от много време се замисли какво е да се напиеш и да те изнасилят, качи се в модерната си стая и се отдаде на нови изблици на самосъжаление.

На сутринта отиде с метрото до колежа на Джесика в изострено състояние на нужда от внимание, от което не можеше да произтече нищо добро. Макар че в продължение на деветнайсет години се беше стремила да осигури на дъщеря си всичко, от което навремето майка й я беше лишила — не пропускаше мачовете й, показваше й одобрението си, мъчеше се да е в течение със сложния й социален живот, подкрепяше я при всяко разочарование и страдание, включи се активно в драмата с избора на колежа, — между тях нямаше, както вече беше отбелязано, истинска близост. Това се дължеше отчасти на самодостатъчния характер на Джесика и отчасти на прекомерната обсесия на Пати по Джоуи. Пати беше насочила преизпълненото си сърце към Джоуи, не към Джесика. Но сега вратата към Джоуи беше затворена и заключена заради грешките й, и Пати пристигна в красивия квакерски кампус, без изобщо да се интересува от дните на отворени врати, искаше просто да прекара малко време с дъщеря си.

За съжаление, новото гадже на Джесика не разбираше от намеци. Уилям беше добросърдечен рус футболист от Калифорния, чиито родители нямаше да дойдат за събитието. Затова той придружи Пати и Джесика на обяда, на лекцията на Джесика по история на изкуството, в стаята й в общежитието и когато Пати многозначително предложи да заведе дъщеря си на вечеря в града, Джесика отвърна, че вече е направила резервация за трима в заведение наблизо. В ресторанта Пати стоически слушаше как Джесика вади с ченгел думите от устата на Уилям и го кара да разкаже за благотворителната организация, която бил създал в гимназията — някаква гротескна програма, подпомагаща бедни момичета от Малави да ходят на училище, за която се събирали пари от футболните клубове в Сан Франсиско. На Пати не й оставаше друго, освен да се налива с вино. Когато стигна до четвъртата чаша, реши, че Уилям трябва да узнае, че навремето е била в университетския отбор и е ходила по състезания. И след като Джесика отказваше да изтъкне факта, че е била в резервния отбор на звездите, самата Пати трябваше да го направи и за да не звучи като самохвалство, го тушира с историята за своята фенка, което отведе до друсането на Илайза, лъжите за левкемия и счупването на крака. Говореше на висок глас и смяташе, че е доста забавна, но вместо да се засмее, Уилям само поглеждаше смутено Джесика, която седеше със скръстени ръце и гледаше мрачно.

— И какъв е изводът? — попита тя накрая.

— Никакъв — отвърна Пати. — Просто ви разказвам какво беше, когато аз бях в университета. Не разбрах, че не ви е интересно.

— На мен ми е интересно — любезно се обади Уилям.

— А на мен ми е интересно, че никога не съм чувала за това — обяви Джесика.

— Не съм ли ти разказвала за Илайза?

— Не. Сигурно си говорила на Джоуи.

— Сигурна съм, че съм ви разказвала.

— Не си, мамо, съжалявам.

— Е, нали сега ти разказах, макар че може би малко попрекалих.

— Може би!

Пати знаеше, че се държи лошо, но не можеше да се спре. Като гледаше колко мили са един с друг Джесика и Уилям, нямаше как да не се замисли каква е била самата тя на деветнайсет, сещаше се за посредствените си резултати в университета и за смахнатата си връзка с Илайза и Картър, оплакваше живота си и се самосъжаляваше. Изпадаше в депресия, която се задълбочи значително на другия ден, когато се върна в университета и страдалчески понесе обиколка на великолепния парк, обяд на моравата пред дома на ректора, а след това колоквиум („Игровата идентичност в мултивалентния свят“), на който присъстваха и много други родители. Всички бяха лъчезарни и изглеждаха много по-намясто от нея. Студентите бяха бодро компетентни по всички въпроси, включително и как да се чувстват удобно в барове, родителите им бяха толкова горди, толкова развълнувани, че са приятели с децата си, самият университет изглеждаше невероятно горд от богатството си и алтруистичната си мисия. Пати наистина беше добър родител, беше успяла да подготви дъщеря си за по-щастлив и по-спокоен живот, но езикът на тялото на другите семейства говореше, че не се е справила със задачата да бъде добра майка точно в тези отношения, за които най-силно се беше надявала. Докато другите майки и дъщери вървяха рамо до рамо по павираните алеи, смееха се и сравняваха мобилните си телефони, Джесика препускаше по тревата една-две крачки пред Пати. Единствената роля, която отпускаше на майка си, беше на външен човек, когото иска да смае с невероятния си университет. Пати положи усилия да я изиграе добре, но накрая, в пристъп на депресия, се стовари в един от дървените шезлонги, изпъстрили голямата морава, и помоли Джесика да вечерят сами без Уилям, който, слава богу, имаше мач следобеда.

Джесика стоеше на разстояние и я гледаше отбранително.

— С Уилям ще учим довечера. По принцип трябваше да уча и вчера.

— Съжалявам, че съм ти попречила — отвърна Пати с потискаща искреност.

— Не, не е проблем. Наистина исках да дойдеш. Исках да видиш къде ще прекарам четири години от живота си. Но натоварването е доста голямо.

— Да, разбира се. Браво. Браво, че можеш да издържиш. Толкова се гордея с теб. Наистина, Джесика. Много те ценя.

— Ъъъ, благодаря.

— Но просто… защо не отидем в моята стая в хотела? Тя е много хубава. Може да си поръчаме вечеря, да гледаме филми, да пийнем нещо от минибара. Не, ти може да пиеш от минибара, аз няма да пия тази вечер. Просто да изкараме една вечер по женски, само ние двете. От сега нататък ще имаш достатъчно време да учиш.

Не отлепяше поглед от земята, очакваше присъдата на Джесика. Много добре съзнаваше, че предлага нещо ново.

— Мисля, че е по-добре да седна да поуча — заяви Джесика. — А и съм обещала на Уилям.

— О, моля те, Джеси. От една вечер нищо няма да ти стане. А за мен е важно.

Джесика не отговори и Пати се насили да вдигне глава. Дъщеря й се взираше с мрачно спокойствие в главната сграда на университета, на чиято външна стена Пати беше забелязала издялано в камъка послание от випуск 1920 година: Използвай добре свободата си.

— Моля те…

— Не — отвърна Джесика, без да я поглежда. — Не искам! Не съм в настроение.

— Извинявам се, че прекалих с пиенето и наговорих толкова много глупости снощи. Позволи ми да ти се реванширам.

— Не се опитвам да те накажа. Просто… Личи си, че не харесваш университета, не харесваш приятеля ми…

— Не, не, той е симпатичен, харесвам го. Но дойдох тук да видя теб, а не него.

— Мамо, толкова улеснявам живота ти. Даваш ли си сметка колко го улеснявам? Не вземам наркотици, не върша глупости като Джоуи, не те излагам, не правя сцени, не…

— Знам! И наистина съм ти благодарна за това.

— Тогава не се оплаквай, че си имам свой живот, свои приятели и не мога изведнъж да пренаредя всичко заради теб. След като получаваш всички облаги от това, че сама се грижа за себе си, поне не ме карай да се чувствам виновна.

— Джеси, става дума за една вечер. Не прави от мухата слон. Глупаво е.

— Същото се отнася и за теб.

Самообладанието и студенината на Джесика бяха справедливо наказание за Пати, задето самата тя беше толкова безкомпромисна и студена с майка си на деветнайсет. Чувстваше се толкова виновна, че едва ли не би приела всяко наказание. Остави сълзите за по-късно — смяташе, че не заслужава емоционалното преимущество, което можеше да спечели с плач или нацупено бягство към станцията на метрото — насили се да запази самообладание и вечеря рано в стола с Джесика и съквартирантката й. Държеше се като възрастен човек, макар да усещаше, че от тях двете Джесика е по-зряла.

Върна се в Сейнт Пол и продължи спускането си в минния комин на лудостта. Нямаше нови писма от Ричард. На пишещата тези редове й се иска да каже, че и Пати не му е пращала нови писма, но вече би трябвало да е ясно, че нейните способности за грешки, страдания и унижения са безгранични. Единственото писмо, от чието изпращане не се срамува, беше написано, след като Уолтър й съобщи, че Моли Тримейн се е самоубила със сънотворни в апартамента си в Ийст Сайд. В това писмо Пати беше изключително добронамерена и се надява, че точно такава я е запомнил и Ричард.

Останалата част от историята на Ричард през онази зима и през следващата пролет е разказана другаде, най-вече в „Пийпъл“, „Спин“ и „Ентъртейнмънт Уикли“, след като излезе „Безименното езеро“ и се роди „култ“ към Ричард Кац. Майкъл Стайп и Джеф Туиди бяха сред знаменитостите, които възхваляваха „Уолнът Сърпрайз“ и твърдяха, че са били тайни почитатели на „Травматикс“. Мърлявите, добре образовани бели фенове на Ричард вече не бяха чак толкова млади, но немалко от тях бяха станали влиятелни редактори и завеждаха културните отдели по вестниците.

Що се отнася до Уолтър, у него негодуванието, което изпитва човек, когато любимата му група изведнъж се окаже слушана от всички, беше умножено хилядократно. Той се гордееше, разбира се, че новият албум е кръстен на езерото на Дороти и че повечето от песните са създадени в неговата къща. Ричард жалостиво беше написал текстовете така, че „ти“, т.е. Пати, да може да се сбърка и с мъртвата Моли; натам насочваше интервюиращите го, тъй като знаеше, че Уолтър чете и пази всяка публикация за приятеля си. Но Уолтър беше разочарован и обиден от звездния миг на Ричард. Обясняваше, че разбира защо Ричард му се обажда толкова рядко, давал си сметка, че сега Ричард е зает, но все пак не можел да го проумее. Като че ли най-сетне се оправдаваха опасенията му за истинската същност на тяхното приятелство. Дори когато изглеждаше повален, Ричард пак не беше проснат на земята. Той разполагаше с тайните си музикални занимания, които не включваха Уолтър, намираше гръб у почитателите си и се стремеше да спечели първенството. Неколцина дребни музикални репортери проявиха добросъвестност, потърсиха Уолтър и името му се появи в някои незначителни издания, повечето от тях онлайн, но в интервютата си Ричард го наричаше просто „много добър приятел от колежа“ и нито едно от големите списания не споменаваше Уолтър. Той нямаше нищо против да получи по-голямо признание, задето е подкрепял морално, интелектуално и дори финансово Ричард, но най-вече страдаше от това, колко маловажен е той за Ричард, докато в същото време Ричард си оставаше важен за него. А Пати, разбира се, не можеше да му посочи най-доброто доказателство колко важен е всъщност той за Ричард. Когато Ричард намереше време да му се обади, обидата на Уолтър отравяше разговора им и затова Ричард го търсеше все по-рядко.

В резултат на всичко това у Уолтър се разгоря амбиция. Беше се подлъгал да се смята за големия брат, но Ричард му беше показал къде му е мястото. Ричард може и да не беше толкова добър на шах, в дългосрочните връзки и в поведението на примерен гражданин, но хората го обичаха и му се възхищаваха, уважаваха го заради упоритостта му, неотклонното преследване на целта, страхотните нови песни. Уолтър изведнъж намрази къщата, двора и дребните си минесотски успехи, в които беше вложил толкова голям дял от живота и силите си; Пати беше смаяна от огорчението, с което той омаловажаваше собствените си постижения. Няколко седмици след излизането на „Безименното езеро“ той отлетя за Хюстън за първата си среща с милиардера Вин Хейвън, а след месец започна работа във Вашингтон. За Пати беше очевидно — макар и не и за самия Уолтър — че решимостта му да замине за Вашингтон, да създаде тръста „Сини планини“ и да се превърне в по-амбициозен международен играч е породена от съперничеството с Ричард. През декември, когато „Уолнът Сърпрайз“ свиреха с „Уилко“ в „Орфей“ една петъчна вечер, той дори не се върна навреме в Сейнт Пол, за да отиде на концерта.

Пати също го пропусна. Не можеше да се насили да слуша новия албум, не можеше да понесе миналото време във второто парче:

Нямаше никой друг като теб

за мен. Никой друг.

Живея с никого. Обичам никого.

Ти беше тази,

с която никой не може да се сравни.

Ти беше тази.

Ти беше тази,

която беше за мен.

Нямаше никой друг като теб.

Затова се постара да последва примера на Ричард и да го остави на миналото. Имаше нещо вълнуващо, нещо, напомнящо за Звяра от Атина, в новата енергия на Уолтър и тя се надяваше, че двамата могат да започнат нов живот във Вашингтон. Все още обичаше къщата край Безименното езеро, но беше приключила с дома на „Бериър Стрийт“, в който не беше успяла да задържи Джоуи. Отиде в Джорджтаун един красив съботен есенен следобед с ясно небе, когато минесотски вятър размяташе падащите листа, и си каза: „Да, добре, мога да го направя“. (Дали съзнаваше близостта на университета на Вирджиния, където Джоуи току-що се беше записал? Дали познанията й по география не бяха по-добри, отколкото винаги си беше представяла?) Колкото и да е невероятно, спомни си колко мрази политиката и политиците едва след като се пренесе във Вашингтон, и то когато натовареното с куфарите й такси пресичаше Рок Крийк. Влезе в къщата на „Двайсет и девета улица“ и й беше достатъчен само миг, за да осъзнае, че е допуснала поредната си грешка.

2004 година

Кариерен способ

Когато Ричард Кац вече нямаше накъде да мърда и трябваше да се върне в студиото с горящите от нетърпение по-млади членове на групата, за да запишат втория албум на „Уолнът Сърпрайз“ — след като беше изразходил всички средства за отлагане и скатаване, като първо обиколи цяла Америка, а после се отправи на световно турне към все по-далечни страни, докато другите се разбунтуваха, щом понечи да включи Кипър към пътуването до Турция, след това си счупи левия показалец, опитвайки се да отклони фундаменталното изследване на Саманта Пауър за геноцида по света, с което го замери барабанистът Тим в хотелската им стая в Анкара, после се усамоти в хижа в Адирондакс да пише музика за някакъв датски артистичен филм, но тази задача се оказа толкова досадна, че той се свърза с един дилър на кокаин в Платсбърг и изсмърка 5000 евро от субсидията на датския фонд за култура, а после го удари на уволнение и се впусна в поредица от скъпи забавления в Ню Йорк и Флорида, които приключиха в Маями, където го арестуваха за шофиране в нетрезво състояние и притежание на наркотици; след това се затвори в клиника „Гъбсър“ в Талахаси за шест седмици детоксикация и високомерно отхвърляне на поученията за здравословен начин на живот, после се разболя от херпес зостер, с който се зарази по непредпазливост при епидемията от варицела в „Гъбсър“; като оздравя, си отработи приятните, неизискващи мислене 250 часа общественополезен труд в Дейд Каунти Парк, а след това просто не вдигаше телефона и не проверяваше електронната си поща, по цял ден си седеше в апартамента и четеше книги под претекст, че подсилва защитата си срещу мадамите и наркотиците, на които другите членове на групата като че ли успяваха да се наслаждават, без да прекаляват — той изпрати на Тим картичка с молба да предаде на останалите, че е фалирал и се връща към слагането на дюшемета, и по-младите членове на „Уолнът Сърпрайз“ се почувстваха като пълни глупаци, задето са го чакали толкова време.

Не че това имаше значение, но Кац наистина беше фалирал. По време на продължилото година и половина турне приходите и разходите долу-горе се бяха занулявали; появеше ли се опасност да остане излишък, Ричард прехвърляше групата в по-скъп хотел и черпеше наред почитатели и непознати по баровете. „Безименното езеро“ и пробудилият се интерес към старите албуми на „Травматикс“ му бяха донесли повече пари, отколкото през предишните двайсет години, взети заедно, ала той успя да ги профука до последния цент, мъчейки се да открие отново себе си. За бившия фронтмен на „Травматикс“ като че ли най-травматичните събития в живота му бяха: 1) получаването на номинация за „Грами“, 2) да чуе свои парчета по националното радио и 3) да установи благодарение на данните за продажбите през декември, че албумът „Безименното езеро“ е бил избран за прекрасен коледен подарък, който да бъде поставен под изящно украсени елхи в няколкостотин хиляди домакинства, слушащи националното радио. Но най-объркваща и притеснителна беше номинацията за „Грами“, разбира се.

Кац беше прочел немалко популярни изследвания в областта на социобиологията и си обясняваше депресивния тип личности и вироглавата им устойчивост в генотипа на човечеството с факта, че депресията всъщност представлява успешно адаптиране към безкрайната болка и трудностите. Песимизмът, усещането за безсмислие и липса на призвание, неспособността да се радваш на насладите, натрапчивата мисъл за лайняното състояние на света като цяло: за еврейските предци на бащата на Кац, които са били преследвани от село на село от безмилостни антисемити, както и за старите англи и саксонци от страната на майка му, които са се мъчили да отглеждат ръж и ечемик в бедната почва и кратките лета на Северна Европа, вечното страдание и очакването на най-лошото са били естествено средство за приспособяване към гадните обстоятелства. Малко са нещата, които радват изпадналите в депресия така, както лошите новини. Разбира се, това не е най-добрият начин за живеене, но си има своите еволюционни преимущества. В тежки периоди депресивните предават отчаяните си гени на потомството, докато оптимистите приемат християнството или се преселват в по-слънчеви места. За Кац тежките периоди бяха това, което е заблатената вода за шарана. Най-добрите му години с „Травматикс“ съвпадаха с Рейгън I, Рейгън II и Буш I; Бил Клинтън (поне до Люински) беше истинско изпитание за него. Сега беше дошъл Буш II, най-кошмарният режим от всички, и Кац можеше отново да започне да пише музика, ако не беше случайно споходилият го успех. Той се мяташе като изваден на сушата шаран, хрилете на психиката му напразно се стремяха да извлекат животоподдържащ мрак от атмосферата на одобрение и изобилие. Не беше се чувствал толкова свободен от пубертета насам, а в същото време беше по-близо до самоубийството от всякога. И така в последните дни на 2003 година се захвана отново с поставянето на дюшемета.

Извади късмет с първите двама клиенти, млади брокери, които слушаха „Чили Пепърс“ и не биха различили Ричард Кац от Лудвиг вай Бетовен. Можеше да реже и кове по покривите им в относително спокойствие. Но на третото място, където започна работа през февруари, случи на хора, които си мислеха, че го познават. Сградата се намираше на „Уайт Стрийт“ между „Чърч“ и „Бродуей“, а клиентът, богат собственик на издателство за художествени албуми, притежаваше всички шедьоври на „Травматикс“ на плочи и като че ли се обиди, че Кац не помни да го е виждал сред рехавата тълпа посетители в „Максуел“ в Хобокен.

— Идваха много хора — обясни Кац. — А и аз съм лош физиономист.

— Онази вечер, когато Моли падна от сцената, сещате ли се? След това всички отидохме да пийнем по едно. Все още пазя някъде окървавената салфетка. Помните ли?

— Не, съжалявам.

— Е, добре, както и да е. Радвам се, че най-сетне получихте признанието, което заслужавахте.

— Хайде да не говорим за това. По-добре да обсъдим дюшемето.

— Оставям всичко на вас, не се притеснявайте за разходите — заяви клиентът. — Искам да имам дюшеме, направено от Ричард Кац. Едва ли ще се занимавате с това още дълго. Когато ми казаха, че сте станали дърводелец, направо не можах да повярвам.

— И все пак някаква груба представа за размерите и предпочитанията ви за материала ще ми е от полза.

— Както решите. Оставям го на вас. Няма никакво значение.

— Не, моля ви, заради мен се престорете, че има — настоя Кац. — Защото, ако наистина няма значение, не съм сигурен дали…

— Нека покрива целия покрив. Става ли? От край до край — отвърна подразнено онзи. — Люси иска да прави купони там. Това е една от причините, заради които купихме къщата.

Клиентът имаше син, Закари, гимназист в „Стай“, който се правеше на отракан пич и нещо като китарист. В първия работен ден на Кац той се качи на покрива след училище и от безопасно разстояние, все едно Ричард беше вързан на верига лъв, го обсипа с въпроси, предназначени да демонстрират познанията му за модерните китари, които Кац смяташе за изключително дразнещ снобски артикул. Каза му го и хлапето си тръгна ядосано.

На следващия ден, докато Ричард мъкнеше талпи и дъски към покрива, майката на Закари, Люси, го причака на площадката на третия етаж и ни в клин, ни в ръкав оповести мнението си, че „Травматикс“ е пубертетска, позьорска и бунтарска момчешка група, която тя никога не била харесвала. След това с отворена уста и предизвикателен поглед зачака да види какъв ефект ще произведе нейното присъствие, драматизмът на съществуванието й. Подобно на всички останали жени от този тип, и тя беше убедена в оригиналността на провокацията си. Само че Кац се беше сблъсквал с абсолютно същата провокация стотици пъти и това го поставяше в нелепата ситуация да се чувства гузен, че не може да се престори на скандализиран: съжаляваше малкото смело его на Люси, което плуваше в морето от несигурност на остаряваща жена. Не му се вярваше да успее да постигне нещо с нея, дори и да имаше желание за това, ала знаеше, че тя ще се засегне, ако той не направи поне символично усилие да се обиди.

— Знам — отвърна той и подпря дъската на стената. — Затова за мен беше толкова голям пробив да запиша албум с истински, зрели чувства, които и жените биха могли да оценят.

— А защо смяташ, че „Безименното езеро“ ми е харесало? — попита Люси.

— А ти защо смяташ, че ми пука? — отговори Кац.

Цял предобед сновеше нагоре-надолу, но се чувстваше уморен не от друго, а от необходимостта да играе себе си.

— Наистина ми хареса — заяви тя. — Може би само малко го попрехвалиха.

— Не мога да не се съглася за това — отвърна Кац.

Тя си тръгна ядосана.

През осемдесетте и деветдесетте, за да не подкопае най-голямото си преимущество — фактът, че твори непопулярна музика и затова заслужава финансова подкрепа — Кац беше едва ли не длъжен да се държи непрофесионално. Основните му клиенти бяха хора на изкуството и кинаджии от Трайбека, които му осигуряваха храна, понякога и наркотици, и щяха да се усъмнят в отдадеността му на изкуството, ако се появеше на работа преди три следобед, не тичаше след всяка фуста или приключеше по график и в рамките на бюджета. Сега, когато Трайбека беше изцяло завладяна от финансовата индустрия и Люси се излежаваше на голямата спалня до обяд или седеше с кръстосани крака по бюстие и по бикини, четеше „Таймс“, говореше по телефона и му помахваше, когато той минеше покрай капандурата, а изненадващо стегнатите й бедра и едва покритите й слабини бяха изложени на показ през цялото време, Ричард се превърна в живото въплъщение на професионализма и протестантската добродетел, пристигаше точно в девет и работеше няколко часа след смрачаване, тъй като искаше да приключи колкото се може по-скоро и да се измете оттук.

Откак се беше върнал от Флорида, не понасяше жените и музиката. Тази ненавист беше нова за него и той беше достатъчно умен, за да си даде сметка, че тя се дължи изцяло на психическото му състояние и няма нищо или почти нищо общо с реалността. В същината си женските тела бяха напълно еднакви, но това не изключваше многообразието им — по същия начин не биваше да се отчайва и от еднаквостта на градивните елементи на популярната музика, акордите мажор и минор, 2/4 и 4/4, ла-си-ла-си-до. Във всеки един момент в Ню Йорк някой енергичен младок създаваше песен, която поне първите няколко пъти — може би дори първите двайсет-трийсет — щеше да звучи чисто нова като в утрото на сътворението. След като получи разрешение да замине от властите във Флорида и се сбогува с едрогърдата си ръководителка в отдела по озеленяване Марта Молина, Кац не можеше да се насили да включи уредбата или да докосне музикален инструмент, още по-малко да пусне някого в леглото си. Не минаваше ден, в който да не чуе някоя невероятна мелодия да се процежда от стаята за репетиции в нечие мазе или дори (и това се случваше) от вратите на „Банана Рипъблик“ или „Гап“, и не се съмняваше, че някъде по улиците на Манхатън някоя мацка променя живота на някого, но Ричард вече не вярваше, че този някой може да е той.

Един студен четвъртъчен следобед с униформено сиво небе лек снежец запълваше празното пространство около небостъргача в центъра, замъгляваше сградата на Уулуърт и приказните й кули, изкривяваше перспективата над Хъдсън и тъмния Атлантик и разделяше Кац от пъплещите пешеходци и коли четири етажа по-долу. Мократа настилка приятно подсилваше нежното съскане на гумите и заглушаваше басите. Ричард режеше и нареждаше дъски между три комина, чувстваше се обгърнат от двойната утроба на снега и физическия труд. Обедът премина в здрач, без Кац да се сети за цигара, и тъй като сега разделяше дните си на по-лесни за преглъщане залъци с прекъсвания за пушене, имаше чувството, че са минали не повече от петнайсет минути между мига, в който беше изял сандвича си, и изненадващото нежелано появяване на Закари.

Хлапето беше с яке с качулка и тесни панталони с ниска талия, каквито Кац беше видял за първи път в Лондон.

— Какво мислиш за „Тутци Пикник“? — попита момчето. — Харесваш ли ги?

— Не съм ги чувал.

— Не може да бъде! Не ти вярвам.

— И все пак е истина.

— А „Флейгрантс“? Страхотни са, нали? Онова тяхно парче, дето е трийсет и седем минути?

— Не съм имал удоволствието.

— А какво ще кажеш — продължи невъзмутимо Закари — за онези психеделични групи от Хюстън, дето записват в „Пинк Пилоу“ в края на шейсетте? Някои от техните парчета много ми напомнят на ранните ти неща.

— Трябва ми дъската, на която си стъпил — отвърна Кац.

— Сигурно са ти оказали влияние, нали? Особено Пешавар Рикшоу.

— Би ли си вдигнал левия крак за миг?

— Може ли да те попитам още нещо?

— Трябва да включа резачката.

— Само един въпрос.

— Давай.

— Това част от творческия ти процес ли е? Връщането към старата ти работа?

— Не съм мислил за това.

— Защото ме питат приятелите ми в училище. Казах им, че според мен е част от творческия ти процес. Завръщане към работническите корени, за да събереш материал за следващия си албум.

— Ако искаш да ми направиш услуга, предай на приятелите си да накарат родителите си да ми се обадят, ако искат дюшеме. Поемам поръчки в района под „Четиринайсета“ и западно от „Бродуей“.

— Ама сериозно, защо го правиш?

— Трионът е доста шумен.

— Добре, но само един последен въпрос, може ли? Заклевам се, че е последен. Може ли да те интервюирам?

Кац включи триона.

— Моля те! Има едно момиче, моя съученичка, тя е луда по „Безименното езеро“. Много ще ми помогнеш, ако запиша едно кратко интервю с теб и го публикувам в интернет — така ще я накарам да ми обърне внимание.

Кац остави триона и изгледа мрачно Закари.

— Свириш на китара, а ти е трудно да привлечеш вниманието на момичетата?

— Е, точно на това, да. Тя си пада по по-стари неща.

— А ти трябва да я имаш на всяка цена и не можеш да живееш без нея?

— Общо взето.

— И тя ти е съученичка — уточни Кац, пресмятайки набързо наум. — Не е повтаряла някой клас?

— Не е, доколкото знам.

— Как се казва?

— Кейтлин.

— Доведи я утре след училище.

— Но тя няма да ми повярва, че си тук. Затова исках да те интервюирам, за да й докажа, че си тук. Тогава ще поиска да дойде и да се запознае с теб.

След два дни щяха да се навършат осем седмици, откак Ричард се беше обрекъл на целомъдрие. През изминалите седем седмици въздържанието от секс му се струваше естествено допълнение към въздържанието от наркотици и алкохол — едната добродетел утвърждаваше другата. Преди няма и пет часа, докато оглеждаше през капандурата полуголата майка на Закари, беше изпитал такава липса на интерес, че чак му се замая главата. Но сега, изведнъж, с пророческа яснота разбра, че няма да му достигне един ден, за да навърши осмата седмица: щеше да се посвети на внимателно завладяване на Кейтлин и да прахоса безчет мигове между настоящия момент и утрешната вечер, като си представя различните лица и тела, които можеше да притежава тя, след което щеше да упражни властта си и да се наслади на резултата, и всичко това в името на уж заслужаващата си цел да натрие носа на Закари и да разбие илюзиите на осемнайсетгодишна своя почитателка, падаща си по „по-стари неща“. Даде си сметка, че просто е смятал за добродетел незаинтересуваността към порока.

— Предлагам ти сделка — рече той. — Ти се подготви, измисли въпросчетата си и аз ще сляза след няколко часа. Но искам утре да видя резултат. Да не се окаже, че това е някаква твоя измишльотина.

— Страхотно!

— Чуваш ли какво ти казвам? Вече не давам интервюта. Ако направя изключение, искам да видя резултат.

— Ще дойде, честна дума. Със сигурност ще иска да дойде да се запознае с теб.

— Добре, върви сега и си помисли хубаво колко голяма услуга ти правя, аз ще сляза към седем.

Беше се стъмнило. Снегът беше отслабнал, едва прехвърчаха снежинки, кошмарното вечерно задръстване към тунела Холанд беше започнало. Всички линии на метрото (с изключение на две) и незаменимият скоростен влак на ПАТХ минаваха на триста метра от тук. Този квартал все още беше пъпът на света. Тук се намираха осветеният белег от Световния търговски център, златният резерв на Федералния резерв, съдебната палата, стоковата борса и кметството, „Морган Стенли“, „Американ Експрес“ и кулите без прозорци на „Веризон“, оттук се разкриваше най-добрата гледка към зеленясалата Свобода от другата страна на пристанището. Едри жени и жилави мъже, бюрократите, които движеха града, изпълваха „Чамбърс Стрийт“ с яркоцветни чадъри на път към домовете си в Куине и Бруклин. За миг, преди да си светне, Кац едва ли не се чувстваше щастлив, почти си беше върнал старото си аз; но когато прибираше инструментите си два часа по-късно, в главата му се беше появило всичко онова, за което вече мразеше Кейтлин, мислеше си колко странна и жестока е тази вселена, задето му налага да иска да чука мадама, защото я мрази, и колко зле ще свърши този епизод, също като много други преди него; как ще прахоса напразно периода си на въздържание. И заради това прахосване още по-силно намразваше Кейтлин.

И все пак беше важно да натрие носа на Закари. Момчето разполагаше със своя репетиционна, звукоизолирано квадратно помещение, в което имаше повече китари, отколкото беше притежавал Кац през изминалите трийсет години. От това, което Ричард беше подочул при преминаването си насам-натам, малкият притежаваше по-добра техника и беше по-голям виртуоз на солото от него самия. Но такива бяха още хиляди ученици в Америка. И какво от това? Вместо да захвърли бащините си рокерски амбиции и да се посвети на ентомологията или да прояви интерес към финансовите инструменти, Закари покорно се правеше на Джими Хендрикс. Някой явно имаше слабо въображение.

Момчето го чакаше в репетиционната си с лаптоп на „Епъл“ и разпечатан списък с въпроси, от топлината вътре на Кац му протече носът и ръцете му пламнаха. Закари му посочи един сгъваем стол.

— Мислех си — поде той, — че в началото може да изсвириш едно парче и после още едно, като свършим.

— Няма да стане.

— Една песен. Ще е супер, ако го направиш.

— Давай с въпросите. Тая работа и без това е достатъчно унизителна.

3: Така, Ричард Кац, изминаха три години от издаването на „Безименното езеро“ и точно две години от номинацията на „Уолнът Сърпрайз“ за „Грами“. Бихте ли ни разказали как се промени животът ви оттогава?

К: Не мога да отговоря на този въпрос. Измисли нещо по-добро.

3: Добре, бихте ли разказали по-подробно за решението си да се върнете към физическия труд? Може би сте в творчески блокаж?

К: Определено трябва да смениш подхода.

3: Добре. Какво смятате за дигиталната революция в музиката?

К: О, революция, гледай ти! Радвам се да чуя отново думата „революция“. Чудесно е, че сега една песен струва колкото пакетче дъвки и трае абсолютно същото време, след което губи вкуса си и трябва да си купиш нова. Епохата, която най-сетне приключи — кога? Вчера? — онази епоха, в която се преструвахме, че рокът е бичът на конформизма и консумеризма, а не богопомазаният му слуга, страшно ме дразнеше. Според мен е хубаво за рокендрола, както и за страната като цяло, че най-сетне можем да видим истинския облик на Боб Дилън и Иги Поп: те са не друго, а производители на ментови дъвки.

3: Смятате, че рокът е загубил бунтарския си елемент?

К: Смятам, че никога не е имал бунтарски елемент. Винаги си е бил ментова дъвка, просто ни беше приятно да се преструваме.

3: Дори и след като Дилън мина към електрическата китара?

К: Като ще си говорим за стари истории, нека се върнем към Френската революция. Сещаш ли се за онзи, забравих му името, онзи рокаджия, авторът на „Марсилезата“, Жан-Жак Някой си, как през 1792 година всички запели песента му и изведнъж селяните се дигнали и свалили аристокрацията? Ето една песен, която е променила света. Тя е дала на селяните фасон. И преди това са били налице всички условия — унизително покорство, смазваща бедност, неплатими дългове, ужасни работни условия. Но без песен те са били нищо. Фасонът на санкюлотите всъщност е променил света.

3: Коя е следващата стъпка за Ричард Кац?

К: Смятам да се запиша в Републиканската партия.

3: Ха-ха!

К: Сериозно говоря. Номинацията за „Грами“ беше неочаквана чест за мен и сега се чувствам длъжен да се възползвам максимално от нея в тази критична изборна година. Имах възможността да участвам в доминиращото течение в поп музиката и да създавам дъвки, да помагам в убеждаването на четирийсетгодишни хора, че външният вид на компютрите „Епъл“ и усещането от докосването им са свидетелство за решимостта на „Епъл“ да направят света по-добър. Защото правенето на света по-добър е готино, нали? И няма как „Епъл“ да не са по-загрижени от другите за добруването на света, защото техните джаджи са по-готини от останалите, заради което са и много по-скъпи и несъвместими с програмите на други компании, защото… е, всъщност не е много ясно защо, но в идеалния свят най-готините продукти трябва да носят и най-отвратителна печалба на малка част от обитателите му. Може би в този случай човек трябва да направи стъпка назад, за да обхване с поглед цялата картина и да разбере, че само по себе си закупуване на айпод всъщност прави света по-добър. И точно заради това харесвам Републиканската партия. Там оставят на отделния човек сам да реши какъв ще е този по-добър свят. Тя е партията на свободата, нали? И не мога да разбера защо онези нетолерантни християнски моралисти имат толкова голямо влияние в нея. Те са против свободния избор. Някои от тях дори възразяват срещу обожествяването на парите и материалните блага. Според мен айподът е истинското лице на републиканската политика и бих приветствал една по-активна политическа позиция на музикалната индустрия, нека тя се възправи гордо и на висок глас да заяви: ние, продавачите на дъвки, не се интересуваме от социалната справедливост, не се интересуваме от предоставянето на точна, обективна и достоверна информация, не се интересуваме от смисления труд, не се интересуваме от национални идеали, не се интересуваме от мъдростта. Ние подкрепяме правото ние да избираме какво искаме да слушаме и да не обръщаме внимание на всичко останало. Борим се за това, да можем да се присмиваме на хората, които проявяват лошо възпитание и не желаят да бъдат готини като нас. Подкрепяме възможността да си раздаваме безсмислени, но каращи ни да се чувстваме по-добре поощрения на всеки пет минути. Подкрепяме безжалостното налагане и експлоатиране на нашите авторски права. Подкрепяме убеждаването на десетгодишни деца да похарчат двайсет и пет долара за готин силиконов калъф за айпод, произведен от лицензирания доставчик на „Епъл“ за трийсет и девет цента.

3: Не, сериозно. На миналогодишното връчване на наградите „Грами“ имаше силни антивоенни настроения. Много от номинираните изразиха ясно възгледите си. Смятате ли, че успешните музиканти трябва да бъдат пример за подражание?

К: Аз, аз, аз, купувай, купувай, купувай, купон, купон, купон. Стоиш си в своя малък свят и си подскачаш със затворени очи. Опитвам се да кажа, че вече сме идеалният републикански пример за подражание.

3: Ако е така, защо на връчването на наградите имаше цензура, която следеше да не се допуснат лозунги против войната? Да не би да смятате, че Шерил Кроу е републиканка?

К: Надявам се, че е. Тя ми е симпатична, би било жалко, ако се окаже, че е демократка.

3: Тя се обяви категорично против войната.

К: Да не мислиш, че Джордж Буш наистина мрази обратните? Или че му пука за абортите? Мислиш ли, че Дик Чейни наистина вярва, че Саддам Хюсеин е виновен за единайсети септември? Шерил Кроу е производител на дъвки и това го казвам като дългогодишен производител на дъвки. Същите хора, които се интересуват от мнението на Шерил Кроу за войната в Ирак, ще си купят някоя ужасно скъпа джаджа само защото я рекламира Боно.

3: Но обществото се нуждае от водачи, нали? Точно това се опитваше да потисне корпоративна Америка при връчването на наградите „Грами“ — гласовете на потенциалните лидери на антивоенно движение.

К: Искаш ръководството на отдела за дъвки да бъде лидер в борбата с кариеса? Да използва едни и същи рекламни методи, за да продава дъвки и да обяснява на хората, че те са вредни? Макар че преди малко се пошегувах с Боно, за мен той е по-честен от всички останали в музикалния свят, взети заедно. След като си натрупал състояние от продажба на дъвки, защо да не направиш следващата крачка и да не започнеш да продаваш скъпи айподи, за да станеш още по-богат, а след това да използваш парите и славата си, за да влезеш в Белия дом и да се опиташ да извършиш някакви добрини в Африка? Бъди мъж, стисни зъби и си признай, че ти харесва да си част от господстващата класа, че вярваш в нея и си готов на всичко, за да заздравиш позициите си.

3: Искате да кажете, че подкрепяте нахлуването в Ирак?

К: Ако нахлуването в Ирак се подкрепяше от хора като мен, никога нямаше да се случи.

3: Да се върнем за миг към личността Ричард Кац.

К: Не, по-добре да изключим машинката ти. Приключихме вече.

— Страхотно беше — заяви Закари, щракайки с мишката. — Невероятно. Веднага ще го кача и ще пратя линка на Кейтлин.

— Имаш ли адреса й?

— Не, но знам от кого да го взема.

— В такъв случай, ще ви видя утре след училище.

Кац пое към спирката на „Чърч Стрийт“, похлупен от познатия облак съжаление, който винаги го връхлиташе след интервю. Не се притесняваше, че е обидил някого, работата му беше да обижда. Притесняваше се, че е звучал жалък, че в думите му ще прозира остарялата знаменитост, чието единствено спасение с да тъпче по-добрите. Категорично не харесваше човека, който току-що беше показал, че е. А това, разбира се, беше най-простото определение на депресията: да не харесваш себе си.

В Джърси мина през будката за дюнери, откъдето се снабдяваше с вечеря три-четири пъти в седмицата, получи ароматен пакет с питка, пълна с долнопробно месо, и се качи в апартамента, в който беше влизал толкова рядко през последните две и половина години, че жилището като че ли се беше настроило срещу него и вече не го желаеше. Малко кокаин щеше веднага да промени ситуацията, щеше да върне изчезналото лустро на благоразположението му, но това щеше да изтрае само няколко часа или в най-добрия случай няколко дни, след което всичко щеше да е още по-зле. Единственото помещение, което Кац все още харесваше, беше кухнята, грубата флуоресцентна светлина там пасваше на настроението му. Настани се на старата метална маса с намерението да прокара вечерята си с Томас Бернхард, който беше любимият му автор в момента.

Зад него на пълния с мръсни чинии плот иззвъня телефонът. На екрана се изписа „Уолтър Бърглънд“.

— Уолтър, съвест моя — въздъхна Кац. — Какво искаш сега?

Изкушаваше се напук на себе си да вдигне, тъй като напоследък Уолтър му липсваше, но бързо си спомни, че можеше да е и Пати. Опитът му с Моли Тримейн го беше научил, че човек не бива да се залавя да спасява давеща се жена, освен ако не е готов да бъде удавен, и затова стоеше на брега и гледаше как Пати се мята и крещи за помощ. Не искаше и да знае как се чувства тя сега. Огромната полза от безкрайното турне „Безименното езеро“ — към края вече можеше да си мисли за съвсем други неща, докато е на сцената, да пресмята приходите и разходите на групата или минусите и плюсовете на някой нов наркотик, или пък да съжалява за последното си интервю, без да изтърве ритъма или да пропусне някоя дума — беше изпразването на текста от всякакъв смисъл, откъсването на песните от тъгата (за Моли, за Пати), с която ги беше написал. Дори си беше позволил да повярва, че турнето е изчерпало самата тъга. Но за нищо на света не би докоснал звънящия телефон.

След това обаче прослуша оставеното съобщение.

— Ричард? Уолтър е. Бърглънд. Не знам дали си там, сигурно дори не си в страната, но се чудех дали не искаш да се видим утре. Идвам в Ню Йорк по работа и имам предложение за теб. Извинявай, че се обаждам в последния момент. Просто исках да те чуя. Имаш поздрави от Пати. Надявам се, че всичко е наред.

За изтриване на съобщението натиснете 3.

Не се бяха чували от две години. Когато мълчанието се проточи, Кац заподозря, че в миг на глупост или на нещастно умопомрачение Пати е признала на съпруга си за случилото се край Безименното езеро. Уолтър, с неговия феминизъм и извратен двоен стандарт, бързо би простил на Пати и така Кац щеше да остане сам с вината за предателството. Странно, винаги се получаваше едно и също: обстоятелствата все се стичаха така, че Кац, който иначе не се страхуваше от никого, се чувстваше по-непълноценен и победен от Уолтър. Като отблъсна Пати, жестоко я разочарова и жертва своята наслада, за да запази брака й, за миг се беше извисил до превъзходството на Уолтър, но в отплата на всичките си страдания беше спечелил единствено завист към приятеля си, задето той тъй безусловно притежаваше своята съпруга. Опитваше се да се преструва, че прави услуга на Бърглъндови, като преустановява общуването с тях, но по-скоро не искаше да вижда, че са щастливи и бракът им е стабилен.

Не можеше да каже защо Уолтър му е толкова важен. Несъмнено част от обяснението беше случайно стечение на обстоятелствата — беше се привързал към него на впечатлителна възраст, преди да се установят твърдо очертанията на личността му. Уолтър се беше промъкнал в живота му, преди Ричард да успее да тръшне вратата пред света на обикновените хора и да се обрече на неудачниците и неуспелите. Не че самият Уолтър беше толкова обикновен. Той беше едновременно безнадеждно наивен и изключително прозорлив, упорит и добре начетен. А нещата се усложняваха още повече заради Пати, която, въпреки преструвките си, беше още по-малко обикновена от Уолтър, и съвсем се оплитаха заради факта, че Кац я харесваше не по-малко от Уолтър и навярно харесваше Уолтър повече, отколкото тя го харесваше. Определено беше странна тая работа. Никой друг не пробуждаше топлина в слабините на Кац така, както Уолтър след дълга раздяла. Трепкането в слабините не се дължеше на привличане в буквалния смисъл на думата, нямаше нищо хомосексуално в него, по-скоро напомняше на възбудата, която Ричард изпитваше при вида на доза кокаин; така или иначе, със сигурност имаше някаква химия между тях. Нещо, което държеше да бъде назовано любов. На Кац му беше приятно да се вижда с Бърглъндови, докато семейството им се увеличаваше, радваше се, че ги познава, радваше се на мисълта, че те са си там, в Средния запад, живеят си добре и той може да им отиде на гости, когато му домъчнее. А след това беше прецакал всичко, като си позволи да прекара една нощ сам в лятната вила с бивша баскетболистка, която умело лъкатушеше по тесните пътеки на шанса. Мекият топъл свят на домашното убежище се беше сринал в горещия ненаситен микрокосмос на Патините слабини. Все още му беше трудно да се примири, че е имал достъп до тях само за един толкова жестоко кратък миг.

„Имаш поздрави от Пати.“

— Как ли пък не — измърмори Кац с пълна уста.

Но щом утоли глада — сега стомахът го заприсвива не от празнота, а от това, с което я беше запълнил, — той посегна към телефона. За щастие, вдигна Уолтър.

— Какво става? — попита Кац.

— Какво става с теб? — отвърна весело и мило Уолтър. — Май обиколи целия свят.

— Да, възпявах електрическото тяло. Бурни времена.

— Вее те вятърът.

— Абсолютно. В килията в Дейд Каунти.

— А, четох за това. Как изобщо попадна във Флорида?

— Една мадама от Южна Америка, която погрешка взех за човешко същество.

— Реших, че е заради славата. „Славата предполага всякакви крайности.“ Навремето говорехме за това.

— Е, за щастие, вече е минало. Скочих от влака.

— Как така?

— Отново слагам дюшеме.

— Дюшеме? Шегуваш ли се? Това е лудост! Трябва да вилнееш из хотелски стаи, да записваш най-отвратителното си парче, с което пращаш всички на майната си.

— Свърши се с това, братле. Върнах се към единственото почтено нещо, което мога да измисля.

— Но това е прахосничество!

— Внимавай, ще ме обидиш.

— Сериозно говоря, Ричард. Ти си невероятно талантлив. Не може ей така да се откажеш само защото хората са харесали някой от албумите ти.

— „Невероятно талантлив“… Все едно да наречеш някого гений на морски шах. Става дума за съвременна поп музика.

— Леле, леле! Не очаквах такива работи от теб. Мислех, че довършваш нов албум и се подготвяш за турне. Ако знаех, че отново слагаш дюшеме, щях да ти се обадя по-рано. Не исках да ти досаждам.

— Глупости.

— Е, ти не се обаждаше, затова реших, че си зает.

— Mea culpa — отвърна Кац. — Как са нещата при вас? Всичко наред?

— Долу-горе. Нали знаеш, че се преместихме във Вашингтон?

Кац притвори очи и подгони невроните си да извадят потвърждаващ спомен за тази информация.

— Да, май знам.

— Е, тук ситуацията малко се усложни. Всъщност затова ти се обаждам. Имам предложение за теб. Ще намериш ли време да се видим утре следобед? Или надвечер?

— Следобед не мога. Как си сутринта?

Уолтър обясни, че по обяд има среща с Робърт Кенеди-младши, а вечерта трябва да се прибере във Вашингтон, защото в събота сутринта лети за Тексас.

— Може и сега да го обсъдим по телефона — каза той, — но асистентката ми много искаше да се запознае с теб. С нея ще работиш, ако се съгласиш и приемеш предложението ми. По-добре да я оставя тя да ти обясни идеята ни.

— Твоята асистентка?

— Лалита. Изключително млада и умна. Всъщност тя живее над нас. Ще ти хареса.

Вълнението и радостта в гласа на Уолтър, прокрадналата се гузна нотка — или беше тръпка? — не убягнаха от вниманието на Кац.

— Лалита — повтори той. — Какво е това име?

— Индийско. Тя е от Бенгал. Но е израснала в Мисури. И е доста красива.

— Ясно. И за какво по-точно става дума?

— За спасяването на планетата.

— Аха.

Ричард подозираше, че Уолтър нарочно размахва въпросната Лалита като примамка, и се подразни, че го смятат за толкова лесен за манипулиране. И при все това манипулацията постигна целта — Кац знаеше, че Уолтър не би нарекъл някоя жена „красива“ без основания, и това пробуди интереса му.

— Ще се опитам да променя графика си за утре следобед обеща той.

— Прекрасно!

Е, така било писано. Опитът на Кац показваше, че няма нищо лошо да остави една мадама да почака. Обади се на „Уайт Стрийт“ и съобщи на Закари, че срещата с Кейтлин се отлага.

На другия ден в 15,15, закъснявайки само с петнайсет минути, той влезе в „Уолкърс“ и видя Уолтър и индийката на една маса в ъгъла. Още преди да стигне до тях, си даде сметка, че няма никакъв шанс с нея. От осемнайсетте налични сигнала, с които жените показват покорност и готовност, Лалита излъчваше поне дванайсет към Уолтър. Буквално „гълташе“ всяка дума от устата му. Уолтър се надигна да го прегърне, но девойката не отмести погледа си от него — ето това беше странен обрат. Досега Кац не беше виждал приятеля си да се държи като жребец и да полага такива грижи за външния си вид. Беше облечен в хубав тъмен костюм и с годините беше понаедрял. Раменете му бяха още по-широки, гърдите му по-големи.

— Ричард, Лалита.

— Приятно ми е да се запознаем — заяви Лалита и вяло стисна ръката му, не добави, че за нея е чест, нито пък, че е развълнувана, не каза, че му е голяма почитателка.

Кац се отпусна в стола, зашеметен от изненадваща мисъл: обратно на оправданията, с които винаги се беше самозалъгвал, той желаеше жените на Уолтър не въпреки приятелството им, а именно заради него. В продължение на две години вниманието на феновете му го беше потискало, а сега изведнъж беше разочарован, че не получава това внимание от Лалита, и то не за друго, а заради начина, по който тя не отделяше очи от Уолтър. Тя беше смугла, слаба и с обли форми. Обли очи, обло лице, обли гърди; слаба шия и ръце. Твърдо 5+, което можеше да стане 6-, ако се постараеше. Кац прокара ръка през косата си, посипаха се стърготини. Старият му приятел и съперник сияеше, че го вижда отново.

— Е, какво ново?

— Много неща — отвърна Уолтър. — Откъде да започна?

— Хубав костюм, между другото. Изглеждаш добре.

— А, харесва ли ти? — Уолтър се огледа. — Лалита ме накара да го купя.

— Постоянно му повтарям, че гардеробът му е кошмарен — заяви момичето. — Не си беше купувал нов костюм от десет години!

Имаше лек индийски акцент, натъртваше на някои звуци, говореше строго, все едно Уолтър беше неин. Ако тялото й не излъчваше такава готовност да му угоди, Кац щеше да заподозре, че той вече й се е отдал.

— И ти изглеждаш добре — отбеляза Уолтър.

— Благодаря ти за тази лъжа.

— Не, наистина изглеждаш добре, приличаш на Кийт Ричардс.

— А, сега си искрен. Кийт Ричардс прилича на вълк, надянал шапката на бабата. С тази лента на главата…

Уолтър се обърна към Лалита.

— На теб Ричард прилича ли ти на баба?

— Не — отсече тя.

— Вече сте във Вашингтон, така ли? — попита Кац.

— Да, историята е малко странна — заобяснява Уолтър. — Работя за един човек, казва се Вин Хейвън, живее в Хюстън, голяма клечка в търговията с петрол и газ. Тъст му бил от старите републиканци. Служил при Никсън, Форд и Рейгън. Оставил на дъщеря си къща в Джорджтаун, която стояла празна. Когато Вин основа тръста, отдели за офис първия етаж и ни продаде с Пати втория и третия на изгодна цена. На последния етаж е имало малък апартамент за прислугата, сега там живее Лалита.

— Разполагам с третото най-добро жилище във Вашингтон — каза Лалита. — На Уолтър е по-хубаво и от на президента. А кухнята ни е обща.

— Звучи чудесно — Кац изгледа Уолтър многозначително, но той като че ли не се усети. — И какъв е този тръст?

— Не ти ли разказах при последния ни разговор?

— Тогава бях така надрусан, че сега ще трябва да ми повториш всичко поне два пъти.

— Тръст „Сини планини“ — обади се Лалита. — Съвсем нов подход към опазването на природата. Идея на Уолтър.

— Всъщност беше на Вин, поне в началото.

— Но оригиналните идеи са на Уолтър — увери Кац Лалита.

Сервитьорката (нищо особено, Кац вече я познаваше и я беше отписал) взе поръчките за кафе и Уолтър заразказва за тръста „Сини планини“. Вин Хейвън бил странен тип. Той и жена му Кики обичали птиците и освен това били приятели с Джордж и Лора Буш и Дик и Лин Чейни. Вин бил натрупал милиардите си благодарение на разработването на субсидирани от държавата кладенци за нефт и газ в Тексас и Оклахома. Вече бил на години и тъй като с Кики нямали деца, решил да похарчи половината от състоянието си за опазването на една птичка, синьото коприварче, която, заяви Уолтър, била не само невероятно красива, но и най-бързо изчезващата пойна птичка в Северна Америка.

— Ето я — Лалита извади брошура от куфарчето си.

Кац не видя нищо особено в коприварчето на снимката. Синкаво, дребно, глупаво.

— Някаква си птичка — измърмори той.

— Не бързай — отвърна Лалита. — Не става дума само за птичката. Начинанието ни е много по-мащабно. Почакай да чуеш гениалното прозрение на Уолтър.

Гениално прозрение! Кац започваше да подозира, че истинската цел на Уолтър да уреди тази среща е просто да му се изфука, че една красива двайсет и пет годишна девойка го обожава.

Синьото коприварче, продължи Уолтър, обитавало широколистните гори в умерения пояс и най-вече в Централните Апалачи. Добре запазена популация имало в южния край на Западна Вирджиния и Вин Хейвън, който имал връзки с енергийната индустрия, видял възможност съвместно с въгледобивните компании да създаде голям частен резерват за коприварчето и някои застрашени видове дървета. Въгледобивните компании се страхували, че коприварчето скоро ще попадне в списъка със защитени видове, а това щяло да има пагубен ефект върху свободата им да изсичат гори и да взривяват планини. Вин смятал, че стига да им се позволи да продължат да копаят въглища, те може да бъдат убедени да помогнат на коприварчето, така че птичката да не попадне в списъка със защитените видове, а и въгледобивните компании да получат добри отзиви в пресата, от което толкова се нуждаели. Именно затова Уолтър бил получил мястото на изпълнителен директор на тръста. Докато работел за „Опазване на природата“ в Минесота, бил създал добри връзки с въгледобивните компании и бил необичайно отворен за конструктивни отношения с тях.

— Господин Хейвън се срещна с пет-шест кандидати преди Уолтър — обади се Лалита. — Някои от тях си тръгнаха по средата на интервюто. Бяха толкова тесногръди и се страхуваха да се противопоставят на общественото мнение! Единствено Уолтър осъзна колко голям потенциал има тази идея, стига човек да е готов да рискува и да не му пука за общоприетите схващания.

Уолтър се намръщи при този комплимент, но си личеше, че му стана приятно.

— Всички те имаха по-добра работа от мен. Имаха какво да губят.

— Но що за природозащитник си, ако милееш повече за работата си, отколкото за природата?

— Е, за съжаление, повечето са такива. Имат семейства и отговорности.

— И ти също!

— Приеми го, братле, ти си просто съвършен — обади се нелюбезно Кац.

Все още таеше надежда, че когато станат да си ходят, Лалита ще се окаже с разплут задник или с дебели бедра.

За да подпомогне опазването на синьото коприварче, продължи Уолтър, тръстът се стремял да създаде затворен терен от сто квадратни мили — работното му име било „Хейвън Хъндредс“ — в окръг Уайоминг, Западна Вирджиния, заобиколен от по-голяма „буферна“ зона, в която ще се допускат ловуване и моторизиран туризъм. За да закупи правата върху земята и подземните богатства за един толкова голям парцел, тръстът първоначално трябвало да позволи добив на въглища в почти една трета от него. Ето тази идея била изплашила другите кандидати. Откритият кариерен способ или поне така, както сега се прилагал, бил изключително вреден — скалите се взривявали, за да се открие въглищният пласт отдолу, ненужната земна маса се натрупвала в околните долини и богатите на живот реки се унищожавали. Уолтър обаче вярвал, че ако възстановяването се извърши както трябва, вредните последствия можело да бъдат отстранени; а голямото преимущество на изчерпването на минералните богатства се криело в това, че след това никой нямало да иска да разкопае отново земята.

Кац си припомняше, че едно от нещата, заради които Уолтър толкова му липсваше, бяха разгорещените обсъждания.

— Но нали ние искаме въглищата да си останат под земята? — попита той. — Мразим въглищата, нали така?

— О, това е дълга тема, по-добре да остане за друг път — отвърна Уолтър.

— Уолтър има страхотни, абсолютно оригинални идеи за преимуществата на въглеводородните горива спрямо ядрената и вятърната енергия — рече Лалита.

— Достатъчно е да кажем, че ние гледаме реалистично на въглищата — заяви Уолтър.

Далече по-важни били, продължи той, парите, които тръстът наливал в Южна Америка, където синьото коприварче, подобно на много други пойни птици от Северна Америка, прекарвало зимата. Горите в Андите изчезвали с пагубни темпове, но през последните две години Уолтър пътувал до Колумбия всеки месец, изкупувал големи горски участъци и координирал действията с местни неправителствени организации, които развивали екотуризъм и помагали на селяните да заменят печките си на дърва със соларни и електрически отоплителни системи. В Южното полукълбо доларът все още се котирал високо и южноамериканската половина от панамериканския парк за коприварчета вече бил готов.

— Господин Хейвън не беше планирал нищо за Южна Америка — вметна Лалита. — Беше пропуснал тази част от картинката, но Уолтър му я посочи.

— Освен всичко останало — рече Уолтър, — на мен ми хрумна, че създаването на парк, който обхваща два континента, може да има и образователна полза. Така ще изтъкнем факта, че всичко е взаимосвързано. Надяваме се после да спонсорираме няколко по-малки резервата по миграционния маршрут на коприварчетата в Тексас и Мексико.

— Това е хубаво — кимна унило Кац. — Добра идея.

— Много добра идея — добави Лалита, впила поглед в Уолтър.

— Работата е там — каза Уолтър, — че земята изчезва толкова бързо, че няма смисъл да чакаме правителството да се накани да се заеме с опазването на природата. Проблемът с правителството е, че то се избира от мнозинство, на което не му пука за биологичното разнообразие. А с милиардерите не е така. Те са заинтересувани да не позволят планетата да бъде напълно унищожена, защото точно те и техните наследници имат достатъчно пари, за да се наслаждават на живота си тук. Вин Хейвън се е запалил по екологията, защото обича да ловува едри птици и да наблюдава по-дребните в ранчото си в Тексас. Да, това е егоизъм, но от него всички печелят. Оказва се, че ако искаш да изградиш някаква защитена местност, е по-лесно да убедиш няколко милиардери, отколкото да образоваш американските гласоподаватели, които са напълно доволни от кабелните си телевизии, видеоигрите и интернет.

— А и освен това не ти трябва триста милиона американци да обикалят из твоите девствени резервати — допълни Кац.

— Абсолютно. Тогава те вече няма да са девствени.

— С други думи, минал си на страната на лошите.

Уолтър се засмя.

— Точно така.

— Трябва да се запознаеш с господин Хейвън — обади се Лалита. — Той е много интересен човек.

— Приятелството му с Джордж и Дик говори предостатъчно.

— Не, Ричард, не си прав — възрази тя. — Не говори достатъчно.

Очарователният й акцент, който се долавяше особено силно в произнасянето на „не“, предизвикваше Кац да продължи да й противоречи.

— На всичкото отгоре е и ловец — рече той. — Сигурно ходи на лов с Дик, нали?

— В интерес на истината, понякога ходи на лов с Дик — потвърди Уолтър. — Но Хейвънови изяждат дивеча, който убиват, и управляват земите си така, че дивите животни да се чувстват добре. Ловуването не е проблем. Нито пък семейство Буш. Когато Вин е тук, отива в Белия дом да гледат мачовете на „Лонгхорн“ и в полувремето обработва Лора. Успял е да предизвика интереса й към наблюдаването на морски птици в Хавай. Според мен от това скоро ще излезе нещо. Сама по себе си връзката с Буш не е проблем.

— Къде е проблемът тогава?

Уолтър и Лалита се спогледаха смутено.

— Има няколко проблема — въздъхна Уолтър. — Парите са един от тях. Наляхме толкова много в Южна Америка, че сега би ни се отразило добре да получим държавно финансиране за Западна Вирджиния. А и се оказва, че с добива на въглища по открит кариерен способ сме нагазили в рядка кал. Местните екологични организации са демонизирали въгледобивната индустрия и КС.

— КС е кариерният способ — обясни Лалита.

— „Ню Йорк Таймс“ си затваря очите за глупостите на Буш и Чейни в Ирак, но не спира да публикува статии за вредата от КС — продължи той. — Никой — на щатско, федерално или частно ниво — не желае да се забърка в проект, който предполага разкопаване на планината и изселване на бедни семейства от земята на предците им. Дори не искат да чуят за засаждане на нови гори или за устойчиви работни места. Окръг Уайоминг е много слабо населен — нашият план засяга не повече от двеста семейства. Но всичко се представя като битка на лошите корпорации срещу безпомощния обикновен човек.

— Толкова е глупаво и нелогично — включи се Лалита. — Дори не искат да изслушат Уолтър. Той може да им обясни ползите от рекултивацията, но когато влезе в стаята, те си запушват ушите.

— Има една инициатива за залесяване на Апалачите… Всъщност интересни ли са ти всички тия подробности?

— Интересно ми е да ви гледам как говорите за тях — отвърна Кац.

— Добре, накратко, лошата слава на КС се дължи на това, че повечето концесионери не провеждат правилно рекултивацията. Преди да упражни правото си на добив на подземни богатства и да разкопае планината, компанията трябва да внесе гаранция, която й се връща, когато земята бъде рекултивирана. Проблемът е, че под рекултивация концесионерите разбират заравняване и засяване на тревичка по все още неулегналите терени, с надеждата, че ще се появи някой строителен предприемач и ще построи луксозни бунгала там, въпреки че са насред нищото. А истината е, че ако рекултивираш земята правилно, можеш да създадеш жизнена гора. Ако насипеш метър и двайсет почва и стрит пясъчник вместо обичайните четирийсет сантиметра. Внимаваш да не я утъпчеш прекалено. И след това посадиш подходящата смесица от бързо — и бавнорастящи дървета в подходящия сезон. Разполагаме с доказателства, че тези гори може да са по-подходящи за коприварчетата от старите гори, които са били изсечени. Така че целта ни е не просто да опазим коприварчето, но и да дадем пример как е правилно да се правят нещата. Само че дежурните еколози не желаят и да чуят как е правилно, защото тогава въгледобивните компании може да излязат не чак толкова големи злодеи и кариерният способ да се окаже по-приемлив. С две думи, не успяхме да получим допълнително финансиране от никъде, а общественото мнение се настройва против нас.

— А не искаме да продължаваме сами — включи се Лалита, — защото или трябва да се задоволим с по-малък резерват и той няма да е достатъчен за опазване на коприварчето, или да направим прекалено големи отстъпки пред въгледобивните компании.

— Които наистина са злодеи, макар и не толкова, колкото ги изкарват — добави Уолтър.

— Така че нямаше как да задаваме въпроси за парите на господин Хейвън.

— Явно сте хванати натясно — рече Кац. — Ако бях милиардер, веднага щях да извадя чековата си книжка.

— И това не е всичко, има и по-лошо — заяви Лалита с необяснимо грейнали очи.

— Писна ли ти вече? — попита Уолтър.

— Ни най-малко — отвърна Кац. — Честно казано, умирам за интелектуални дразнители.

— Добре, проблемът е, че за съжаление, Вин е имал и други основания да създаде тръста.

— Богаташите са като малки деца — заяви Лалита. — Шибани копелета.

— Я повтори — подкани я Кац.

— Кое?

— Шибани. Харесва ми как го произнасяш.

— Шибани, шибани, шибани! — радостно заповтаря тя. — Преди работех за „Опазване на природата“ и когато организирахме годишния бал, богаташите нямаха нищо против да платят по двайсет хиляди долара, за да присъстват, стига след това да си получат торбата с подаръци. Въпросните подаръци бяха пълни боклуци, осигурени от някой спомоществовател. Но ако не получеха подаръците си, на следващата година богаташите не идваха.

— Искам да ми обещаеш — рече Уолтър, — че няма да кажеш и думичка за това на никого.

— Честна скаутска.

Тръстът „Сини планини“, обясни Уолтър, бил създаден през пролетта на 2001 година, когато Вин Хейвън дошъл във Вашингтон да участва в прочутата работна група по въпросите за енергетиката към вицепрезидента, имената на чиито членове още се пазели в тайна и Дик Чейни продължавал да харчи парите на данъкоплатците в заведените дела въпреки закона за достъп до информация. На някакъв коктейл след заседанието на групата Вин повдигнал въпроса за коприварчето пред директорите на „Нардон Енърджи“ и „Бласко“. След като ги убедил, че не се шегува и наистина е загрижен за спасяването на някаква дребна птичка, дето дори не става за лов, било постигнато принципно споразумение: Вин да се захване с изкупуването на големи горски участъци, като в някаква част от терена ще се допусне добив на въглища по кариерен способ, но след това земята ще бъде рекултивирана и завинаги ще остане царство на дивата природа. Уолтър знаел за това споразумение, когато приел работата като изпълнителен директор на тръста. Но не знаел — разбрал го наскоро, — че през същата онази седмица през 2001 година вицепрезидентът бил споменал на Вин Хейвън, че президентът възнамерява да внесе определени промени в регулаторната рамка и в данъчното законодателство, благодарение на които добивът на природен газ в Апалачите щял да стане икономически изгоден. И че Вин продължил да изкупува правата върху подземните богатства за обширни територии не само в окръг Уайоминг, но и на няколко други места в Западна Вирджиния, където нямало залежи от въглища или те вече били изчерпани. Тези големи покупки на, на пръв поглед неизползваеми права събудили подозрения у Уолтър, но Вин твърдял, че по този начин осигурявал земи за бъдещия резерват.

— С две думи — обади се Лалита, — той ни е използвал за прикритие.

— Макар че — побърза да добави Уолтър — Вин наистина обича птиците и прави страхотни неща за синьото коприварче.

— Но просто иска накрая да получи и торбата си с подаръци.

— Която, оказва се, изобщо няма да е малка. Все още не се е разчуло и сигурно не знаеш, но цяла Западна Вирджиния ще бъде надупчена със сонди. Стотици хиляди акри, които смятахме, че ще бъдат запазени завинаги, се подготвят за унищожаване. Разрушенията и отрицателните последици ще са не по-малки, отколкото при добива на въглища. Ако притежаваш правата за подземни богатства, можеш да правиш каквото си поискаш, дори и земята да е на държавата. Можеш да прокарваш пътища, да сложиш хиляди сонди, денонощно да работят шумни машини, да включваш ярко осветление нощем и така нататък.

— И междувременно правата за добив на подземни богатства, които държи шефът ти, са поскъпнали — отбеляза Кац.

— Точно така.

— И сега той продава земята, която се е преструвал, че купува за вас?

— Част от нея.

— Невероятно.

— Е, той продължава да влага в тръста огромни суми. И ще се опита да смекчи въздействието от сондажите там, където все още притежава правата. Но е принуден да продава, за да покрие големите разходи, които щяхме да избегнем, ако общественото мнение ни беше подкрепило. Само дето той изобщо не е възнамерявал да инвестира толкова много в тръста, колкото аз си мислех в началото.

— С други думи, те е изиграл.

— Да, изигра ме малко. Резервата пак ще го има, но мен ме изигра. И моля те, нито дума на никого.

— И какво означава всичко това? — попита Кац. — Освен че потвърждава тезата ми, че приятелите на Буш са лошите.

— Означава, че с Уолтър възнамеряваме да изневерим на работодателя си — заяви Лалита със странния си блеснал поглед.

— Не, не е така — бързо се обади Уолтър. — Не става дума за „изневяра“. Ние не сме…

— Напротив, точно това правим, изневеряваме му.

— Харесва ми как произнасяш и „изневерявам“ — отбеляза Кац.

— Все още харесваме Вин — рече Уолтър. — Друг като него няма. Но тъй като той не беше напълно честен с нас, смятаме, че не сме длъжни да бъдем напълно честни с него.

— Искаме да ти покажем няколко графики и диаграми.

Лалита зарови в куфарчето си.

Ранната навалица в „Уолкърс“, шофьори на микробуси и ченгета от полицейския участък на ъгъла, изпълваше масите и обсаждаше бара. Навън все още беше светло, макар да беше февруари, вече започваше да се стъмва по-късно, улиците бяха задръстени от петъчното движение към тунела. В някаква неясна и нереална паралелна вселена Кац все още беше на покрива на къщата на „Уайт Стрийт“ и флиртуваше с напъпилата Кейтлин. Сега му се струваше, че тя не си струва усилията. Въпреки че не му пукаше особено за природата, той не можеше да не завиди на Уолтър, че се е захванал с приятелите на Буш и се опитва да ги победи в тяхната игра. В сравнение с производството на дъвки и слагането на дюшеме за хора, които не го заслужаваха, това изглеждаше много по-интересно.

— Приех работата, защото сън не ме хващаше — рече Уолтър. — Не мога да понеса това, което става със страната. Клинтън не направи абсолютно нищо за опазването на природата. Кръгла нула. Единствената му идея беше всички да купонясват на „Флитууд Мак“. „С мисъл за утрешния ден“, нали това беше лозунгът му? Пълни глупости! Не помисли за природата нито за миг. След това Гор го беше страх да развее зеленото знаме и не му стигна кураж да се бори за Флорида. В Сейнт Пол положението все още се понасяше, но нали покрай работата си трябваше да обикалям из целия щат, всеки път като излезех от града, все едно ми лисваха киселина в лицето. Индустриализираното земеделие, разрастването на селищата, застрояването… Идеята за ниска гъстота на населението е истински кошмар. И навсякъде джипове, снегомобили, лодки, бъгита, морави от по два акра. Гадни зелени ливади, пропити с химикали.

— Ето картите — рече Лалита.

— Тези показват раздробяването — Уолтър му подаде две ламинирани карти. — На едната е обиталището на коприварчето през 1900 година, а на тази е през 2000 година.

— Ето това е ефектът от забогатяването — рече Кац.

— Разрастването на градовете е било извършено съвършено глупаво. Ако земята не беше толкова разпокъсана, щяхме да разполагаме с достатъчно площ за оцеляването на другите видове.

— Хубава илюзия — рече Кац.

Като се замислеше, може би беше съвсем естествено, че приятелят му беше станал от онези хора, които разнасят навсякъде брошури, папки и диаграми. Но все още му беше трудно да се пребори с изненадата си, че през изминалите две години Уолтър се е превърнал в толкова гневен фанатик.

— Ето това ме държеше буден нощем — заяви Уолтър. — Това разпокъсване. И този проблем е навсякъде. Същото е и с интернет, и с кабелните телевизии — няма никакъв център, няма обща цел, само милиарди частички отвличащ вниманието шум. Няма как да седнем и да поговорим разумно, заливат ни само с евтини боклуци и глупави мантри за развитие. Всичко истинско, автентично, честно умира. В интелектуално и културно отношение просто отскачаме като билярдни топки, реагираме на последния получен стимул.

— В интернет има хубаво порно — отбеляза Кац. — Поне така съм чувал.

— В Минесота не постигах нищо систематично. Тук-там правехме по нещо добро. В Северна Америка има приблизително шестстотин вида птици и около една трета от тях са обречени заради раздробяването на земята. Идеята на Вин беше, че ако от двеста големи богаташи всеки си избере някоя птица и се опита да спре раздробяването на техните обиталища, може и да успеем да ги спасим.

— Синьото коприварче е много капризна птичка — рече Лалита.

— Коприварчето гнезди високо в короните на дърветата в стари широколистни гори — заобяснява Уолтър. — Щом малките се научат да летят, семейството се премества на по-ниско за по-голяма безопасност. Но ние изсякохме горите за дървен материал и дървени въглища, а в порасналите на тяхно място вторични гори липсва нужният тип ниска растителност, освен това те са раздробени от пътища, ферми, парцели и въгледобивни мини, поради което коприварчето е уязвимо за нападения на котки, миещи мечки и врани.

— И така, преди да сме се усетили, синьото коприварче ще изчезне напълно — каза Лалита.

— Лоша работа — кимна Кац. — Макар че все пак става дума само за някакво си птиче.

— Всеки вид на тази земя има право на съществуване!

— Естествено. Разбира се. Просто се опитвам да разбера откъде идва всичко това. Не помня да си се интересувал от птици, като бяхме в колежа. Тогава се беше хванал за пренаселеността и границите на растежа.

Уолтър и Лалита отново се спогледаха.

— Точно за пренаселеността се нуждаем от твоята помощ — рече Лалита.

Кац се засмя.

— Правя всичко по силите си по този въпрос.

Уолтър зарови из ламинираните диаграми.

— Докато лежах буден и напразно се мъчех да заспя, започнах да търся корените на проблема. Помниш ли Аристотел и различните типове причини? Действаща, формална и целева? Така нападенията на гнездата от врани и хищни котки е действаща причина за намаляването на броя на коприварчетата. А раздробяването на хабитата е формалната причина за това. Но каква е целевата причина? Целевата причина е коренът на почти всичките ни проблеми. Целевата причина е наличието на твърде много хора на планетата. Това особено ясно се вижда в Южна Америка. Да, на глава от населението потреблението се увеличава. Да, китайците изсмукват ресурсите от там. Но истинският проблем е нарастването на населението. Шест деца в семейството срещу едно цяло и пет. Хората са готови на всичко, за да хранят децата си, които папата в безкрайната си мъдрост ги кара да имат, и затова унищожават природата.

— Трябва да дойдеш с нас в Южна Америка — обади се Лалита. — Тесни пътища, ужасен пушек от старите коли и некачествения бензин, оголени хълмове, всички семейства с по осем-десет деца — направо ти призлява. Ела с нас някой път и виж дали ще ти хареса. Защото съвсем скоро и тук ще стане същото.

„Тя е пълно хахо — помисли си Кац. — Готина, дребна и смахната.“

Уолтър му връчи ламинирана диаграма.

— През следващите четири десетилетия населението на Америка ще се увеличи с 50 процента. Помисли си колко са претъпкани предградията сега, представи си движението по улиците и разрастването на градовете, упадъка на природата и зависимостта от чужд нефт. И след това добави още петдесет процента. И това е само в Америка, която теоретично може да издържа по-голямо население. И след това си представи емисиите на водород в глобален мащаб, геноцида и глада в Африка, крайната бедност в Арабския свят, прекомерния улов в океана, незаконните израелски селища, китайската окупация в Тибет, сто милиона бедняци в ядрен Пакистан: едва ли има проблем в света, който да не може да бъде решен или поне облекчен чрез намаляването на хората. И въпреки това — той подаде на Кац друга графика — ние ще добавим още три милиарда до 2050 година. С други думи, ще добавим още толкова, колкото е било населението на целия свят, когато двамата с теб сме пускали монети в касичките на УНИЦЕФ. Каквито и усилия да полагаме да спасим природата и да запазим качеството на живот, те ще бъдат смазани в буквалния смисъл на думата от броя на хората, защото те може и да променят потребителските си навици — нужно е време и усилия, но може да бъде направено, — но ако населението продължи да нараства, нищо друго няма да има значение. И въпреки това никой не говори за този проблем. Това е слонът в стаята и той ще ни стъпче.

— Това вече ми звучи по-познато — отбеляза Кац. — Спомням си някои доста дълги спорове.

— Да, бях запален по тази тема в колежа. Но след това, както знаеш, самият аз се размножих.

Кац вдигна вежди. Кой говореше така за жена си и децата си?

— По свой начин — продължи Уолтър — бях част от по-голямата културна промяна на осемдесетте и деветдесетте. Пренаселването беше тема в публичния разговор през седемдесетте, Паул Ерлих, Римският клуб, нулевият растеж. И след това изведнъж изчезна. Престана да се говори за него. Отчасти обяснението е зелената революция — все още имаше недостиг на храна, но не и апокалиптичен глад. А и контролът над раждаемостта се сдоби с ужасен политически етикет. Тоталитарен Китай и неговата политика за едно дете, Индира Ганди и насилствената стерилизация, в Америка привържениците на нулевия ръст бяха изкарани шовинисти и расисти. Либералите се уплашиха и млъкнаха. Дори и „Клуб Сиера“ се уплаши. На консерваторите, естествено, изобщо не им пука, цялата им идеология почива на краткосрочния егоистичен интерес, Божия промисъл и така нататък. И така проблемът се превърна в тумор, който знаеш, че расте в тялото ти, но ти решаваш, че няма да мислиш за него.

— И това какво общо има със синьото коприварче? — попита Кац.

— Всичко — отвърна Лалита.

— Както вече казах — заобяснява Уолтър, — решихме да си позволим известна свобода в тълкуването на мисията на нашия тръст, която е да осигури оцеляването на коприварчето. Анализирахме проблема, за да намерим корените му, и накрая стигнахме до целевата причина, или „това, заради което“, а именно, че днес, в 2004 година, е напълно недопустимо да се говори за обръщане на тенденцията за ръст на населението.

— И тогава попитах Уолтър — обади се Лалита: — „Кой е най-известният човек, когото познаваш?“

Кац се разсмя и поклати глава.

— А, не. Няма да стане.

— Слушай, Ричард, консерваторите победиха. Те превърнаха демократите в дясноцентристка партия. Накараха цялата страна да пее „Бог да благослови Америка“ на всеки мач от бейзболната лига. Спечелиха по всички фронтове, най-вече на културния и най-вече по отношение на децата. През седемдесетте беше модерно да се интересуваш от бъдещето на планетата и да нямаш деца. А сега единственото, за което цари единодушие както вляво, така и вдясно, е, че е прекрасно да имаш много деца. Колкото повече, толкова по-добре. Кейт Уинслет е бременна, ура, ура! Някаква тъпа крава в Айова родила осем близнаци, ура, ура! Стане ли дума каква глупост е да караш джип, укорите замлъкват в мига, в който хората заявят, че купуват джипове, за да предпазят скъпоценните си дечица.

— Едно мъртво дете не е хубава гледка — отбеляза Кац. — Стига, разбира се, вие да не проповядвате детеубийство.

— Нищо подобно, разбира се! — възкликна Уолтър. — Просто искаме хората да се срамуват от това, че имат деца. Както се срамуват, че пушат. Както се срамуват, че са дебели. Както и карането на „Ескалейд“ би предизвиквало срам, ако не беше аргументът за децата. Както живеенето в къща от четиристотин квадрата в парцел от два акра би трябвало да предизвиква срам.

— Продължавай все така, щом искаш — обади се Лалита, — но не очаквай поздравления за това. Ето това послание искаме да отправим.

Кац се вгледа в налудно блесналите й очи.

— Ти самата не искаш ли деца?

— Не искам — отвърна тя, без да отклони поглед.

— И си на колко, двайсет и пет?

— Двайсет и седем.

— След пет години може да ти дойде друг акъл. Биологичният часовник се включва на трийсет. Поне така сочи моят опит с жените.

— С мен няма да е така — заяви тя и ококори и без това кръглите си очи.

— Децата са хубаво нещо — обади се Уолтър. — Те винаги са били смисълът на живота. Влюбваш се, размножаваш се, след това децата ти порастват, влюбват се и се размножават. Това винаги е била целта на живота. Бременност. Нов живот. Но проблемът сега е, че новият живот си остава все така красив и носещ смисъл на индивидуално ниво, но за света като цяло означава единствено нова смърт. И то не хубава смърт. През следващите сто години ще загубим половината от видовете на планетата. Изправени сме пред най-голямото изчезване на видове от мезозойската ера насам. Първо ще унищожим световната екосистема, после ще настъпи масов глад и ще завърлуват болести, а накрая ще започнем да се избиваме. Това, което все още се смята за „нормално“ на индивидуално ниво, е убийствено и безпрецедентно на глобално ниво.

— Също като проблема с Кац[14] — като че ли каза Лалита.

— С мен ли?

— С котенцата — обясни тя. — Всеки обича котенцето си и го пуска да обикаля навън. Колко птички може да убие едно коте? Само че всяка година в САЩ над един милиард пойни птички стават жертви на домашни и диви котки. Това е една от главните причини за намаляването на пойните птици в Северна Америка. Но на никого не му пука, защото всеки обича своето котенце.

— Никой не желае да мисли за това — кимна Уолтър. — Всеки си иска своя „нормален“ живот.

— Затова те молим да ни помогнеш да накараме хората да се замислят за пренаселването — рече Лалита. — Не разполагаме с ресурси за семейно планиране и образование на жените. Нашата организация си е поставила за цел опазването на един животински вид. Как можем да окажем натиск? Как да накараме правителствата и неправителствените организации да упетворят инвестициите си в контрола над раждаемостта?

Кац се усмихна на Уолтър.

— Казвал ли си й, че вече сме били на този етап? И ти дори ме караше да пиша песни за това?

— Не. Но помниш ли какво ми отговаряше? Че никой няма да ти обърне внимание, защото не си известен.

— Ако пуснеш името си в Гугъл — каза Лалита, — веднага ще се появи изключително впечатляващ списък с прочути музиканти, които твърдят, че се възхищават на теб и на „Травматикс“.

— „Травматикс“ са мъртви, мила. Както и „Уолнът Сърпрайз“.

— Ето какво ти предлагаме — рече Уолтър. — Не знам колко изкарваш от слагането на дюшеме, но ще ти плащаме много повече, за да работиш за нас. Предвиждаме нещо като летен музикално-политически фестивал, може би в Западна Вирджиния, с няколко известни групи, който да привлече вниманието към въпроса. Изцяло фокусиран към младите.

— Готови сме да пуснем стипендии за летни стажове за студенти в цялата страна — каза Лалита. — Също и в Канада и Латинска Америка. С парите, с които Уолтър може да се разпорежда по свое усмотрение, ще можем да финансираме двайсет-трийсет души. Но първо трябва да измислим начин да направим стажа при нас по-привлекателен. Така че по-готините студенти да решат, че точно така искат да прекарат лятото.

— Вин ме е оставил сам да ръководя харченето на парите — рече Уолтър. — Мога да правя каквото си поискам, стига да го оправдавам със синьото коприварче.

— Но трябва да реагираме бързо. Студентите вече започват да планират лятото си. Трябва да привлечем вниманието им през следващите няколко седмици.

— Ще ни трябват името и лицето ти. Ако се съгласиш да снимаме клип, още по-добре. Ако се обадиш на Джеф Туиди, Бен Гибард и Джак Уайт и успееш да ни намериш хора, които да участват във фестивала без заплащане или да го подкрепят финансово, ще е чудесно.

— Ще е хубаво и ако можем да обещаем на стажантите, че ще могат да работят с теб.

— Дори и някакво обещание с половин уста ще е страхотно.

— За да сложим на плаката „Елате във Вашингтон при рок легендата Ричард Кац“ или нещо от този род — рече Лалита.

— Трябва да е нещо готино, зарибяващо.

Подложеният на тази бомбардировка Кац ги слушаше, тъжен и вглъбен. Като че ли тежестта на прекалено многото размишляване за обречения свят беше пречупила Уолтър и девойката. Идеята ги беше грабнала и двамата се бяха убедили взаимно да повярват в нея. Бяха надули балон, който след това се беше откъснал от действителността и ги беше отнесъл. Не осъзнаваха, че обитават свят за двама.

— Не знам какво да кажа — призна той.

— Съгласи се — призова го Лалита с искрящ поглед.

— Следващите няколко дни ще съм в Хюстън — рече Уолтър, — но ще ти пратя повече информация и може да поговорим пак във вторник.

— Или направо се съгласи сега — подтикна го Лалита.

Изпълненото им с надежда очакване беше като непоносимо ярък прожектор. Кац му обърна гръб.

— Ще си помисля.

Докато се сбогуваха на тротоара пред „Уолкърс“, той се увери, че всичко е наред с долната част на тялото на Лалита, но сега това като че ли нямаше значение, то само вгорчаваше тъгата, която изпитваше за Уолтър. Девойката отиваше в Бруклин да се види с някаква приятелка от колежа. Кац можеше да вземе влака и от „Пен Стейшън“ и затова тръгна с Уолтър към „Кенъл Стрийт“. Пред тях в сгъстяващия се сумрак уютно блестяха прозорците на най-пренаселения остров на света.

— Обичам Ню Йорк! — заяви Уолтър. — Във Вашингтон има нещо изначално сбъркано.

— И тук има доста неща, които не са наред — отвърна Кац и направи път на забързана майка с количка.

— Но поне е някакво реално място. Вашингтон е измислица. Там всичко опира до достъпа до властта и няма нищо друго. Сигурно е готино да си близо до Зайнфелд, Том Улф или Майк Блумбърг, но не това е смисълът на живота в Ню Йорк, нали? Във Вашингтон наистина се хвалят на колко метра от дома им е къщата на Джон Кери. Животът им е толкова скучен, че се вълнуват единствено от близостта до властта. Пълна снобария. Хората направо тръпнат, като ти разказват, че са седели до Пол Волфовиц на някаква конференция или са били поканени на закуска у Гроувър Норкуист. Вманиачени са на тази тема, всячески се мъчат да се докопат до властта. Дори и при чернокожите има нещо сбъркано. За един беден чернокож Вашингтон сигурно е най-потискащото място в страната. Никой не те забелязва, дори не се плаши от теб. Все едно си само някаква абстракция.

— Да ти напомня, че Бад Брейне и Иън Маккей са от Вашингтон.

— Да, това е някаква ирония на съдбата.

— И при все това им се възхищавахме на младини.

— Обичам нюйоркското метро! — възкликна Уолтър и последва Кац на вонящия на пикоч перон. — Ето така трябва да живеят хората. Висока гъстота! Висока ефективност!

Усмихна се благосклонно на уморените пътници.

Кац искаше да попита как е Пати, но нямаше смелост да произнесе името й. Вместо това насочи разговора към Лалита.

— Тази мадама е сама, така ли?

— Кой, Лалита ли? Не, още е с гаджето си от колежа.

— И той живее при вас?

— Не, той е в Нешвил. Завършил е медицина в Балтимор и сега е на стаж.

— А тя е останала във Вашингтон.

— Много държи на нашия проект А и честно казано, според мен тази история с младежа е вече минало. Той е патриархален тип. Направи страшен скандал, когато тя не замина в Нешвил с него.

— А ти какво я посъветва?

— Казах й да отстоява себе си. Той можеше да намери някоя болница във Вашингтон, ако искаше да остане с нея. Обясних й, че не бива да жертва всичко заради неговата кариера. С нея сме като баща и дъщеря. Родителите й са много консервативни. Струва ми се, че на нея й харесва да работи за човек, който вярва в способностите й и не гледа на нея просто като на нечия бъдеща съпруга.

— Но знаеш, че тя е влюбена в теб, нали?

Уолтър се изчерви.

— Може би малко. Даже според мен по-скоро става дума за някаква интелектуална идеализация. Или преклонение пред бащинската фигура.

— Да бе, мечтай си. Искаш да ти повярвам, че не си си представял как коленичи пред теб с грейнали очи и посяга към ципа ти?

— Боже господи, не, разбира се! Опитвам се да не си представям такива работи. Особено с моя служителка.

— Но сигурно невинаги успяваш.

Уолтър се огледа, за да провери дали някой не ги подслушва, и снижи глас.

— Освен всичко останало, според мен за жената е унизително да коленичи.

— Защо не пробваш някой път? И я остави тя да прецени дали е унизително, или не.

— Ами защото, Ричард — пламналият като домат Уолтър се изсмя грубо, — за разлика от теб разбирам, че жените са различни от мъжете.

— А какво стана с равенството между половете? Ако не се лъжа, навремето му беше голям поддръжник.

— Ако някога имаш дъщеря, може и да се научиш да гледаш на жените с малко повече състрадание.

— Всъщност това е основната причина, поради която не искам да имам дъщеря.

— Е, ако все пак някога имаш, дано да осъзнаеш — а то не е далече от ума — че младите жени нерядко смесват желанието, възхищението и любовта си към някого, без да разбират…

— Какво? Без да разбират какво?

— Че за мъжа те са просто обект. Че мъжът може да иска единствено — Уолтър снижи гласа си до шепот — една свирка от млада и красива мадама. Че това може да е единственият му мотив.

— Извинявай, но не се връзва — заяви Кац. — Какво му е лошото на това, да ти се възхищават? Изобщо не се връзва.

— Не ми се говори за това.

Пристигна влакът и те се качиха. Почти веднага очите на стоящия до отсрещната врата студент грейнаха — беше разпознал Кац. Ричард сведе глава и се обърна, но младежът събра смелост и го потупа по рамото.

— Извинявайте, вие сте музикантът Ричард Кац, нали?

— Съжалявам, но…

— Няма да ви притеснявам. Просто исках да ви кажа, че страшно ми харесва музиката ви.

— Добре, благодаря — измърмори той, забил очи в пода.

— Особено по-старите неща. „Реакционен разкош“ е гениален! Точно него слушах сега на айпода. Сега ще ви покажа!

— Няма нужда, вярвам ти.

— Да, да, разбира се, разбира се. Извинявайте, че ви обезпокоих. Но просто съм ви голям фен.

— Не се тревожи, ще ти мине.

Уолтър следеше разговора с изражението си от купоните в колежа, на които мазохистично придружаваше Кац, изражение, издаващо почуда, гордост, любов, гняв и самота; тези чувства не бяха приятни за Кац нито в колежа, нито пък сега.

— Сигурно не ти е леко — рече Уолтър, когато излязоха на „Трийсет и четвърта“.

— Не съм бил друг, че да сравнявам.

— Но пък е прекрасно. Предполагам, че на някакво ниво ти е приятно.

Кац искрено се замисли.

— По-скоро е, като да си в ситуация, в която нещо не ми харесва, но липсата му ще ми е неприятна.

— На мен би ми харесало.

— И аз така смятам.

Тъй като не можеше да дари Уолтър със слава, Кац го изпрати чак до таблото на гарата, на което видяха, че експресът му „Ейсела“ има четирийсет и пет минути закъснение.

— Обичам влаковете — заяви Уолтър. — И постоянно си плащам за това.

— Ще почакам с теб — предложи Кац.

— Няма нужда.

— Хайде да те черпя една кола. Освен ако във Вашингтон най-сетне не си се научил да пиеш, а?

— Не, още съм въздържател. Толкова глупава дума.

За Кац закъснението на влака беше знак, че му е било писано да повдигне въпроса за Пати. Но когато го направи в кафенето на гарата, където дънеше едно пилещо нервите парче на Аланис Морисет, Уолтър се навъси и охладня. Пое си дъх, като че ли да заговори, но нито дума не излезе от устата му.

— Сигурно е малко неловко — подсказа Кац. — Девойката над вас, долу кабинетът ти.

— Не знам какво да ти кажа, Ричард. Наистина не знам.

— Още се спогаждате, нали? Пати с какво се занимава? Нещо интересно?

— Работи в един фитнесклуб в Джорджтаун. Това брои ли се за интересно? — Уолтър мрачно поклати глава. — В депресия е от години. Не знам защо е толкова нещастна и защо не може да излезе от това състояние. Когато се преместихме във Вашингтон, за кратко като че ли беше по-добре. В Сейнт Пол ходеше на лекар и той я накара да седне да напише историята на живота си, нещо като дневник, така и не разбрах какво точно, тя го пазеше в тайна. Докато се занимаваше с това, нещата долу-горе се крепяха. Но през последните две години стана по-зле. Бяхме говорили, че като се преместим във Вашингтон, ще си намери работа и ще започне да гради кариера, но за човек на нейните години и без умения е адски трудно. Тя е умна и горда, не търпи да я отхвърлят и не желае да започне от най-ниското стъпало. Пробва се като доброволка, занимаваше се със спортни курсове в училищата, но и от това не излезе нищо. Накрая я накарах да мине на антидепресанти, според мен те щяха да й помогнат, но на нея не й харесваше как се чувства с тях, а и беше непоносима, докато ги пиеше. Все едно беше напълно превъртяла. Оказа се, преди лекарите да й нагласят дозата. Миналата есен направо я насилих да тръгне на работа. Не заради мен — плащат ми предостатъчно, Джесика вече е в колежа, а Джоуи не е моя отговорност. Но Пати нямаше какво да прави по цял ден и това я смазваше. И тя стана рецепционистка в един фитнесклуб. Не че му има нещо на клуба, съвсем си е наред — един от членовете на борда на тръста ходи там и поне един от големите ни спомоществователи. А жена ми, един от най-умните хора, които познавам, взема членските им карти и им пожелава приятно спортуване. Освен това се пристрасти към фитнеса. Тренира поне по час на ден, изглежда страхотно. Прибира се у дома към единайсет с готова храна и ако съм си вкъщи, вечеряме и тя ме пита защо още не съм започнал да спя с асистентката си. Точно както ти го направи преди малко, но не чак толкова живописно. Не толкова директно.

— Извинявай. Не знаех.

— Откъде би могъл? Кой би предположил? Всеки път й отговарям, че обичам и желая единствено нея. И след това сменяме темата. От няколко седмици насам — според мен най-вече да ме вбесява — не спира да говори за пластична операция. Направо ми се доплаква, Ричард. Нищо й няма. Изглежда добре. Пълна лудост! Но тя твърди, че скоро щяла да умре и й било интересно преди това да види какво е да имаш големи гърди. Щяло да й е от полза да има някаква цел, за която да събира парите си, след като…

Уолтър поклати глава.

— След като какво?

— Нищо. Просто преди си харчеше парите за нещо, което според мен не беше правилно.

— Да не е болна? Да няма някакъв медицински проблем?

— Не. Физически нищо й няма. По-скоро има предвид, че ще умре през следващите четирийсет години. Така както всички ние.

— Страшно съжалявам, братле. Изобщо не подозирах.

Прекаралият дълго време в спящо състояние навигационен предавател, оставен от по-развита цивилизация в черните джинси „Ливайс“ на Кац, се събуди. Вместо да се почувства гузен, той се възбуждаше. О, ясновидството на пениса: той може да види бъдещето за миг, да остави мозъка да припка след него и да намери необходимия маршрут от затвореното настояще към предначертания край. Кац осъзнаваше, че в на пръв поглед случайните си житейски лъкатушения, които Уолтър току-що беше описал, Пати всъщност съзнателно е отъпквала знаци в полето, оставяла е съобщение, което е неразбираемо за стоящия на земята Уолтър, но е напълно ясно за гледащия от високо Кац. „Не е минало, не е минало.“ Успоредиците между неговия и нейния живот бяха едва ли не зловещи: кратък период на творческа продуктивност, последван от рязка промяна, която носи разочарование и провал, след това хапчета и отчаяние, захващане на глупава работа. Кац беше предполагал, че неговото положение е просто резултат от усещането му, че успехът го е смазал, но сега осъзна, че най-слабите му години като автор на песни съвпадат с годините, в които се беше отдръпнал от Бърглъндови. И макар че не се беше сещал често за Пати през последните години, сега пулсирането в гащите му подсказваше, че това се е дължало главно на предположението му, че техният романс е свършил.

— А Пати и девойката как се понасят?

— Избягват се.

— Не са приятелки?

— Нищо подобно, дори не си говорят. Знаят кога другата е в кухнята и правят всичко възможно, за да не се засекат.

— И коя започна?

— Хайде да сменим темата.

— Добре.

В кафенето звучеше „Точно това харесвам в теб“. За Кац това беше идеалният музикален съпровод за неоновата реклама на „Бъд“, лампионите, имитиращи оловно стъкло, евтиния пластмасов инвентар, по който се беше полепила мръсотията на пътниците. Все още нямаше опасност да чуе някое от своите парчета в подобно място, но и не беше напълно изключено това да се случи някога.

— Пати е решила, че не харесва никой под трийсет — рече Уолтър. — Създала си е предразсъдъци към цяло едно поколение. Нали я знаеш каква е, има смахнати идеи. Но е станала доста злобна и невъздържана.

— Докато ти ми се виждаш хлътнал по младото поколение.

— За да се обори един обобщаващ принцип, е достатъчно едно доказателство в противното. Аз разполагам с поне две в лицето на Джесика и Лалита.

— А защо не и Джоуи?

— А след като има две — продължи Уолтър, все едно не беше чул името на сина си, — значи, има и много повече. Това е основната причина да се хвана с този фестивал. Вярвам, че младите хора все още имат разум и съвест, и искам да им дам нещо, с което да продължат нататък.

— Знаеш ли, ти и аз сме много различни — заяви Кац. — Аз не харесвам идеологиите. Не се хващам на вярвания. И нямам търпение да се занимавам с хлапета. Не си го забравил, нали?

— Не съм забравил, че често грешиш за себе си. Според мен вярваш в много повече неща, отколкото си признаваш. И си упорит, не-отстъпчив. Неслучайно сега има цял култ към теб.

— Неотстъпчивостта е неутрална ценност. Хиените също са неотстъпчиви. И пак са си хиени.

— И какво, да не би да не е трябвало да ти се обаждам? — попита с разтреперан глас Уолтър. — Аз не исках да те притеснявам, но Лалита ме убеди.

— Не, радвам се, че се обади. Отдавна не се бяхме виждали.

— Реших, че вече нямаш нужда от нас. Знам, че не съм готин тип. Мислех, че си приключил с нас.

— Извинявай, друже. Просто имах страшно много работа.

Но Уолтър се беше развълнувал, едва не се разплака.

— Сякаш те беше срам от мен. Което го разбирам, но пак боли. А бяхме приятели.

— Извиних се вече.

Кац се ядосваше както на емоционалния изблик на Уолтър, така и на иронията — или несправедливостта — да се налага да се извинява два пъти, задето се е опитал да му направи услуга. Като цяло той се придържаше към максимата никога, на никого, за нищо да не се извинява.

— Не че съм очаквал кой знае какво — продължи Уолтър. — Може би някакво признание за нашата помощ. Че си написал песните в къщата на майка ми. Че с Пати сме най-старите ти приятели. Няма да те занимавам повече с това, но исках да го изговоря, да разбереш как се чувствах, за да се изяснят нещата и да не ми тежи повече.

Клокочещият в Кац гняв беше в унисон с пророчеството на пениса му. „Сега ще ти направя друга услуга, приятелю — помисли си той. — Ще довърша започнатото, а ти и девойката ще сте ми благодарни за това.“

— Хубаво е да се изяснят нещата — кимна той.

В света на жените

В детството си в Сейнт Джуд Джоуи Бърпгънд получи безчет уверения, че му е писано да извади късмет в живота. Както някой блестящ полузащитник описва страхотна атака: усещането да се врежеш в противниковата линия и да прелетиш на максимална скорост през защитата, която като че ли се движи в забавен каданс, чувството, че виждаш цялото игрище и можеш да го контролираш за частица от секундата, все едно е видеоигра на ниво за начинаещи — ето така беше с всеки аспект от живота на Джоуи през първите осемнайсет години. Светът даваше и Джоуи нямаше нищо против да получава. Пристигна като първокурсник в Шарлотсвил с идеалните дрехи и прическа и установи, че администрацията го е чифтосала с идеален съквартирант от Нова (така местните наричаха предградията на Вашингтон във Вирджиния). През първите две и половина седмици университетът обещаваше да е продължение на познатия му свят, ако не и още по-хубав. Джоуи беше до такава степен убеден в това — приемаше го за нещо сигурно — че сутринта на 11 септември остави съквартиранта си Джонатан да гледа обхванатите от пламъци Световен търговски център и Пентагона и се отправи към лекцията си по икономика. Едва когато стигна до голямата аудитория и я намери почти празна, си даде сметка колко сериозен е настъпилият срив.

През следващите седмици и месеци напразно се опитваше да си спомни за какво си е мислил, докато е прекосявал полупразния кампус. За него объркването беше изключително несвойствено състояние и дълбокото безпокойство, което беше изпитал тогава на стълбите на Химическия факултет, породи личното му негодувание от терористичните нападения. Впоследствие, когато го затрупаха нови неприятности, на него му се струваше, че добрият му късмет, който през детството си беше смятал за свое право по рождение, е бил ударен от по-мощен и толкова несправедлив, че чак нереален лош късмет. Известно време очакваше тази несправедливост и измамност да бъдат изобличени и светът отново да се подреди, така че Джоуи да може да се радва пълноценно на обичайните колежански преживявания. Това обаче не се случи и го завладя гняв, макар че не ставаше ясно на какво точно се гневеше. Като се замислеше, виновникът изглеждаше почти като Бин Ладен, но не беше той. Виновникът се криеше някъде по-дълбоко, не беше в политиката, по-скоро беше някакво структурно зло, нещо като изскочила тротоарна плочка, в която, както си вървиш най-спокойно, се спъваш и се озоваваш по очи на земята.

След 11 септември изведнъж всичко му се струваше изключително глупаво. Глупаво беше напълно ненужното „Бдение на загрижеността“, глупаво беше, че хората не спираха да гледат кошмарния запис на случилото се, глупаво беше, че момчетата от „Хи Фи“ окачиха на общежитието плакат с „подкрепата си“, глупаво беше отменянето на мача с отбора на Пенсилванския университет, глупаво беше, че толкова много от студентите напуснаха „базата“, за да бъдат със семействата си (още по-глупаво беше, че всички в университета казваха „базата“ вместо „кампуса“). Четиримата либерали в общежитието на Джоуи водеха безкрайни глупави спорове с двайсетте консерватори, все едно на някого му пукаше какво мислят шепа осемнайсетгодишни за Близкия изток. Суматохата около студентите, загубили при нападенията роднини или семейни приятели, също беше глупава — все едно другите ужасни убийства, които постоянно се случваха в света, не бяха толкова важни; глупаво беше и ръкопляскането на околните, когато микробус със студенти от горните курсове потегли за Ню Йорк да изрази съпричастност към работниците на Кота нула, като че ли хората в Ню Йорк не бяха достатъчни за това. Джоуи копнееше нормалният живот да се завърне колкото се може по-бързо. Имаше чувството, че е ударил стария си дискмен в стената и той е прескочил от любимото му парче на някое друго, което Джоуи не познаваше и не харесваше, а на всичкото отгоре не можеше и да изключи тъпата машинка. Чувстваше се толкова самотен, изолиран и жаден за нещо познато, че допусна сериозната грешка да позволи на Кони Монахан да се качи на автобуса и да дойде да го види в Шарлотсвил, като по този начин опропасти усилията си от лятото, насочени към подготовка за неизбежна раздяла.

Цяло лято се беше мъчил да набие в главата на Кони колко е важно да не се виждат поне девет месеца, за да изпитат чувствата си. Идеята беше, че през това време ще се превърнат в независими личности и след това ще видят дали тези независими личности все още си подхождат, но за Джоуи това беше толкова „изпитание“, колкото и „опитите“ в часовете по химия в училище бяха научни изследвания. Кони щеше да си остане в Минесота, а той щеше да направи кариера в бизнеса и да се запознае с по-отракани и модерни момичета с добри връзки. Или поне така си го беше представял преди 11 септември.

Предвидливо насрочи гостуването на Кони за дните, в които Джонатан щеше да си бъде у дома за някакъв еврейски празник. Тя прекара съботата и неделята в леглото на Джоуи, като прибираше нещата си в чантата веднага щом вече не й трябваха, сякаш бързаше да заличи следите си. Докато Джоуи се мъчеше с Платон за упражненията в понеделник сутринта, Кони разглеждаше снимките в албума на първокурсниците и се смееше на странните физиономии и злополучните имена. Бейли Бодсуърт, Крамптън От, Тейлър Татъл. По сметки на Джоуи, през тези четирийсет часа правиха секс осем пъти и изпушиха няколко от донесените от Кони цигари с домашно отгледана марихуана. Когато стана време да я изпрати обратно на автогарата, той качи нови песни на плейъра й за двайсет и четири часовото пътуване към Минесота, което си беше живо наказание. Тъжната истина бе, че Джоуи се чувстваше отговорен за нея, знаеше, че трябва да скъсат, а не можеше да измисли как да го стори.

На автогарата той повдигна въпроса за образованието й, тя беше обещала да отиде в колеж, но по своя си инатлив начин и без никакви обяснения не го беше направила.

— Запиши се на курсове през януари — каза той. — Започни в „Инвър Хилс“ и догодина може да се преместиш в университета.

— Добре.

— Ти си умна. Не можеш да си останеш цял живот сервитьорка.

— Добре. — Тя погледна унило опашката пред автобуса. — Ще го направя заради теб.

— Не заради мен. Заради себе си го направи. Нали обеща?

Кони поклати глава.

— Искаш да те забравя.

— Не е вярно, изобщо не е вярно — отрече Джоуи, макар да беше самата истина.

— Ще се запиша да уча — обеща тя. — Но това няма да ме накара да те забравя. Нищо не може да ме накара да те забравя.

— Аха. Но ние още не знаем кои сме и какво искаме от живота. И двамата трябва да пораснем.

— Аз вече знам коя съм.

— Но може и да грешиш. Може би тепърва трябва да…

— Не — прекъсна го тя, — не греша. Искам единствено да бъда с теб. Това искам от живота. Ти си най-добрият в целия свят. С каквото и да се занимаваш, аз ще бъда винаги до теб. Ако притежаваш много компании, ще работя за теб. Ако се кандидатираш за президент, ще участвам в кампанията ти. Ще правя това, което никой друг не иска. Ако ти трябва някой да извърши престъпление, аз ще го направя заради теб. Ако искаш деца, ще ти ги родя.

Джоуи съзнаваше, че за да отговори на това доста стряскащо изявление, трябва да разсъждава трезво, но за съжаление, все още беше леко напушен.

— Ето какво искам от теб — рече той. — Искам да завършиш колеж. Нали — добави глупаво, — за да работиш за мен, трябва да имаш някакви умения.

— Затова казах, че ще се запиша да уча заради теб — отвърна Кони. — Не ме ли слушаш?

Джоуи започваше да си дава сметка, че цената на нещата невинаги е ясна от пръв поглед, че може би тепърва щеше да се наложи да плаща големите лихви за забавленията си през гимназистките години в Сейнт Пол.

— Качи се, за да си намериш по-добро място.

— Аха.

— Освен това според мен трябва да изкараме поне една седмица, без да говорим по телефона. Трябва да се научим да бъдем по-дисциплинирани.

— Добре.

Тя послушно пое към автобуса. Джоуи я последва със сака. Поне нямаше нужда да се тревожи, че ще му прави сцени. Никога не го беше излагала, никога не беше настоявала да вървят по улицата хванати за ръце, не му се лепеше, не се цупеше, не го укоряваше. Показваше страстта си само когато останеха сами, това беше нейният специалитет. Автобусът отвори врати, Кони прониза Джоуи с един пламенен поглед, подаде сака на шофьора и се качи. Нямаше лигавщини като махане или пращане на въздушни целувки. Сложи си слушалките и се отпусна на седалката.

Не последваха лигавщини и през следващите седмици. Кони послушно се въздържаше от обаждания и когато обзелата цялата държава треска започна да стихва и есента се настани над Блу Ридж, в сламенозлатистите слънчеви дни с плътен аромат на топли ливади и шарени листа Джоуи ходеше на шумни мачове на „Кевълиър“ (винаги губеха), потеше се във фитнеса и трупаше килограми от пиене на бира. В общежитието гравитираше около младежи от богати семейства, които подкрепяха бомбардирането на ислямските държави. Самият той не беше крайнодесен, но се чувстваше добре в такава среда. Изпепеляването на Афганистан не беше точно това, от което имаше нужда усещането му за нарушено равновесие, но поне що-годе предлагаше някакво утоляване на потребността от действие.

Чувстваше се изолиран единствено когато след дълго наливане с бира разговорът се насочеше към секса. Връзката му с Кони беше твърде силна и необичайна — твърде искрена, твърде замърсена с любов — за да върви като разменна монета в хвалбите. Той презираше приятелите си, но и им завиждаше за тяхната напереност, за вулгарните им закани по адрес на най-готините мацки в албума на първокурсниците, за разказите им какво били направили пияни или дрогирани, и то без да съжаляват и без никакви последици, на разни пияни или дрогирани момичета в гимназията. Най-буйните им фантазии все още се въртяха около свирките, които Джоуи — в това отношение очевидно беше малцинство — не смяташе за нещо кой знае колко по-добро от обикновена чекия, забавление за паркинга в обедната почивка.

За него самозадоволяването беше унизително, но докато се мъчеше да се откъсне от Кони, той се научи да цени ползата му. Любимото му място за охлабване на жилата беше тоалетната за инвалиди в техническата библиотека, където изкарваше по 7,65 долара на час, като четеше учебници и „Уолстрийт Джърнъл“ и от време на време носеше книги на зубърите. Това, че си намери тази работа, беше поредното потвърждение, че му е писано да извади късмет в живота. Изненада се, че библиотеката все още притежава редки и ценни печатни издания, които се пазят в хранилища и не се изнасят от сградата. До няколко години всички те със сигурност щяха да бъдат цифровизирани. Много от книгите бяха на вече изгубили популярността си чужди езици и имаха прецизни цветни илюстрации; германците от деветнайсети век изпъкваха като изключително продуктивни каталогизатори на човешкото познание. Като че ли онанирането някак се възвеличаваше, ако човек използваше за помощно средство немски атлас по анатомия отпреди повече от век. Знаеше, че рано или късно, ще трябва да наруши мълчанието си, но след като натиснеше педала за пускане на вода в тоалетната за инвалиди, за да измие гаметите и семенната течност в канала, той решаваше да рискува и да изчака още един ден, докато накрая, една вечер, както си седеше в библиотеката и си мислеше, че прекалява с отлагането, му се обади майката на Кони.

— Карол — рече той любезно, — здравей.

— Здрасти, Джоуи. Сигурно се сещаш защо ти се обаждам.

— Не, нямам идея.

— Защото си разбил сърцето на нашата малка приятелка, ето затова.

С присвит стомах Джоуи потърси усамотение между етажерките.

— Мислех да й звънна тази вечер.

— Тази вечер? Виж ти. Щял си да й звъннеш тази вечер.

— Да.

— Защо ли не ти вярвам?

— Не знам.

— Е, тя си легна, така че по-добре, че не си се обадил. Легна си, без да вечеря. Още в седем.

— В такъв случай е още по-добре, че не съм се обадил.

— Това не е шега, Джоуи. Тя е в депресия. В депресия е заради теб и ти трябва да престанеш да я разиграваш. Разбираш ли ме? Дъщеря ми не е куче, което можеш да вържеш на някое колче на улицата и да го забравиш.

— Може би не е зле да мине на хапчета.

— Не е домашен любимец, който можеш да зарежеш на задната седалка на колата с вдигнати прозорци — продължи да разкрасява метафората си Карол. — Ние сме част от живота ти, Джоуи. Мисля, че заслужаваме малко повече от нищото, което ни даваш. Тази есен беше доста стресираща за всички, а от теб нямаше и следа.

— Е, нали знаеш, че трябва да ходя на лекции и…

— И нямаш пет минути да се обадиш, да. След три седмици и половина мълчание.

— Наистина мислех да й се обадя тази вечер.

— И дори не става дума за Кони — продължаваше Карол. — Забрави за Кони за миг. С теб живяхме заедно като едно семейство две години. И през ум не ми е минавало, че някога ще се наложи да изрека тези думи, но започва да ми става ясно какво си причинил на майка си. Сериозно го казвам. До тази есен дори и не подозирах колко студен човек си.

Джоуи притеснено се усмихна към тавана. В отношенията му с Карол винаги беше имало нещо не съвсем наред. Тя беше от този тип жени, които приятелите му в общежитието и опитващите се да го строяват по-големи студенти наричаха „мамичка за чукане“. Макар че по принцип нямаше проблеми със съня, по време на престоя си в дома на Монаханови понякога се будеше до Кони със странни тревожни видения: как несъзнателно и ужасено се шмугва в леглото на сестра си например или пък случайно забива пирон в челото на Блейк, а най-шантавото от тях беше, че се е превърнал в извисяващ се на голямото пристанище в Грейт Лейкс кран, който с щръкналата си хоризонтална греда повдига люлеещи се тежки контейнери от палубата на голям кораб и ги премества в по-малка, плоскодънна баржа. Тези видения се появяваха след неуместни контакти с Карол — когато я зърнеше гола през открехнатата врата на спалнята, която тя делеше с Блейк; след като тя му намигнеше съучастнически при някое оригване на Блейк на масата; след дългите й подробни лекции (илюстрирани с ярки истории от безгрижната й младост) за необходимостта Кони да мине на противозачатъчни. Тъй като Кони просто беше такава, че не можеше да намрази Джоуи, на майка й се беше паднала задачата да предявява недоволствата й. Карол беше говорният орган на Кони, нейният гласовит защитник и в някои вечери през почивните дни, когато Блейк излезеше с приятели, Джоуи имаше чувството, че е по средата в някаква тройка: устата на Карол безспирно мелеше онова, което Кони премълчаваше, след това Кони правеше с Джоуи нещата, които Карол не можеше, а Джоуи се сепваше в малките часове с усещането, че е хванат в капана на нещо нередно. Мамичко, искам да те чукам.

— И какво точно очакваш да направя? — попита той.

— Ами, първо, очаквам да се държиш по-отговорно като гадже на дъщеря ми.

— Не съм й гадже. Сега сме в хиатус.

— Хиатус ли? Какво е хиатус?

— Означава, че пробваме да сме разделени.

— Кони твърди друго. Тя казва, че искаш да отиде да учи, за да овладее някакви административни умения и да бъде твой помощник в начинанията ти.

— Виж, Карол… Бях напушен, когато ги наговорих тия работи. Наговорил съм глупости, без да искам, защото бях напушен от изключително силната трева, която купува Кони.

— Да не мислиш, че не знам за тревата? И ние с Блейк имаме носове! Нищо ново не ми казваш. Като я издаваш, още веднъж доказваш, че не си й добър приятел.

— Мисълта ми е, че това беше грешка. Но нямаше как да се изясня, тъй като се разбрахме да не се чуваме известно време.

— И кой е виновен за това? Знаеш, че тя те има за бог. Наистина за бог, Джоуи. Ако й заповядаш да не диша, ще сдържа дъха си, докато не припадне. Ако й кажеш да седи в ъгъла, няма да мръдне от там, докато не умре от глад.

— И кой е виновен за това?

— Ти.

— Не, Карол. Ти си виновна. Ти си родителят. Тя живее в твоята къща. Аз просто дойдох у вас.

— Да, и сега продължаваш нататък, без да поемеш отговорността. След като двамата бяхте едва ли не женени. Ти беше част от нашето семейство.

— Чакай, чакай, Карол! Аз съм в първи курс в университета. Разбираш ли какво ти казвам? Даваш ли си сметка колко нелеп е този разговор?

— Когато бях само една година по-голяма от теб, вече имах дете и трябваше сама да се оправям на този свят.

— И докъде те доведе това?

— Не се оплаквам, в интерес на истината. Нямах намерение да ти го казвам, тъй като все още е рано, но след като попита, с Блейк чакаме дете. Малкото ни семейство ще порасне.

На Джоуи му трябваше малко време, за да схване, че Карол е бременна.

— Виж — рече той, — все още съм на работа. Поздравления и т.н. Но в момента съм зает.

— Зает бил. Хубаво.

— Обещавам, че ще й се обадя утре следобед.

— Не, извинявай, това не е достатъчно. Трябва да си дойдеш и да прекараш известно време с нея.

— И дума да не става.

— В такъв случай си ела за седмица за Деня на благодарността. Ще си направим чудесен празник. Това ще й вдъхне надежда, а и ти ще се убедиш колко е депресирана.

Джоуи възнамеряваше да прекара празниците във Вашингтон със съквартиранта си Джонатан, чиято сестра, второкурсничка в „Дюк“, или беше изключително фотогенична, или наистина беше толкова красива, че задължително трябваше да я види на живо. Името й беше Джена, което напомняше за близнаците на Буш и оттам пораждаше асоциации за безкрайни и невъздържани купони — това беше може би единственото, с което Джоуи свързваше фамилията Буш.

— Нямам пари за самолетен билет — заяви той.

— Може да вземеш автобус като Кони. Или ти е под нивото да пътуваш с автобус?

— И освен това имам други планове.

— Промени ги — отсече Карол. — Приятелката ти, с която си от четири години, е в тежка депресия. По цял ден плаче, не се храни. Едва убедих шефа й във „Фрост“ да не я уволни, тъй като не запомня поръчките, постоянно допуска грешки, гледа хората намръщено. Нищо чудно и да ходи надрусана на работа. Като се прибере у дома, веднага си ляга. Когато е следобедна смяна, трябва да си идвам в обедната почивка, за да проверя дали е станала и се е облякла, защото не вдига телефона. След това я карам до „Фрост“ и изчаквам да видя, че влиза вътре. Опитах се да пращам Блейк, но тя не му говори и не го слуша. Понякога ми се струва, че нарочно се опитва да прецака отношенията ми с него — прави ми напук просто защото теб те няма. Казвам й да отиде на лекар, а тя отговаря, че нямала нужда от лекар. Питам я какво се мъчи да докаже и какво мисли да прави с живота си, тя отговаря, че възнамерява да бъде с теб. Това е единственият й план. Така че какъвто и да е твоят план за Деня на благодарността, по-добре го промени.

— Обещах, че ще й се обадя утре.

— Наистина ли смяташ, че можеш да използваш дъщеря ми, да спиш с нея четири години и после да я зарежеш, когато ти отърва? Вярваш ли го наистина? Та тя беше дете, когато тръгнахте заедно!

В главата на Джоуи изникна паметният ден, в който в старата му крепост на дървото Кони потърка слабините на отрязаните си до над коленете джинси, а след това хвана малката му ръка и му показа къде да я докосне: не се беше наложило да го увещава, той беше готов.

— И аз бях дете.

— Скъпи, ти никога не си бил дете — заяви Карол. — Винаги си бил нечовешки спокоен и самоуверен. Знам те от малък. Ти дори не плачеше! През целия си живот не съм виждала друго такова дете. Не плачеше дори когато се удареше. Само се намусваше, но не издаваше никакъв звук.

— Не е вярно, плакал съм. Със сигурност си спомням, че съм плакал.

— Използва Кони, използва мен, използва Блейк. И сега си мислиш, че можеш просто да ни обърнеш гръб и да си тръгнеш? Че така стават нещата? Че ние съществуваме само за твоя кеф?

— Ще се опитам да я накарам да отиде на лекар и да започне да взема хапчета. Но, Карол, имай предвид, че този разговор е много странен. Нищо добро няма да излезе от него.

— Е, свиквай, тъй като ще го повторим и утре, и вдругиден, и по-вдругиден, докато не се съгласиш да си дойдеш за Деня на благодарността.

— Няма да си дойда за Деня на благодарността.

— В такъв случай ще се чуваме редовно.

След като библиотеката затвори, той излезе в мразовитата вечер и седна на една пейка пред общежитието, галеше телефона си и се чудеше на кого да се обади. Беше показал съвсем ясно на приятелите си в Сейнт Пол, че връзката му с Кони не е тема за обсъждане, а във Вирджиния я пазеше в тайна. Другите момчета в общежитието говореха с родителите си всеки ден, ако не и всеки час, и макар че заради това изпитваше изненадваща благодарност към родителите си, които уважаваха желанията му и се държаха много по-дистанцирано, отколкото можеше да оцени, когато живееше в съседство с тях, то предизвикваше също така и нещо като паника. Беше поискал свобода, те му я бяха дали и сега не можеше да я върне. След 11 септември за кратко се чуваха по-често по телефона, но разговорите бяха безлични, майка му насмешливо обясняваше как не можела да престане да гледа Си Ен Ен, макар да смятала, че гледането на толкова много Си Ен Ен е вредно, баща му се възползваше от възможността да прогласи отдавнашната си враждебност към организираната религия, а Джесика демонстрираше познанията си за чуждите култури и обясняваше основанията за враждебността им към американския империализъм. Джесика беше в дъното на списъка от хора, на които Джоуи би се обадил в случай на нужда. Би стигнал до нея само ако го арестуваха в Северна Корея и тя беше последният му жив познат на този свят, макар че при мисълта за строгото конско, което сестра му щеше да му изчете, може би и тогава щеше да се въздържи да я потърси.

Като че ли за да се успокои, че Карол греши в преценката си за него, Джоуи си поплака малко в тъмното. Плачеше за нещастната Кони, за това, че я е изоставил в ръцете на Карол, задето не е човекът, който би могъл да я спаси. След това избърса очите си и се обади на майка си, ако Карол стоеше до прозореца си и се ослушваше, може би щеше да чуе как звъни телефонът в къщата отсреща.

— Джоузеф Бърглънд… Това име като че ли ми е познато отнякъде.

— Здрасти, мамо.

Мълчание.

— Извинявай, че не съм се обаждал отдавна.

— Е, не че тук се е случило кой знае какво, като изключим страха от антракс; вятърничавият ни брокер все още не е успял да продаде къщата, а баща ти постоянно лети напред-назад до Вашингтон. Знаеш ли, че на пътниците в самолетите за Вашингтон им е забранено да мърдат от мястото си един час преди кацане? Доста странно ограничение. Чудно ми е, какво ли си мислят — че терористите ще се откажат от пъклените си планове само защото свети знакът „Поставете коланите“? Баща ти разправя, че едва ли не веднага щом излетят, стюардесата започва да ги предупреждава да отидат до тоалетната, защото после няма да могат. И след това започват да раздават напитки.

Звучеше като приказлива бабичка, нямаше и помен от жизнената сила, която изникваше в ума му, когато си позволеше да помисли за нея. Замижа силно, за да не се разплаче отново. Всичко, което беше направил през последните три години, имаше една-единствена цел: да предотврати твърде близките лични разговори, каквито водеха преди, да я накара да млъкне, да я научи да се сдържа, да я принуди да престане да му досажда с преизпълненото си с обич сърце и с нецензурираните си откровения. А сега, след като я беше дресирал и тя покорно споделяше само баналности, предишните им отношения му липсваха и той копнееше да се върнат.

— Позволено ли ми е да се поинтересувам дали си добре? — попита тя.

— Всичко е наред.

— Харесва ли ти животът в бившите робовладелски щати?

— Много даже. Времето е чудесно.

— Е, това е плюсът да израснеш в Минесота. Където и да отидеш, времето ще ти се струва по-хубаво.

— Аха.

— Имаш ли си нови приятели? Срещаш ли се с нови хора?

— Аха.

— Е, добре, добре, добре. Хубаво, хубаво, хубаво. Радвам се, че се обади, Джоуи. Знам, че не си длъжен, но се радвам, че го направи. Тук все още имаш верни почитатели.

От общежитието изскочиха стадо първокурсници.

— Джоу-и! Джоу-и! — замучаха те с подрезгавели от изпитата бира гласове.

Той им кимна хладно.

— Май и там си имаш фенове — рече майка му.

— Аха.

— Момчето на мама, всеобщ любимец.

— Аха.

Отново настъпи мълчание, стадото се отправи да търси нови локви за въргаляне. Като гледаше приятелите си, Джоуи усети болезнено бодване при мисълта, че е в по-непривилегировано положение от тях. Вече беше похарчил парите за следващия месец от есенния си бюджет. Не искаше да е бедното момче, което си позволява само по една бира, докато останалите изпиват по шест, но и не желаеше да го смятат за муфтаджия. Искаше да бъде начело, да е щедър, а за това бяха необходими средства.

— На татко харесва ли му новата работа? — насили се да попита.

— Да, струва ми се. Подлудява го. Можеш да си представиш какво е изведнъж да разполагаш с толкова много пари, за да поправиш всичко, което смяташ за нередно на този свят. Преди само се оплакваше, че никой не се захваща да го стори, а сега трябва сам да се опита да го направи, което е невъзможно, разбира се, тъй като, така или иначе, всичко отива по дяволите. Праща ми писма по електронната поща в три сутринта. Явно няма време за сън.

— А ти как си?

— О, благодаря, че питаш, но не би искал да знаеш.

— Разбира се, че искам.

— Не, повярвай ми, не ти трябва. Не се тревожи, не го казвам, за да те обидя. Не е упрек. Ти си имаш свой живот, а аз — мой. Всичко е хубаво, хубаво, хубаво.

— Не, недей така, какво правиш по цял ден?

— Не бива да задаваш подобни въпроси. Все едно да питаш бездетно семейство защо нямат деца или пък някоя стара мома, защо не се е омъжила. Човек трябва да внимава с въпросите, дори и да му се струват безобидни.

— Хмм…

— В момента съм в нещо като застой. Трудно е човек да предприеме големи промени в живота си, когато знае, че ще се мести. Започнах да пиша нещо, колкото да се забавлявам. А и освен това трябва да се грижа къщата да изглежда добре, ако брокерът се отбие с някой купувач. Доста време ми отива за артистичното разпиляване на списания по масичките.

Усещането му за липса преминаваше в раздразнение, защото колкото и да отричаше, майка му като че ли не можеше да спре да го укорява. Ах, тези майки и техните укори! Нямаха край. Беше й се обадил за малко подкрепа, а се оказваше виновен, задето не й осигурява на нея подкрепа.

— Как си с парите? — попита тя, сякаш беше усетила раздразнението му — Справяш ли се?

— Малко не достигат — призна той.

— Не се и съмнявам!

— След като ме регистрират като постоянен обитател, таксата ми ще намалее. Просто първата година ще е трудно.

— Искаш ли да ти изпратя малко пари?

Джоуи се усмихна. Въпреки всичко я харесваше, не можеше да не я харесва.

— Нали татко каза, че няма да ми помагате с пари?

— Не е нужно баща ти да разбере.

— А и в университета няма да ме приемат за постоянен обитател, ако получавам пари от вас.

— И университетът не е нужно да разбере. Мога да ти изпратя чек, ако ще ти е от полза.

— И после какво?

— Нищо. Обещавам. Няма никаква уловка. Вече се доказа пред баща ти. Не е нужно да се заробваш с ужасни дългове с високи лихви, за да докажеш нещо, което вече е неоспоримо.

— Ще си помисля.

— Направо ще ти пратя чек по пощата. И ти сам ще си решиш дали да го осребриш, или не. Няма нужда да го обсъждаш с мен.

Той се усмихна отново.

— Защо го правиш?

— О, Джоуи, ако щеш, вярвай, но искам да получиш живота, за който си мечтаеш. Докато подреждам списания по масичката за кафе, имам достатъчно време за размисъл. Зададох си въпроса например, ако ни кажеш на мен и баща ти, че не желаеш да ни виждаш никога повече до края на живота си, дали все още ще искам да си щастлив?

— Странен и съвсем хипотетичен въпрос. Няма никаква връзка с действителността.

— Радвам се да го чуя, но не това ми беше мисълта. Мисълта ми е, че уж всички знаем отговора. Родителите са програмирани да искат най-доброто за децата си независимо какво получават в замяна. Това е любовта, нали? Но всъщност, ако се замислиш, тази увереност е малко странна. Все пак знаем какви са хората в действителност. Егоистични, късогледи, себични и алчни. Откъде-накъде децата сами по себе си да облагородяват личността на всеки, който се пробва да бъде родител? Очевидно не става така. Разказвала съм ти за моите родители например…

— Много малко — вметна Джоуи.

— Е, някой път може да ти разкажа повече, ако ме помолиш. Исках да кажа, че във връзка с теб се замислих доста за любовта. И реших…

— Мамо, може ли да сменим темата?

— Реших…

— Или по-добре да продължим някой друг път. Другата седмица? Чака ме още доста работа, преди да си легна.

В Сейнт Пол се възцари обидено мълчание.

— Извинявай. Просто наистина е късно и съм уморен, а имам да уча.

— Просто обяснявах — отвърна много по-тихо майка му — защо ще ти изпратя чека.

— Да, добре, благодаря ти. Много мило. Нали?

С едва доловим обиден глас майка му благодари за обаждането и затвори.

Джоуи потърси с поглед някакви храсти или архитектурна чупка, където да може да си поплаче, без да го видят преминаващите покрай моравата негови приятели. Не откри нищо и слепешката хукна към общежитието, сякаш му е прилошало и всеки миг ще повърне, хлътна в първата обща баня, която му се изпречи на пътя, заключи се в кабинката и заплака от омраза към майка си. Някой се къпеше в ароматен облак от пръски. На покритата с ръждиви петна врата беше изрисуван голям набъбнал пенис с усмихнато лице, надут като Супермен. Отдолу някой беше написал: „Изпразни се или сери!“.

Укорите на майка му не бяха тъй простички като на Карол Монахан. За разлика от дъщеря си, Карол не беше особено умна. Кони притежаваше стегнат, сух ум, чувствителен клитор на здрав разум, до който допускаше Джоуи само когато останеха сами. Когато вечеряха заедно с Карол и Блейк, Кони се хранеше със сведени очи и изглеждаше вглъбена в отнесените си мисли, но след това, щом се оттеглеха в стаята си, можеше да възпроизведе до последната долнопробна подробност поведението на Карол и Блейк на масата. Веднъж попита Джоуи дали е забелязал, че смисълът на всяко изказване на Блейк е колко са глупави другите и колко по-добър и по-умен от тях е Блейк. Сутрешните прогнози за времето по Кей Ес Ти Пи били глупави, Полсънови били сложили кофата си за отпадъци на глупаво място, пиукането, което се разнасяше в пикапа, ако някой не си сложи колан, било глупаво, шофьорите, спазващи ограниченията на скоростта по „Съмит Авеню“, били глупави, светофарът на „Съмит“ и „Лексингтън“ бил настроен глупаво, шефът му бил глупав, градоустройственият план бил глупав. Джоуи се разсмя, а Кони неумолимо продължи да изброява примери: дистанционното на новия телевизор било глупаво направено, програмата на Ен Би Си била глупаво пренаредена, Националната лига глупаво отхвърляла правилото за замяна на питчъра, викингите били глупави, задето оставили Брад Джонсън и Джеф Джордж да си тръгнат, водещият на втория президентски дебат бил глупак, задето не хванал натясно Ал Гор и не изобличил лъжите му, щатската администрация на Минесота била глупава, задето принуждава изкарващите с пот на челото хляба си граждани да плащат за безплатно първокласно лечение и за социални помощи за незаконни имигранти от Мексико, безплатно първокласно лечение…

— И знаеш ли какво? — попита накрая Кони.

— Какво?

— Ти не си такъв. Ти наистина си по-умен от другите, но никога не ги наричаш глупаци.

Комплиментът й го притесни. Най-малкото защото директното сравнение с Блейк понамирисваше на съревнование — завладя го тревожното усещане, че е пионка или награда в някакво подмолно боричкане между майката и дъщерята. И макар да беше вярно, че за да прекрачи прага на Монаханови, беше захвърлил много предразсъдъци, преди това беше обявявал за глупаво какво ли не, най-вече майка си, която накрая му изглеждаше като източник на безкрайна, опъваща нервите глупост. А сега Кони като че ли твърдеше, че хората се оплакват от чуждата глупост не за друго, а поради собствената си глупост.

В интерес на истината, единственото, за което майка му можеше да бъде обвинена, че се държи глупаво, беше самият Джоуи. Е, разбира се, от нейна страна беше тъпо и да проявява неуважение към Тупак например, чиито най-добри парчета Джоуи смяташе за гениални, както и да напада „Женени с деца“, където глупостта беше толкова премислена и изведена до абсурд, че си беше направо смайващо велика. Но тя едва ли щеше да се подиграва на „Женени с деца“, ако Джоуи не обичаше сериала, нито пък да се принизи с предизвикващите срам изкълчени имитации на Тупак, ако Джоуи не му се възхищаваше. Изначалната причина за нейната глупост беше желанието й Джоуи да си остане нейното другарче: да продължи да се забавлява с майка си и да й се възхищава, вместо да се радва на страхотните телевизионни предавания и да се възхищава на гениалния рапър. Гнилата сърцевина на глупостта й се криеше в това, че тя се съревноваваше.

Накрая той така се отчая, че направи всичко по силите си да й набие в главата, че вече не иска да бъде малкото й другарче. Макар че в известен смисъл не го направи съзнателно, то се случи като страничен резултат от отдавнашното му раздразнение от сестра му, която не спираше да го поучава; най-добрият начин да я вбеси и ужаси беше да покани неколцина приятели да се напият с „Джим Бийм“, докато родителите им бяха при болната им баба в Гранд Рапидс, а след това на другата нощ да чука Кони, подпряна на стената към стаята на Джесика, в отговор на което Джесика увеличи непоносимите си „Бел и Себастиян“ до дупка, а след това, към полунощ, потропа на заключената му врата с девичите си пръсти.

— По дяволите, Джоуи! Престани! Веднага! Веднага, чуваш ли ме?

— Хей, стига! Правя ти услуга.

— Какво?

— Не ти ли писна да си мълчиш и да ме прикриваш? Правя ти услуга! Давам ти неповторима възможност!

— Ще кажа на нашите. Ей сега ще се обадя на татко.

— Обади се! Не ме ли чу какво ти казах? Заради теб го правя.

— Нещастник! Надут малък нещастник! Ще се обадя на татко…

А в това време Кони, чисто гола, с изпохапани устни и зърна на гърдите, седеше, затаила дъх, и гледаше Джоуи със смесица от страх, смайване, възбуда, коленопреклонност и екстаз, която го убеди — нищо друго дотогава, а и след това не го беше убеждавало така — че за нея правилата, благоприличието и моралните закони не струват и една хилядна от това, да бъде предпочетена за негова приятелка и съучастничка.

Не беше очаквал баба му да умре онази седмица, не беше толкова стара. Но като цопна камъка в блатото ден преди смъртта й, той се беше показал в изключително лоша светлина. Толкова лоша, че дори не му се скараха. На погребението в Хибинг родителите му просто не му обръщаха внимание. Оставиха го сам да се пържи на пламъците на гузната си съвест, докато близките му търсеха един в друг утеха от мъката, която и той би трябвало да изпитва с тях. Дороти беше единствената баба в живота му и още от съвсем малък изпитваше уважение към нея, помнеше как тя го беше подканила да хване старческата й ръка, за да се убеди, че е на жив човек и няма от какво да се страхува. След това винаги се беше държал добре с нея при гостуванията й, както настояваха родителите му. Тя беше може би единственият човек, към когото той се беше проявил като добър на сто процента. А сега изведнъж беше мъртва.

След погребението майка му беше в траур няколко седмици и това беше период на добре дошло охладняване на отношенията им, но постепенно тя отново хукна след него. Възползва се от претекста на откровеността му за Кони и на свой ред стана неприлично откровена с него. Опита се да го вкара в ролята на свой душеприказчик и това се оказа още по-тежко, отколкото да бъде нейното малко другарче. Беше подвеждащо и неустоимо. Започна с едно признание: един следобед тя седна на леглото му и му разказа как в колежа е била преследвана от наркоманка, патологична лъжкиня, но въпреки това тя я обичала, макар че баща му не я харесвал.

— Трябва да го споделя с някого, а не искам да казвам на баща ти. Вчера ходих да си изкарам нова шофьорска книжка и в един момент осъзнах, че тя е пред мен на опашката. Не я бях виждала от деня, в който си счупих крака. Оттогава са минали поне двайсет години. Доста е напълняла, но със сигурност беше тя. А аз така се уплаших… Разбрах, че се чувствам виновна.

— Защо си се уплашила? — попита той като психиатъра на Тони Сопрано. — Защо виновна?

— Не знам. Избягах, преди да се е обърнала и да ме е видяла. Ще трябва пак да отида да си взема книжката. Но бях ужасена, че тя ще се обърне и ще ме види. Ужасявах се от това, което щеше да последва. Защото… Не че съм лесбийка. Повярвай ми, щях да го знам, половината ми приятелки са обратни. А аз със сигурност не съм.

— Радвам се да го чуя — усмихна се притеснено той.

— Но вчера, като я видях, осъзнах, че съм я обичала. И не съм го преодоляла. А сега тя е понапълняла заради лития…

— Заради какво?

— Лекарство за депресии и биполярни разстройства.

— Аха.

— А аз я зарязах, защото баща ти не я понасяше. Тя страдаше, а аз никога повече не й се обадих, изхвърлях писмата й, без изобщо да ги отварям.

— Но тя те е лъгала. Плашила те е.

— Знам, знам. Но въпреки това се чувствам виновна.

През следващите месеци му довери още много тайни. Тайни, които бяха като захарна пръчица, топната в арсен. Известно време той дори се смяташе за късметлия, че има толкова готина и отворена майка. В отговор й разкриваше различни извращения и дребни престъпления на съучениците си, мъчеше се да я впечатли колко по-загрубели и развратени са младите сега в сравнение с връстниците си от седемдесетте. Един ден стана дума за изнасилвания и тя, сякаш беше съвсем естествено, му разказа как е била изнасилена в гимназията, закле го да не казва нито дума на Джесика, защото Джесика не я разбирала така, както той, никой не я разбирал както Джоуи. Няколко нощи след това той лежеше буден до късно, обзет от убийствен гняв към изнасилвача, вбесен от несправедливостта на света, измъчван от угризения за всяко лошо нещо, което беше казал или помислил за майка си, чувстваше се привилегирован и важен, задето е получил достъп до света на тайните на големите. Но накрая една сутрин се събуди изпълнен с толкова силна омраза към нея, че само като я видеше, кожата му настръхваше и стомахът му се свиваше. Все едно се беше случила някаква химическа трансформация. Все едно органите и костният му мозък бяха започнали да отделят арсеник.

Но това, което му беше направило впечатление в тазвечерния телефонен разговор, беше колко неглупава му се беше сторила майка му. В това беше същината на нейните укори. На нея като че ли наистина не й се удаваше да живее както трябва, но причината за това не беше глупостта й. Даже може би беше точно обратното. Тя имаше някакво трагикомично усещане за себе си и освен това като че ли наистина съжаляваше, че е такава, каквато е. Но всичко това се проявяваше като упрек към него. Все едно тя говореше някакъв труден, но умиращ аборигенски език, който младото поколение (т.е. Джоуи) трябва или да го продължи, или да поеме отговорността за смъртта му. Или все едно беше някоя от застрашените от изчезване птички на баща му, пееща в гората изчезващата си песен с непразната надежда някоя минаваща наблизо сродна душа да я чуе. Тя беше там, встрани от всичко, и дори начинът, по който му говореше, беше укор към него, задето се е заклел във вярност на останалия свят. Кой би го обвинил, задето е избрал света? Трябваше да се опита да живее своя си живот! Само че като малък беше проявил слабост и й беше показал, че разбира езика й и познава песента й, и сега тя не можеше да се сдържи да не му напомни, че все още носи тези способности в себе си и може да ги използва, ако реши.

Момчето под душа спря водата и започна да се бърше. Отвори се врата и после се затвори; от мивките се разнесе ментов аромат на паста за зъби и нахлу в кабинката при Джоуи. От толкова плакане се беше надървил, извади пениса си от боксерките и го сграбчи здраво като удавник за сламка. Като го стиснеше силно в основата, главичката наедряваше и страховито потъмняваше от нахлулата венозна кръв. Толкова му харесваше да я гледа, толкова приятно му беше усещането за закрила и независимост, която вдъхваше отблъскващата й красота, че не му се искаше да стигне до края и цепеницата в ръката му да омекне. Разбира се, ако човек обикаля надървен във всеки миг от денонощието, не би бил друго, а „дърво“. Каквото беше Блейк. Джоуи не искаше да е като Блейк, но още по-малко искаше да е душеприказчик на майка си. Впил поглед в члена си, с няколко безшумни движения на треперливите си пръсти той еякулира в тоалетната и веднага пусна водата.

Качи се в стаята си, която беше в края на коридора, и там завари Джонатан да чете Джон Стюарт Мил и да гледа деветия ининг на мач от националното първенство.

— Шантава работа — отбеляза Джонатан. — Да не повярва човек, че стискам палци на янките.

Джоуи никога не би седнал да гледа сам бейзбол, но нямаше нищо против да му прави компания. Ранди Джонсън хвърли силно към предалия се играч на янките. Резултатът беше 4:0.

— Още могат да обърнат мача.

— Няма да стане — отсече Джонатан. — Извинявай, но откога новите отбори имат правото да играят за купата след четири сезона? Все още не мога да повярвам, че Аризона има отбор.

— Радвам се, че най-сетне виждаш светлината на разума.

— Не ме разбирай погрешно. Няма нищо по-хубаво от една загуба на янките, за предпочитане с една точка разлика и още по-добре от изтървана топка от Джордж Посада, това ужасно безгръбначно. Но точно тази година някак си е редно да спечелят. Всички трябва да направим патриотична саможертва в името на Ню Йорк.

— Аз искам те да печелят всяка година — каза Джоуи, макар че не му пукаше особено.

— Откъде-накъде? Не трябва ли да подкрепяш близнаците?

— Може би най-вече защото родителите ми мразят янките. Баща ми харесва близнаците заради ниските им заплати, а като стане дума за пари, янките са най-големият враг. А майка ми просто ненавижда Ню Йорк по принцип.

Джонатан го изгледа заинтригувано. Джоуи рядко говореше за семейството си, когато се наложеше, казваше по някоя дума, колкото да не изглежда дразнещо загадъчен.

— И защо ненавижда Ню Йорк?

— Не знам. Сигурно защото е от там.

На телевизора Дерек Джетър изтича до втора база и мачът свърши.

— Хем се радвам, хем — не — отбеляза Джонатан и изключи телевизора.

— Знаеш ли, аз дори не познавам баба си и дядо си — продължи Джоуи. — Майка ми се държи много смахнато, като стане дума за тях. Откак се помня, те са идвали да ни видят само веднъж, и то за два дни. През цялото време майка ми беше адски изнервена и не беше на себе си. Веднъж, когато бяхме в Ню Йорк през ваканцията, се отбихме при тях и пак беше същата работа. Получавах картички за рождения си ден с три седмици закъснение и майка ми ги ругаеше за това, макар че всъщност те не са виновни. Как да запомнят рождения ден на внука си, когото не познават?

Джонатан се мръщеше замислено.

— Къде живеят в Ню Йорк?

— Не знам. Някъде в предградията. Баба ми се занимава с политика, май е в щатското събрание. Мила, елегантна еврейка, обаче майка ми не може да я диша.

— Я! Я повтори! — изправи се Джонатан. — Майка ти е еврейка ли?

— На теория.

— О, копеле, ти си евреин! Нямах си и представа!

— Само една четвърт — заяви Джоуи. — Кръвната линия е размита.

— Можеш да емигрираш в Израел и никой копче няма да ти каже.

— Да бе, мечтата на живота ми.

— Просто те осведомявам. Можеш да пилотираш „Пустинен орел“ или някой изтребител и да сваляш истински бойни мадами.

За да подкрепи думите си, Джонатан включи лаптопа си и отвори страница със снимки на загорели израелски богини с кръстосани върху голите едри гърди патрондаши.

— Не е за мен — поклати глава Джоуи.

— И аз не си падам по такива неща — отвърна съквартирантът му може би не съвсем искрено. — Просто ти казвам, че ако искаш…

— А и нямаше ли някакъв проблем с незаконни селища и онеправдани палестинци?

— Да, има проблем! И проблемът е, че Израел е малък, прозападно ориентиран остров на демокрация, заобиколен от фанатизирани мюсюлмани и враждебни диктатори.

— Което показва не друго, а че са сложили островчето си на глупаво място — рече Джоуи. — Ако евреите не бяха отишли в Близкия изток и ако не се налагаше да ги подкрепяме постоянно, арабските държави можеше и да не са толкова враждебно настроени към нас.

— О, копеле, я стига! Не си ли чувал за холокоста?

— Чувал съм. Но защо не са отишли в Ню Йорк? Щяхме да ги приемем. Тук могат съвсем спокойно да си строят синагоги и така нататък, а ние щяхме да имаме някакви нормални отношения с арабите.

— Но холокостът е станал в Европа, която се е предполагало, че е цивилизована. Когато изгубиш половината си население в геноцид не вярваш на никого, освен на самия себе си.

Джоуи притеснено си даваше сметка, че изразява мнения по-скоро на родителите си, отколкото лично свои, и че затова ще загуби спора, тъй като не му пука дали ще спечели, или не.

— Добре, но защо тогава трябва ние да се набъркваме?

— Защото нашата работа е да подкрепяме демокрацията и свободния пазар навсякъде по света — отвърна Джонатан — Това е проблемът със Саудитска Арабия — прекалено много гневни хора без икономическа перспектива. Затова Бин Ладен може да набира хора там. Иначе съм напълно съгласен с теб за палестинците. Това е просто гигантски развъдник за терористи. Затова трябва да се опитаме да донесем свобода на всички арабски страни. Но няма как да постигнем тази цел, ако първо продадеш единствената демокрация в целия регион.

Джоуи се възхищаваше на Джонатан не само за лустрото му на готин пич, но и за самочувствието му — той не се преструваше на глупав, за да поддържа външния си блясък. Трудният номер да превръща интелигентността в шик му се удаваше някак си съвсем естествено.

— Ей — смени темата Джоуи, — още ли важи поканата за Деня на благодарността?

— Дали важи ли? С двойна сила! Нашите не са от онези евреи, които презират културата си. Ние сме модерни евреи. Родителите ми направо ще постелят червения килим за теб.

Следобеда на другия ден Джоуи остана сам в стаята и тласкан от гнетящата мисъл, че още не е изпълнил обещанието си да се обади на Кони и да й каже да отиде на лекар, отвори компютъра на Джонатан да потърси снимки на сестра му Джена. Не смяташе, че отварянето на семейни снимки, които съквартирантът му и без това вече му беше показал, е навиране на носа в чужди работи. Обзелото Джонатан въодушевление при новината за еврейското му потекло като че ли предвещаваше топъл прием и от страна на Джена. Джоуи копира две от най-хубавите й снимки на своя харддиск, като смени разширението на файла, така че никой друг да не може да ги отвори. Искаше да може да си представи някаква конкретна алтернатива на Кони, преди да направи обаждането, от което толкова се страхуваше.

Засега женският въпрос в университета се оказваше крайно незадоволителен. Привлекателните момичета, които срещаше във Вирджиния, бяха като бронирани за стрелите му и изпълнени с подозрения към него. Дори и най-красивите си слагаха прекалено много грим, обличаха се официално и се издокарваха за мачовете на „Кевълиърс“ все едно отиваха на дербито в Кентъки. Вярно, че като се понапиеха на купоните, не чак толкова привлекателните момичета му даваха да разбере, че биха приели връзка с него. Но по някаква причина, дали защото беше пъзльо, или защото мразеше да крещи, за да надвика музиката, защото имаше прекалено високо самомнение или защото не можеше да си затвори очите колко глупави и дразнещи стават момичетата, като се напият, той от самото начало си беше сформирал предразсъдъци към тези купони и свалки и беше решил, че предпочита да пие бира с момчетата.

Седя с телефон в ръката поне половин час, навън небето посивяваше от приближаващия дъжд. Чака толкова дълго и в такова вцепенение от неохота, че накрая едва ли не като будистки стрелец, който опъва тетивата в състояние на пълна вглъбеност, палецът му сам натисна бутона за номера на Кони и сигналът свободно го върна в реалността.

— Хей! — Гласът й беше ведър, звучеше съвсем нормално и той си даде сметка, че му е липсвал. — Къде си?

— В стаята.

— Как е там?

— Не знам. Мрачно.

— Тук сутринта валя сняг. Вече е зима.

— Да, да… Ти добре ли си?

— Аз ли? — Въпросът като че ли я изненада. — Да. Липсваш ми всеки миг, но вече свиквам с това.

— Извинявай, че толкова дълго не ти се обаждах.

— Няма проблем. Обичам да си говоря с теб, но разбирам защо трябва да сме по-дисциплинирани. Тъкмо оправях документите си за „Инвър Хилс“. Записах се да се явя на САТ през декември, както ти предложи.

— Аз ли?

— За да отида в колеж през есента, както каза, точно това трябва да направя. Купих си учебник за подготовка. Ще уча по три часа на ден.

— Значи, наистина си добре?

— Да! А ти как си?

Джоуи се мъчеше да съвмести нарисувания от Карол образ на Кони с ведрото й спокойно звучене.

— Говорих с майка ти снощи.

— Знам. Тя ми каза.

— Била бременна.

— Да, очаква ни щастливо събитие. Според мен ще са близнаци.

— Наистина ли? Защо мислиш така?

— Не знам. Просто такова чувство имам. Че ще е голяма, двойна гадост.

— Целият ни разговор беше доста смахнат.

— Да, скарах й се. Няма да ти се обажда повече. Ако го направи, кажи ми и ще я накарам да престане.

— Каза, че си в тежка депресия — изплю камъчето Джоуи.

Това предизвика кратко мълчание, малка черна дупка, така само Кони можеше да мълчи.

— Че спиш по цял ден и не се храниш. Беше много разтревожена за теб.

След няколко секунди Кони отвърна:

— Наистина бях малко депресирана. Но това не е работа на Карол. А и сега вече съм по-добре.

— Може би имаш нужда от антидепресанти?

— Не, по-добре съм.

— Е, това е чудесно — рече Джоуи, макар да имаше чувството, че някак си изобщо не е — слабостта и прилепчивостта й към него можеха да му осигурят път за бягство.

— Спиш ли с други? — попита Кони. — Мислех, че може би затова не ми се обаждаш.

— Не! Изобщо!

— Нямам нищо против да го правиш. Канех се да ти го кажа миналия месец. Ти си момче, имаш си потребности. Не искам да се правиш на монах. Щом е само секс, какво значение има?

— Същото важи и за теб — рече той с благодарност, съзирайки друг път за бягство.

— Няма да стане — отвърна Кони. — Другите не ме възприемат като теб. Невидима съм за мъжете.

— Изобщо не ти вярвам.

— Истина е. Понякога в ресторанта се мъча да се държа приятелски, дори да флиртувам. Но все едно ме няма. Обаче вече не ме интересува. Искам единствено теб. И сигурно другите го усещат.

— И аз те искам — прошепна той, нарушавайки някои от правилата, които си беше наложил.

— Знам. Но момчетата са различни. Чувствай се свободен.

— Минал съм на самозадоволяване.

— Аз също. Правя го с часове. Има дни, в които нямам настроение за нищо друго. Може би заради това Карол смята, че съм в депресия.

— Може и наистина да си в депресия.

— Не, просто ми харесва. Мисля си за теб и получавам оргазъм. После отново си мисля за теб и пак получавам оргазъм. Нищо повече.

Разговорът бързо премина в телефонен секс, не им се беше случвало от първите дни на връзката им, когато се криеха в стаите си и шепнеха в слушалките. Сега беше много по-интересно, тъй като вече знаеха как да наричат нещата. В същото време все едно изобщо не бяха правили секс досега — толкова беше разтърсващо.

— Искам да ти оближа пръстите — въздъхна Кони, когато свършиха.

— Ще ги оближа вместо теб.

— Супер! Оближи ги. Вкусни ли са?

— Да.

— Усещам вкуса в устата си.

— О, мило…

Това доведе до нов, по-забързан втори епизод, тъй като следобедната лекция на Джонатан вече беше свършила и той можеше всеки момент да се прибере.

— О, милото ми — шепнеше Кони. — Милото ми, милото ми, милото ми…

Джоуи отново стигна до оргазъм, струваше му се, че е Кони в стаята й на „Бериър Стрийт“, тръпнещият му гръб е нейният тръпнещ гръб, малките му гърди са нейните малки гърди. Лежаха и дишаха в синхрон в мобилните си телефони. Не беше прав да упреква снощи Карол, че тя е виновна за състоянието на Кони. Сега усещаше с тялото си, че той и тя бяха такива, каквито заедно се бяха направили.

— Майка ти иска да прекарам Деня на благодарността с вас — рече той.

— Не си длъжен. Нали се разбрахме да пробваме да не се виждаме девет месеца.

— Да, ама тя се държа малко гадно.

— Тя си е такава. Гаднярка. Но вече говорих с нея и няма да се повтори.

— Значи, за теб няма значение дали ще дойда?

— Знаеш какво искам. Денят на благодарността няма нищо общо.

Беше се надявал — макар и по парадоксално противоречащи си причини — Кони да се присъедини към настояванията на Карол той да се прибере за празника. От една страна, му се искаше да я види и да спи с нея, а от друга, да има за какво да я обвинява, да разполага с нещо, на което да се противопостави и от което да се мъчи да се освободи. Вместо това тя хладнокръвно придърпваше кукичката, от която през последните седмици беше успял наполовина да се откачи. Забиваше я още по-дълбоко.

— Трябва да затварям. Джонатан си идва.

— Добре — пусна го Кони.

Разговорът им толкова се различаваше от очакванията му, че Джоуи вече дори не помнеше какво точно беше очаквал. Стана от леглото, все едно излизаше на повърхността от дупка в тъканта на реалността, сърцето му препускаше, очите му виждаха нещата по нов начин, закрачи из стаята под погледите на Тупак и Натали Портман. Винаги беше харесвал Кони. Винаги. Защо тогава точно сега, в най-неподходящия момент го сграбчваше като че ли за първи път титаничното подводно течение на истинското чувство? Нима беше възможно, след като години наред бяха правили секс, след като в продължение на години беше изпитвал нежност към нея и се беше стремил да я закриля, едва сега да го всмукваха дълбоките води на обичта? Да се чувства свързан с нея по толкова плашещ, обвързващ начин? Защо точно сега?

Не беше правилно, не беше правилно; знаеше, че не е правилно. Седна пред компютъра си да погледне снимките на сестрата на Джонатан и да се опита да въведе някакъв ред в мислите си. За щастие, още преди да промени разширението на файла и да бъде хванат на местопрестъплението, Джонатан се появи.

— Моят еврейски брат — извика той и се строполи на леглото като прострелян. — Гепи, брато!

— Гепи.

Джоуи бързо затвори компютъра.

— Боже господи, тук не се диша! На какво смърди?

Джоуи едва не избълва всичко, едва не си призна цялата история за Кони. Но светът на сънищата, в който беше попаднал, подземният свят на сексуалното сливане бързо изчезваше в мъжкото присъствие на Джонатан.

— Нямам представа — усмихна се той.

— Отвори прозореца, за бога! Не че не те харесвам, но все още не съм готов за последната крачка.

Джоуи послуша молбата му и отвори прозореца. На следващия ден се обади на Кони, после пак два дни след това. Тихомълком оттегли разумните си аргументи срещу честите разговори и с благодарност прегърна телефонния секс като заместител на самотното мастурбиране в библиотеката, което сега му се струваше гнусно извращение, от което го хващаше срам. Успя да се убеди, че стига да избягват обичайните лигавщини и бърборене за глупости и да се придържат единствено към секса, спокойно могат да използват тази вратичка в иначе стриктното му ембарго над прекалено честото общуване. Така отмина октомври и настъпи ноември, дните станаха по-къси и той изведнъж осъзна, че като слуша как Кони изрича всичко онова, което бяха правили и което си представяше, че ще правят тепърва, връзката им ставаше още по-дълбока и по-истинска. Това задълбочаване беше някак си необяснимо, тъй като всъщност те не правеха нищо друго, освен да търсят начин да се облекчават взаимно. Замислеше ли се, струваше му се, че в Сейнт Пол мълчанието на Кони е създавало нещо като защитна преграда: заради това мълчание връзката им някак губеше достоверност и лесно можеше да бъде отречена. Откритието му, че сексът е оставил своя отпечатък в Кони и на езиково ниво, оставил й е думи, които сега тя изричаше на глас, придаваше реалност на връзката им. Двамата вече не можеха да се преструват, че са две безсловесни животинчета, несъзнателно подчиняващи се на повика на природата. Думите бяха опасни, те нямаха ограничения, създаваха свой собствен свят. Един следобед Кони описваше как възбуденият й клитор нараства и става двайсет сантиметра, изскочила тънка четчица, с която тя нежно разтваря устните на пениса му и навлиза в него. Един друг път, по нейно настояване Джоуи си представяше на глас как от ануса й се откъсват хлъзгави, приятно топли екскременти и падат в отворената му уста, където, тъй като бяха само думи, имаха вкус на натурален шоколад. Докато думите й звучаха в ушите му и го държаха във властта си, той не се срамуваше от нищо. Връщаше се в тази дупка в тъканта на пространството по три, четири, дори пет пъти в седмицата, потапяше се в създадения от тях двамата свят, а след това изскачаше обратно в реалността, затваряше прозорците и отиваше да вечеря или слизаше в общото помещение, където не му беше трудно да надене маската на изискваната от живота в колежа измамна приветливост.

Както Кони беше казала, това беше само секс. Позволението й да го търси другаде не излизаше от ума на Джоуи, когато с Джонатан потеглиха за Нова за Деня на благодарността. Пътуваха с джипа „Ленд Круизър“, който Джонатан беше получил като подарък за завършване на гимназията и сега паркираше извън кампуса в разрез с правилото, че първокурсниците не могат да ползват автомобили. От книгите и филмите Джоуи си беше създал впечатлението, че когато студентите излязат на свобода за Деня на благодарността, може да се случат чудеса. През цялата есен се беше старал да не разпитва съквартиранта си за Джена, тъй като смяташе, че не бива преждевременно да пробужда подозренията му. Но веднага щом я спомена в колата, видя, че предпазливостта му е била напразна. Джонатан го погледна многозначително и рече:

— Тя си има сериозен приятел.

— Не се и съмнявам.

— Не, извинявай, изразих се погрешно, по-точно, тя сериозно държи на приятеля си, който всъщност е идиот и първокласен негодник. Няма да си правя труда да те питам защо се сети за нея, ясно ми е.

— Просто се опитвах да бъда любезен.

— Ха-ха. Когато тя замина за колежа, най-сетне разбрах кои са ми истинските приятели и кои са идвали вкъщи заради нея. Долу-горе петдесет на петдесет.

— И аз имах същия проблем, но не със сестра ми — отвърна Джоуи, като се усмихна на спомена за Джесика. — В моя случай бяха джагите, въздушният хокей и наливната бира.

Въодушевен от усещането за свобода, което му вдъхваше пътуването, той разказа на Джонатан за последните си две години в гимназията. Съквартирантът му го слушаше внимателно, но прояви интерес само към един аспект от историята — това, че е живял с приятелката си.

— И къде е тя сега? — попита той.

— В Сейнт Пол. У дома.

— Не може да бъде! — възкликна смаяно Джонатан. — Чакай малко! Онова момиче, дето Кейси каза, че я е видял да влиза в нашата стая на Йом Кипур — да не с била тя?

— Тя беше. Бяхме скъсали, но се събрахме отново.

— Гаден лъжец! Каза ми, че си свалил някоя мацка от университета!

— Не, казах, че не ми се говори за това.

— Но ме остави да повярвам, че си свалил някоя. Не е истина! Нарочно си я довел, докато ме е нямало!

— Както вече казах, бяхме се събрали отново за малко. След това пак скъсахме.

— Сигурен ли си? Не си ли говорите по телефона?

— Само понякога. Тя е в депресия.

— Не мога да повярвам, какъв подъл малък лъжец излезе!

— Не съм лъжец!

— Каза лъжецът. Имаш ли нейна снимка в компютъра?

— Не — излъга Джоуи.

— Джоуи потайният жребец! Джоуи беглецът. По дяволите! Сега вече си ми по-ясен.

— Да, но все още съм евреин и затова трябва да ме харесваш.

— Не съм казал, че не те харесвам. Казах, че си ми по-ясен. Не ми пука дали си имаш гадже, няма да те изпея на Джена. Но още сега те предупреждавам, че не притежаваш ключа към сърцето й.

— И какъв е той?

— Работа в „Голдман Сакс“. Гаджето й е там. Той се е заклел, че когато навърши трийсет, вече ще има сто милиона.

— Той ще бъде ли у вас?

— Не, в Сингапур е. Завърши миналата година и вече го пращат в шибания Сингапур за някакви преговори за милиарди. Тя ще страда сама у дома, братле.

Бащата на Джонатан беше основател и почетен председател на известна неправителствена организация, мозъчен тръст, поставил си за цел да лобира за едностранно упражняване на военното първенство на САЩ в името на един по-свободен и по-сигурен свят, най-вече за Америка и Израел. През октомври и ноември не минаваше и седмица, без Джонатан да покаже на Джоуи статия в „Таймс“ или „Джърнъл“, в която баща му громеше радикалния ислям. Бяха го гледали и в „Новините“ по Пи Би Ес и по „Фокс Нюз“. Преди да заговори, той се усмихваше ослепително със смайващо бели зъби, но като цяло изглеждаше толкова възрастен, че можеше да мине за дядо на Джонатан. Освен Джонатан и Джена, имаше три по-големи деца от предишни бракове, плюс две бивши съпруги.

След като се беше оженил за трети път, той се беше установил в Маклийн, Вирджиния, в края на минаващ през стара гора път, който беше като въплъщение на представата на Джоуи къде ще живее, когато забогатее. Подовете в къщата бяха застлани с хубав дъбов паркет, а стаите с изглед към гористата долина, в която сред голите дървета прелитаха кълвачи, нямаха чет. Макар че беше израснал в дом, който смяташе за обзаведен с вкус и пълен с книги, Джоуи беше зашеметен от количеството книги с твърди корици и от видимо първокласните предмети от различни култури, които бащата на Джонатан беше плячкосал при почетните си лекции в чужбина. Както Джонатан се беше изненадал от приключенията на Джоуи в гимназията, така Джоуи се изненадваше сега от какъв богаташки лукс идва разхвърляният му и не много добре възпитан приятел. Единственото, което не се връзваше с обстановката, бяха струпаните по нишите и ъглите еврейски дрънкулки. Като го видя как се подсмихва на един чудовищен сребрист седмосвещник, Джонатан го увери, че свещникът е изключително стар и много скъп.

Майката на Джонатан, Тамара, която си личеше, че навремето е била красавица, показа на Джоуи луксозната стая със самостоятелна баня, която щеше да бъде на негово разположение.

— Джонатан ми каза, че си с еврейско потекло — рече тя.

— Така се оказа.

— Но не си вярващ?

— Дори и не го съзнавах допреди месец.

Тамара поклати глава.

— Не го разбирам. Знам, че е често срещано, но ми е трудно да го разбера.

— Не че съм бил покръстен — оправда се Джоуи. — Просто за това не се говореше у дома.

— Е, тук си добре дошъл. Може и да ти е интересно да научиш нещо за корените си. Ще видиш, че с Хауърд не сме особено консервативни. Но смятаме, че е важно човек да знае и да не забравя.

— Бързо ще те вкарат в правия път — обади се Джонатан.

— Спокойно, правим го, без да прилагаме бой с камшици — усмихна се съблазнително Тамара.

— Чудесно — заяви Джоуи. — Готов съм на всичко.

При първа възможност момчетата избягаха в залата за игри в мазето, която биеше по всички показатели пристройката на Блейк и Карол. Застланата със синьо кадифе маса за билярд ставаше и за тенис. Джонатан се опита да го научи на „каубойски билярд“ — някаква разновидност на карамбола, която на Джоуи му се стори твърде трудна, сложна и досадна и той тъкмо се канеше да предложи да минат на въздушен хокей, когато се появи Джена. От висините на двете години разлика, тя едва благоволи да го погледне и заобсъжда неотложни семейни въпроси с брат си.

Едва сега Джоуи осъзна какво точно означава „поразителен“. Джена притежаваше онази въздействаща красота, от която замира всичко наоколо, дори и дейността на жизненоважните органи на гледащия. Тялото, кожата и костната й структура превръщаха чертите, на които се беше възхищавал в други „хубави“ момичета, в грубо подобие на красота; дори и снимките не можеха да уловят изцяло излъчването й. Косата й беше гъста, лъскава и червеникаворуса; Джена беше облечена с широко спортно горнище на „Дюк“ и долнище на пижама от трико, което вместо да прикрие съвършенството на тялото й, демонстрираше способността му да преодолява торбестите дрехи. На каквото и друго да спреше очите си Джоуи, то просто крещеше, че не е тя, а е нещо обикновено, долнопробно, банално. Но когато все пак крадешком насочи погледа си към нея, умът му беше твърде скован, за да регистрира какво виждат очите му. Цялата тази работа беше изключително неприятна. Като че ли нямаше как да надене изражение, което да не е изкуствено или смутено. Болезнено си даваше сметка, че се усмихва глупаво към пода, докато тя и изненадващо невпечатления й брат се караха за плановете й да отиде на пазар до Ню Йорк.

— Не можеш да ни оставиш кабриолета — отсече Джонатан. — В него с Джоуи ще приличаме на педали.

Единственият видим дефект у Джена беше гласът й — писклив и момичешки.

— Да бе, педали — изсумтя тя. — Педали с провиснали джинси.

— Не разбирам защо не отидеш с кабриолета до Ню Йорк. Ходила си там с него.

— Защото мама не дава. Не можело по празници. С джипа било по-безопасно. Ще ти го върна в неделя.

— Глупости! Джипът се обръща много по-лесно. Изобщо не е по-безопасен.

— Кажи го на мама. Кажи й, че колата ти се обръща лесно и не е безопасна, и затова не мога да отида с нея до Ню Йорк.

— Хей — Джонатан се обърна към Джоуи, — искаш ли да отскочим до Ню Йорк?

— Разбира се!

— По-добре вземи кабриолета — намеси се Джена. — Нищо няма да ти стане за три дни.

— Не, идеята е чудесна — заяви Джонатан. — Може всички да отидем в Ню Йорк на пазар. Тъкмо ще ми помогнеш да си намеря панталони, които да отговарят на изискванията ти.

— Няма как да стане — възрази Джена. — Първо на първо, дори няма къде да спите.

— Защо да не отседнем с теб при Ник? Той нали е в Сингапур?

— Ник не би искал стадо първокурсници да обикалят из апартамента му. Освен това може да се прибере в събота вечерта.

— Двама не е стадо. Ще бъдем само аз и моят съквартирант от Минесота, който е голям чистник.

— Наистина съм голям чистник — потвърди Джоуи.

— Не се и съмнявам — измърмори тя, без да го погледне. Присъствието му обаче подкопаваше съпротивата й, не можеше да отреже брат си категорично пред чужд човек. — Е, хубаво, на мен не ми пука. Ще питам Ник. Но ако той откаже, ще ми дадеш джипа.

Щом сестра му пое по стълбите, Джонатан вдигна длан към Джоуи.

— Ню Йорк, Ню Йорк! — възкликна той. — Ако Ник се направи на задник, както обикновено, едва ли ще е проблем да спим при Кейси. Техните живеят някъде в Ийст Сайд.

Джоуи все още не можеше да се отърси от шемета си. Пристъпи натам, където допреди миг беше стояла Джена, и усети лек аромат на пачули. Имаше чувството, че е станало някакво чудо — можеше да прекара няколко дни край нея само защото случайно беше съквартирант на Джонатан.

— И ти ли, Бруте — поклати тъжно глава Джонатан. — Винаги така се получава.

Джоуи се изчерви.

— Не мога да разбера как е възможно ти да си толкова грозен.

— Ха, нали знаеш какво казват за децата на възрастните родители? Баща ми е бил на петдесет и една, когато съм се родил. Критични две години генетичен упадък. Не всеки има късмета да е хубавец като теб.

— Не знаех, че си падаш по хубавци.

— Мечтай си! Аз търся красотата в жените, където й е мястото.

— Майната ти, богаташко синче.

— Хубавец, хубавец!

— Разкарай се! Дай да ти наритам задника на въздушен хокей.

— Стига с това да се изчерпват плановете ти за задника ми.

Въпреки заплахата на Тамара, по време на престоя на Джоуи в Маклийн религиозните поучения и досадните родителски вмешателства като цяло бяха изключително малко. Двамата с Джонатан се настаниха на меките шезлонги пред триметровия екран на телевизора в мазето и стояха до четири сутринта, гледаха глупави предавания и си разменяха закачки за сексуалната си ориентация. Когато се събудиха в Деня на благодарността, къщата вече се пълнеше с роднини. Джонатан беше длъжен да си говори с тях и затова Джоуи се носеше из красивите стаи като молекула хелий, като, общо взето, се стремеше да се изпречи на пътя на Джена и евентуално да привлече вниманието й. Предстоящото ходене до Ню Йорк, което изненадващо беше одобрено от приятеля й, беше като печалба от тотото: в най-лошия случай щеше да разполага с две дълги пътувания с колата, за да я впечатли. Засега той искаше само очите му да свикнат с красотата й, да преодолее невъзможността на поглеждането към нея. Тя беше облечена с елегантна рокля с висока яка и или знаеше как да се гримира, или просто почти не употребяваше грим. Обноските й бяха безупречни, търпеливо слушаше оплешивяващи чичовци и лели с пластични операции, които държаха да си бъбрят надълго и нашироко с нея.

Преди вечерята той се скри в стаята си и се обади в Сейнт Пол. В настоящото му състояние и дума не можеше да става да се чуе с Кони — беше го завладял срам от мръснишките им разговори, който по незнайни причини беше липсвал през цялата есен. Не така обаче стоеше въпросът с родителите му, най-малкото заради чековете, които майка му изпращаше.

Баща му вдигна телефона и бързо го прехвърли на Пати, което за Джоуи беше чиста проба предателство. Всъщност той уважаваше баща си немалко — заради неотстъпчивото му неодобрение, заради строгите му принципи — и може би щеше да го уважава още повече, ако той не се държеше толкова покорно пред жена си. Джоуи щеше да се радва да получи малко мъжка подкрепа, но вместо това баща му винаги го прехвърляше на майка му и си измиваше ръцете.

— Здрасти — рече тя топло и той настръхна.

Веднага реши да се държи твърдо с нея, но както обикновено, тя сломи решимостта му с чувството си за хумор и ромолящия си смях. Без да се усети, Джоуи й описа цялата сцена в Маклийн, с изключение на Джена.

— Къща, пълна с евреи! — рече тя. — Сигурно ти е интересно.

— И ти си еврейка. Това ме прави и мен евреин. Както и Джесика, и нейните деца.

— Не, това е така само ако се оставиш да ти промият мозъка — заяви майка му. След три месеца на изток, Джоуи вече усещаше лекия й минесотски акцент. — Когато става дума за религия, според мен човек е такъв, какъвто си пожелае. Никой не може да му го натрапи.

— Но ти не вярваш в нищо.

— Точно това имах предвид. Това е едно от малкото неща, за които бях напълно съгласна с родителите ми, Бог да ги благослови. Религията е глупост. Макар че явно в момента сестра ми е на друго мнение, което означава, че нашият рекорд за различни мнения за абсолютно всичко все още си остава.

— Коя сестра?

— Леля ти Абигейл. Запалила се е по кабала и преоткрива еврейските си корени. Ако се чудиш как съм го разбрала, получихме от нея едно от онези досадни циркулярни писма за величието на кабала. Реших, че това е изключително невъзпитано, и й отговорих да не ни изпраща повече такива глупости, след което тя ми писа да ми разкаже за „духовното си пътуване“.

— Не съм и чувал за кабала — призна Джоуи.

— О, сигурна съм, че тя с радост ще те осведоми, ако решиш да й се обадиш. То е нещо много важно и мистично, ако не се лъжа, Мадона също е хлътнала, от което веднага ти става ясно за какво става въпрос.

— И Мадона ли е еврейка?

— Да, Джоуи, затова си е избрала това име — разсмя се майка му.

— Както и да е, опитвам се да гледам на тези неща без предразсъдъци. Не искам да отхвърля нещо, което дори не го знам какво е.

— Правилно. И кой знае, може да се окаже, че дори ще ти е от полза.

— Възможно е — процеди той студено.

На дългата маса в трапезарията го настаниха от страната на Джена, което я скриваше от погледа му и това му позволи да се съсредоточи в разговора с един от плешивите чичовци, който го сметна за евреин и го засипа с истории от неотдавнашната си командировка в Израел. Джоуи се преструваше, че е запознат с темата, макар че чуваше за първи път за Стената на плача и нейните тунели, кулата на Давид, Масада и Яд Вашем. Закъсняло негодувание срещу майка му, приказната къща, хлътването му по Джена и непознато усещане за неподправено интелектуално любопитство разпалваха копнежа му да бъде евреин, да види какво означава да си част от тази традиция.

Бащата на Джонатан и Джена, който седеше в другия край на масата, разпалено обясняваше тънкостите на международната политика толкова авторитетно и дълго, че малко по малко другите разговори секнаха. На живо — за разлика от телевизионния екран — се виждаха изпъкналите по шията му пуешки жили и ставаше ясно, че ослепителната му бяла усмивка се набива на очи най-вече заради спаружения малък череп. Обстоятелството, че този умен мъж е заченал поразителната Джена, се вписваше хармонично, според Джоуи, във факта, че е толкова известен. Той говореше за „новата черна клевета“, обикаляща из Арабския свят, лъжата, че не е имало евреи в кулите на Световния търговски център на 11 септември, за необходимостта в мигове на извънредно положение да отговаряме на злостните лъжи с полуистини. Позоваваше се на Платон, все едно лично беше получил просветление в атинянските му нозе. Назоваваше членовете на кабинета по малко име, обясняваше как „заедно“ са „обработвали“ президента да се възползва от този уникален исторически шанс, за да преодолее отдавнашния геополитически пат и радикално да разшири сферата на свободата. В нормалните времена, заяви той, американското обществено мнение било изолационистко и неграмотно, но терористичните нападения ни били дали златна възможност, първата от края на Студената война, така че философът (Джоуи не беше наясно за кой философ става дума, явно беше изпуснал назоваването му по-рано) да излезе напред и да обедини страната зад кауза, която неговата философия била показала като правилна и необходима.

— Трябва да се научим да не се смущаваме от преувеличаването на някои факти — нареждаше той усмихнато на един от чичовците, който го беше подкачил за ядрените оръжия на Ирак. — Съвременните медии са неясни сенки по стените и философът трябва да е готов да ги манипулира в услуга на по-важните истини.

Между импулса на Джоуи да впечатли Джена и изригването му в думи имаше само една кратка секунда на ужас от хвърлянето в бездната.

— Но откъде знаете, че те са истина?

Всички завъртяха глави към него и сърцето му заби оглушително.

— Не го знаем със сигурност — отвърна бащата на Джена, като пак се усмихна. — Прав си за това. Но след като установим, че нашето разбиране за света, основано на десетилетия внимателни емпирични изследвания от най-добрите умове, съответства на индуктивния принцип за универсална човешка свобода, това е надежден показател, че мисленето ни е поне приблизително в правилна посока.

Джоуи закима нетърпеливо, за да покаже пълното си съгласие, и затова сам се изненада от втория си въпрос:

— Но не излиза ли тогава, че като лъжем за Ирак, ставаме същите като арабите, които лъжат, че няма загинали евреи на 11 септември?

Бащата на Джена невъзмутимо отвърна:

— Ти си умен младеж, нали?

Джоуи не разбра дали в думите му се криеше ирония.

— Джонатан твърди, че си отличен студент — продължи нежно възрастният мъж. — Предполагам, че вече си изпитвал усещането да се ядосваш на хора, които не са толкова умни като теб. Хора, които не само не могат, но и не искат да признаят някои истини, чиято логика е очевидна за теб. Които дори изобщо не се интересуват, че разсъждават погрешно. Такива хора са те ядосвали, нали?

— Но това е заради свободата — отговори Джоуи. — Нали това е целта на свободата? Правото да мислиш, както си поискаш? Тоест не отричам, че понякога са изключително дразнещи, като трън в… петата.

Околните се позасмяха.

— Абсолютно прав си — потвърди бащата на Джена, — свободата е трън в петата. И именно заради това сме длъжни да се възползваме от възможността, която ни се предостави тази есен. Да използваме всички необходими средства, за да накараме нашия народ, съставен от свободни личности, да обърне гръб на погрешното си мислене и да започне да мисли по-правилно.

Джоуи, който не можеше да понесе и секунда повече под светлините на прожектора, закима още по-яростно.

— Прав сте. Да, виждам, че сте прав.

Бащата на Джена продължи с лекцията си от преувеличения и непоклатими мнения, от които Джоуи не чу и дума. Тялото му тръпнеше от вълнение, беше се обадил и Джена го беше чула! Напусналото го в началото на есента усещане, че е важен играч, се завръщаше. Когато Джонатан стана, той също се изправи замаяно и го последва в кухнята, където от останалото по чашите на гостите напълниха две големи вински чаши.

— Ей, не смесвай бяло и червено вино, копеле! — рече Джоуи.

— Така става розе, глупчо — отвърна Джонатан. — Откога се извъди такъв сомелиер?

Отнесоха пълните до ръба чаши в мазето и ги пресушиха, играейки въздушен хокей. Джоуи все още тръпнеше от възбуда и почти не усети въздействието на алкохола, което се оказа за късмет, тъй като бащата на Джонатан се присъедини към тях.

— Какво ще кажете за един каубойски билярд? — попита той, потривайки ръце. — Предполагам, че Джонатан вече ти е показал нашата любима игра?

— Да, и хич ме няма на нея — отвърна Джоуи.

— Това е царицата на билярда, съчетава най-добрите черти на билярда и карамбола — заяви старецът и подреди топките по местата им. Джонатан се държеше дръпнато с баща си, което заинтригува Джоуи, тъй като той смяташе, че само собствените му родители могат да лазят по нервите на децата си в такава степен. — Вкъщи сме въвели и едно специално правило, което възнамерявам да приложа за себе си тази вечер. Какво ще кажеш, Джонатан? Правилото е измислено с цел да не позволи на някой умел играч да вкара петицата и да увеличи точките си. На вас, момчета, ще е позволено да го правите, стига да успеете да ударите топката така, че да влезе веднага, а аз ще трябва да ударя две топки или да вкарам една от другите всеки път, когато вкарам петицата.

Джонатан изпъшка.

— Добре, тате, хубаво.

— Хайде да видим кой е майсторът на вкарването! — рече баща му, натривайки с тебешир стика си.

Джоуи и Джонатан се спогледаха и избухнаха в кикот. Старецът изобщо не забеляза.

На Джоуи му беше неприятно, че се представя толкова зле в играта, а и въздействието от виното се прояви, когато бащата на Джонатан му даде няколко съвета, благодарение на които Джоуи съвсем се оплете. Джонатан беше приел съревнованието съвсем сериозно, Джоуи никога не го беше виждал толкова съсредоточен. При една от по-дългите му серии, баща му дръпна госта настрани и го попита какви са плановете му за лятото.

— Дотогава има още много време — отвърна Джоуи.

— Не е чак толкова много. Какви са ти намеренията?

— Като цяло трябва да изкарам пари и да остана във Вирджиния. Сам си плащам за университета.

— Да, Джонатан ми каза. Достойна за възхищение амбиция. Извини ме, ако прекалявам, но жена ми спомена, че започваш да се интересуваш и от корените си, тъй като не си бил възпитан във вярата. Не знам дали това има някаква връзка с решението ти сам да си проправиш път в света, но ако е така, бих искал да те поздравя за независимостта и смелостта. Нищо чудно някой ден да се върнеш у дома и да поведеш близките си към преоткриване на историческото ни наследство.

— Определено съжалявам, че не знам нищо за него.

Старецът поклати глава неодобрително също като жена си.

— Това е най-хубавата и най-древната традиция на света. Според мен тя би трябвало да привлича днешните млади хора, тъй като е изцяло посветена на личния избор. За евреите няма предписания в какво да вярват. Всеки сам си решава. Сам си избираш отделните елементи и си сглобяваш картинката.

— Интересно.

— А какви са ти другите планове? Сигурно и теб те влече кариера във финансовата сфера?

— Определено. Мисля икономиката да е водещата ми специалност в университета.

— Това е чудесно. В желанието за печалба няма нищо лошо. Е, на мен не ми се е налагало сам да изкарвам парите си, макар че, ако трябва да бъда откровен, се справих доста успешно с управлението на това, което наследих. Дължа много на прадядо си, който е пристигнал в Синсинати с празни джобове, но тази страна му е дала свободата да разгърне в пълна степен способностите си. Именно затова аз избрах да посветя живота си на сегашните си занимания — да прославям свободата и да се опитвам да направя така, че следващият век да е също толкова благословен за Америка. Няма нищо лошо в печеленето на пари, абсолютно нищо. Но парите не са всичко. Човек трябва да избере на чия страна е и да отстоява възгледите си.

— Абсолютно.

— Сигурно ще имаме добре платени летни стажове в института това лято, ако искаш да направиш нещо за родината си. След нападенията даренията ни се увеличиха многократно. Което е радостно. Помисли си дали да не кандидатстваш, ако ти се занимава с такава работа.

— Със сигурност! — извика Джоуи. Даваше си сметка, че звучи като някой от младите събеседници на Сократ, чиито реплики в продължение на десетки страници се изчерпваха с: „Да, несъмнено“ и „Със сигурност е така“. — Звучи страхотно. Със сигурност ще кандидатствам.

Джонатан неволно замахна по-силно с щеката и без да иска, вкара бялата топка, като така загуби всички натрупани досега точки.

— Мамка му! — извика той и след това добави за по-сигурно: — Мамка му!

Удари щеката в ръба на масата и за миг настъпи смутено мълчание.

— Трябва да внимаваш повече, когато си натрупал много точки — рече баща му.

— Знам, татко. Знам! И внимавах. Просто вашият разговор ме разсея.

— Джоуи, твой ред е.

Защо избликът на приятеля му го караше да се усмихне? Изпълваше го прекрасно усещане за свобода, че не се налага да общува с баща си по този начин. С всеки изминал миг усещаше как късметът му се завръща. Но заради Джонатан се зарадва, че още първият му удар пропусна целта си.

Въпреки това Джонатан се нацупи. След като баща му ги победи два пъти и ги остави, Джонатан започна да нарича Джоуи педал не съвсем шеговито и накрая заяви, че пътуването с Джена до Ню Йорк не било добра идея.

— Защо? — сепна се Джоуи.

— Не знам. Просто не съм на кеф.

— Ще е страхотно. Може да се опитаме да стигнем до Кота нула и да видим какво има там.

— Целият район е блокиран. Нищо няма да видим.

— Освен това исках да видя къде снимат „Днес“.

— Тъпотия. Някаква си витрина.

— Стига, това е Ню Йорк! Трябва да го направим.

— Върви с Джена тогава. Това е целта ти, нали? Да отидеш в Манхатън със сестра ми и след това да работиш за баща ми през лятото. За твое сведение, майка ми е запалена по конете, може да идеш да пояздиш с нея.

Единствената лоша страна на добрия късмет на Джоуи беше, че понякога той като че ли идваше за сметка на някой друг. Джоуи никога не беше изпитвал завист и не понасяше нейните проявления у другите. В гимназията неведнъж се беше отдръпвал от момчета, които не можеха да приемат, че има толкова много други приятели. Реакцията му в такива ситуации беше: „Няма ли да пораснеш най-сетне, по дяволите!“. Приятелството му с Джонатан обаче не можеше да бъде прекратено преди края на учебната година, а и макар че цупенето му дразнеше Джоуи, той чудесно разбираше синовните страдания.

— Е, добре, ще си останем тук — рече той. — Може да ме разведеш из Вашингтон. Какво ще кажеш?

Джонатан сви рамене.

— Наистина. Ще обикаляме из Вашингтон.

Джонатан мълчеше мрачно. След това каза:

— Беше го сгащил, копеле. За глупостите му за благородната лъжа. Хвана го натясно, а след това ухилено му слушаше глупостите. Жалък педал!

— Не те чух да се обаждаш.

— Минал съм по тоя път.

— Защо тогава и аз да минавам по него?

— Защото не знаеш какво има там. Не си заслужил правото да си го спестиш. Нищо не си заслужил!

— Рече младежът с джипа.

— Да не говорим повече за това. Отивам да почета.

— Добре.

— Ще дойда в Ню Йорк с теб. Не ми пука дори и да спиш със сестра ми. Заслужаваш си го.

— В смисъл?

— Ще разбереш.

— Хайде да не се караме, а? Не сме длъжни да ходим в Ню Йорк.

— Ще отидем — заяви Джонатан. — Колкото и жалко да звучи, наистина не искам да обикалям тук с кабриолет.

В стаята си, която ухаеше на печена пуйка, Джоуи намери купчина книги на нощното шкафче — Ели Визел, Хаим Поток, „Изход“, „История на еврейския народ“ — и бележка от бащата на Джонатан: „Искрици, които се надявам да запалят пламъка в теб. Можеш да ги запазиш или раздадеш. Хауърд“. Докато ги разлистваше, усещайки дълбока липса на интерес и нарастващо уважение към хората, които изпитваха този интерес, Джоуи отново се ядоса на майка си. Презрителното й отношение към религията като че ли беше поредното проявление на нейното „аз, аз, аз“, на състезателното й коперниковско желание да бъде слънцето, около което се въртят всички. Преди да си легне, той се обади на „Справки“ и си записа номера на Абигейл Емерсън в Манхатън.

На сутринта, докато Джонатан още спеше, той позвъни на Абигейл, представи се и обясни, че ще бъде за няколко дни в Ню Йорк. В отговор леля му се изкикоти странно и го попита дали разбира от канализация.

— Моля?

— Връща обратно всичко — отвърна Абигейл. — Също като мен, когато попрекаля с алкохола. — Разказа му за ниското ниво на Гринуич и остарялата канализационна система там, за прекрасните си планове за празниците, за плюсовете и минусите на приземния апартамент и за „радостта“ човек да се върне в полунощ на Деня на благодарността и да открие ненапълно разложилите се нечистотии на съседите да изскачат от канала в банята и да изплуват от мивката в кухнята. — Голяма, голяяяма радост. Идеалното начало за дълги и пълни с гадости почивни дни.

— Ъъъ, да, мислех да се видим — измърмори Джоуи.

Вече съжаляваше за обаждането си, но този път леля му откликна, сякаш монологът й беше нещо, което е искала да изхвърли от себе си.

— Знаеш ли, виждала съм снимки на теб и на сестра ти. Много красиви снимки от красивата ви къща. Струва ми се, че дори бих могла да те позная на улицата.

— Аха.

— За съжаление, в момента апартаментът ми не е за госта. А и е леко миризлив! Но ако искаш да се видим в любимото ми заведение, където ще ни обслужи най-педалският сервитьор във Вилидж, много ще се радвам. Ще ти разкажа всичко, което майка ти не иска да знаеш за нас.

Това чудесно устройваше Джоуи и се уговориха да се срещнат.

За пътуването до Ню Йорк Джена си взе една приятелка от гимназията, Бетани, която изглеждаше невзрачна само в сравнение с нея. Двете седяха отзад, така че Джоуи не можеше да вижда Джена, нито пък да разбере за какво си говорят, тъй като от колоните постоянно думкаше Слим Шейди и Джонатан припяваше. Единственото взаимодействие между предните и задните седалки бяха подхвърляните от Джена забележки за шофирането на брат й. Като че ли враждебността му към Джоуи от предишната вечер се беше преобразувала в ярост на пътя, Джонатан караше със 120 км в час, ругаеше по-кротките шофьори и изобщо се наслаждаваше да играе ролята на пълен простак.

— Благодаря ти, че не ни уби — заяви Джена, когато джипът спря в смайващо скъп платен паркинг и музиката най-сетне секна.

Бързо стана ясно, че престоят им в Ню Йорк ще се окаже пълен провал. Приятелят на Джена Ник делеше разхвърлян и неподдържан апартамент на „Петдесет и четвърта“ с още двама стажанти на „Уолстрийт“, които също ги нямаше за празниците. Джоуи искаше да разгледа града и най-вече да промени представата на Джена за себе си като за някой недорасъл фен на Еминем, но Джонатан веднага го хвана да играят на последния модел видеоигра на големия плазмен телевизор във всекидневната.

— Чао, малките — извика Джена и с Бетани излязоха да се видят с приятели.

Три часа по-късно Джоуи предложи да отидат да се поразходят, преди да е станало късно, но Джонатан му се сопна да не се държи като педал.

— Какво ти става? — възкликна Джоуи.

— На теб какво ти става? Щом ти се занимава с женски работи, трябваше да хукнеш с Джена.

„Женските работи“ всъщност бяха доста примамливи за Джоуи. Той харесваше жените, тяхната компания и приказките им му липсваха, Кони му липсваше.

— Нали каза, че искаш да пазаруваш?

— Я стига, да не би гащите ми да ти се струват провиснали и на теб?

— Освен това няма да е зле да хапнем нещо.

— Да, в някое романтично ресторантче — само ние двамата.

— Нюйоркска пица? Нали била най-добрата на света?

— Не, най-добрата е в Ню Хевън.

— Добре, може и сандвичи. Нюйоркски сандвичи. Гладен съм.

— Виж какво има в хладилника.

— Ти виж какво има в проклетия хладилник. Аз излизам.

— Прав ти път.

— Тук ли ще си, когато се върна? Или да се разберем нещо за ключа?

— Никъде няма да мърдам, сладурче.

Джоуи излезе в спускащия се сумрак, в гърлото му беше заседнала буца, идеше му по женски да се разплаче. Беше страшно разочарован, Джонатан вече не му се струваше толкова готин. За миг осъзна колко по-зрял е от съквартиранта си и докато се носеше сред тълпите купувачи по „Пето Авеню“ си мислеше как да покаже тази зрялост на Джена. Купи си две полски наденички от една количка на улицата и се гмурна в още по-гъстата навалица пред „Рокфелер Сентър“, гледаше кънкьорите на леда и се дивеше на голямата елха, чиито лампички още не светеха, на смайващите грейнали висини на небостъргача на Ен Би Си. Да, харесваше „женските работи“ и какво от това? Това не означаваше, че е мухльо. Просто беше самотен. Стана му мъчно за Сейнт Пол и се обади на Кони. Тя беше на работа и нямаше много време, той набързо й описа къде се намира, каза й, че му липсва и че му се иска да е с него.

— Обичам те, скъпи — рече тя.

— И аз те обичам.

На другата сутрин дойде шансът му с Джена. Тя явно обичаше да става рано и вече беше излязла да купи закуски, когато Джоуи, който също беше ранно пиле, влезе в кухнята по тениска и шарени боксерки. Видя я да чете книга на масата и изведнъж се почувства гол като пушка.

— Купих кифлички за теб и брат ми, макар да не заслужава — каза тя.

— Благодаря.

Той се зачуди дали да се върне да се облече, или да продължи да се развява по боксерки. Джена обаче не му обръщаше никакво внимание и затова той реши да рискува. Но след това, докато чакаше да се затопли кифличката и крадешком оглеждаше косата, раменете и голите й кръстосани крака, членът му по своя воля щръкна. Джоуи понечи да избяга във всекидневната, но в този момент тя вдигна глава.

— О, тази книга е толкова досадна!

Той се скри зад един стол.

— За какво се разказва?

— Мислех, че е за робството. Но сега вече не съм сигурна. — Тя му показа две страници плътен текст без пряка реч. — А най-странното е, че я чета за втори път. Има я в половината конспекти в „Дюк“. И още не мога да разбера каква точно е историята. Какво всъщност се случва с героите.

— Четох „Песента на Соломон“ за училище миналата година — рече Джоуи. — Стори ми се страхотна. Едва ли не най-хубавата книга, която ми е попадала досега.

Изражението й показваше едновременно безразличие към него и раздразнение към книгата. Той седна от другата страна на масата, отхапа от кифличката и задъвка, дъвка дълго, но накрая пак му беше трудно да преглътне. Нямаше защо да бърза обаче, тъй като Джена отново се беше зачела.

— Какво му става на брат ти? — попита той, след като успя да преглътне няколко хапки.

— В смисъл?

— Държи се тъпо. Незряло. Не мислиш ли?

— Не ме питай мен. Той е твой приятел.

Тя не отделяше поглед от книгата. Бронята на презрението й беше като на красавиците в университета, само че тя го привличаше по-силно от тях и сега беше толкова близо до него, че той усещаше аромата на шампоана й. Щръкналият му в боксерките пенис сочеше към нея под масата като логото на „Ягуар“.

— Какво ще правиш днес? — попита той.

Джена затвори книгата, сякаш в знак на примирение с присъствието му.

— Ще обикалям по магазините. Довечера ще ходим на един купон в Бруклин. А ти?

— Очевидно нищо, тъй като брат ти не иска да си подаде носа навън. Имам леля, с която ще се видя в четири, но иначе нямам планове.

— За момчетата е по-трудно да си бъдат вкъщи. Баща ми е страхотен и аз съм го приела, приела съм, че е известен. Но Джонатан като че ли смята, че постоянно трябва да се доказва.

— Като гледа телевизия по десет часа на ден?

Тя се намръщи и може би за първи път го погледна право в очите.

— Ти изобщо харесваш ли брат ми?

— Не съм сигурен. Държи се смахнато от четвъртък насам. Вчера караше като луд. Мислех, че може да имаш някакво обяснение.

— Според мен за Джонатан най-важно е да бъде харесван заради самия него. А не заради това кой е баща ни, нали.

— Аха — кимна Джоуи. И го осени вдъхновение да добави: — Или пък сестра му.

Тя се изчерви! Едва-едва, но се изчерви. Поклати глава.

— Аз не се броя.

— Ха-ха! — изсмя се той и също се изчерви.

— Е, със сигурност не съм като баща ни. Нямам велики идеи или големи амбиции. Всъщност съм една доста егоистична личност, като махнеш всичко останало. Стотина акра в Кънектикът, няколко коня и коняр на пълно работно време, може и частен самолет — нищо друго не ми трябва.

Джоуи забеляза, че беше достатъчен един намек за красотата й, за да се отвори и да заговори за себе си. А открехнеше ли вратата дори и на милиметър, промъкнеше ли се през пролуката, той знаеше какво да прави. Как да слуша и да проявява разбиране. Не че се преструваше, просто си беше Джоуи в света на жените. Не след дълго в опушената зимна светлина в кухнята, докато Джена му обясняваше как да гарнира правилно кифличката с пушена сьомга, лук и каперси, той не се чувстваше по-притеснен, отколкото ако говореше с Кони, с майка си, с баба си или с майката на Кони. Красотата на Джена си беше все така поразителна, но възбудата му изчезна. Сподели малко информация за семейството си и в отговор тя призна, че родителите й не били много доволни от избора й на приятел.

— Пълна лудост! Може би заради това Джонатан реши да дойде тук и сега не ще да излезе навън. Мисли, че може да се намеси между мен и Ник. Все едно, ако ни се пречка и се мотае, ще ни попречи някак.

— А вашите защо не харесват Ник?

— Ами, първо, той е католик. Играеше лакрос в университета. Адски е умен, но не по този начин, който те ценят. — Джена се засмя. — Веднъж му говорих за института на баща ми и когато следващия път приятелите му правеха купон, сложиха на буренцето с бира надпис „Мозъчен тръст“. Умрях от смях. Но това ти дава ясна представа какъв е, нали?

— Ти обичаш ли да пиеш?

— Не, рядко пия. Ник също спря алкохола, след като започна работа. Сега си позволява по едно уиски с кола на седмица. Изцяло се е посветил на кариерата си. Той е първият от семейството си, завършил университет, а в нашия род те смятат за слабак, ако имаш само един докторат.

— И се държи добре с теб?

Тя отмести поглед, лицето й се помрачи.

— Чувствам се невероятно сигурна с него. Например мислех си, че ако с него бяхме в кулите на 11 септември, дори и на последните етажи, той пак щеше да намери начин да ни измъкне. Би успял да ни спаси, просто така го чувствам.

— В офиса на „Кантор Фицджералд“ е имало много като него — отбеляза Джоуи. — Корави брокери, които не успяха да се спасят.

— Не са били като Ник.

Като я видя как се затвори, Джоуи се зачуди колко корав трябва да стане и колко пари трябва да изкара, за да влезе в надпреварата за такива като нея. Пенисът му отново се размърда в боксерките, сякаш обявяваше, че е готов да приеме предизвикателството. Но по-меките му органи, сърцето и мозъкът му, бяха вледенени от безнадеждността на начинанието.

— Може да отида до „Уолстрийт“ да видя какво е — рече той.

— В събота всичко ще е затворено.

— Просто искам да го видя. Някой ден може да работя там.

— Не се засягай — Джена отвори книгата си, — но ми изглеждаш твърде мил за това.

Четири седмици по-късно Джоуи отново беше в Манхатън, за да наглежда апартамента на леля си Абигейл. Цяла есен се беше притеснявал къде ще прекара коледната ваканция, тъй като двата му съперничещи си дома в Сейнт Пол се дисквалифицираха един друг, а три седмици бяха твърде много, за да се натресе на гости на някой нов приятел от колежа. Въртяха му се смътните планове да отиде при някой от по-близките си съученици от гимназията, което щеше да му даде възможност да посещава отделно родителите си и Монаханови, но се оказа, че за празниците Абигейл заминава за Авиньон на някакъв международен семинар за мимове, и когато се срещнаха покрай Деня на благодарността, се тревожеше кой ще остане в апартамента й на „Чарлз Стрийт“ да се грижи за сложния хранителен режим на котките й Тигър и Прасчо.

Срещата с леля му беше интересна, макар и едностранчива. Абигейл беше по-млада от майка му, но изглеждаше значително по-възрастна във всяко едно отношение, с изключение на дрехите, които бяха предизвикателно младежки. Миришеше на цигари и ядеше шоколадовата си торта сърцераздирателно — разделяше я на малки хапчици, за да удължи насладата, сякаш това беше най-голямата й радост за деня. Малкото въпроси, които зададе на Джоуи, получиха отговор от самата нея, преди той да си отвори устата. През по-голямата част от времето тя се впусна в монолог с иронични забележки и смутени вметки, който приличаше на влак, на който на Джоуи му е разрешено да се качи и да се повози за малко, като сам трябва да се ориентира за контекста и да се досети кое за какво се отнася. Заради бъбренето й тя му се видя като тъжна карикатурна версия на майка му, предупреждение в какво е можела да се превърне Пати.

Очевидно за Абигейл съществуването на Джоуи само по себе си беше укор, който изискваше пространно обяснение за живота й. Традиционният капан брак — деца — дом не бил за нея, заяви тя, нито пък повърхностният комерсиализиран свят на конвенционалния театър с унизителните уредени раздавания на ролите и тичащите след най-нашумелите в момента манекенки режисьори, които си нямали ни най-малка представа как трябва да се изразява човешката душевност; същото се отнасяло и за света на моноспектаклите, тя била прахосала много време в опити да се вмъкне в него, била разработила страхотен материал, показващ истината за детството в американските предградия, но установила, че там властват тестостеронът и просташкият хумор. Дълго плю по Тина Фей и Сара Силвърман, а след това възхвалява гениалността на няколко „мъже на изкуството“, които Джоуи предположи, че са мимове или клоуни, и с които, отбеляза тя, имала щастието да поддържа все по-задълбочаваща се връзка, макар и все още главно чрез семинари и ателиета. Абигейл не спираше да говори и той установи, че й се възхищава на решимостта да оцелее без онзи успех, който все още беше възможен за него. Тя беше толкова нелепа и егоцентрична, че му беше спестено чувството за вина и можеше да премине направо към състраданието. Заради големия късмет, който беше споходил не само него, а и сестра му, той реши, че най-голямата добрина, която може да прояви към леля си, е да й позволи да се оправдае пред него и да й обещае да отиде да гледа представлението й при първа възможност. В замяна на това тя му се отплати с предложение да гледа котките й, докато нея я няма.

Първите дни в града, в които обикаляше от магазин на магазин с приятеля си от общежитието Кейси, бяха като свръхярки продължения на градските сънища, които го спохождаха нощем. Хора прииждаха от всички страни. Перуански музиканти свиреха на хармоники и барабани на „Юниън Скуеър“. Пожарникари кимаха строго на събраните край паметна плоча за 11 септември пред участъка. Две жени с кожени палта дръзко им отнеха таксито, което Кейси беше спрял пред „Блумингсдейл“. Готини ученички с джинси под минижупите си седяха в метрото с широко разтворени крака. Младежи със сплетени коси вървяха заплашително нахлупили качулките на якетата си, все едно току-що изскочили от гетото; войници от националната гвардия патрулираха въоръжени пред Гранд Сентрал. Една стара китайка продаваше дискове с филми, на които още не им беше минала премиерата, един танцьор на брейк скъса мускул или сухожилие и се строполи на пода на влакчето в метрото, сгърчен от болка, някакъв саксофонист настойчиво молеше за пет долара, за да стигне навреме за концерта си, и Джоуи му ги даде въпреки предупрежденията на Кейси, че онзи е измамник: всяка среща беше като стихотворение, което веднага се запечатваше в паметта му.

Асансьорът в сградата на родителите на Кейси се отваряше директно в апартамента им и Джоуи реши, че задължително ще си има такъв, ако някога забогатее и дойде да живее в Ню Йорк. Той прекара с тях Бъдни вечер и Коледа, като така поукрепи лъжите, които беше сервирал на родителите си. Кейси заминаваше на ски на двайсет и шести, а и Джоуи си даваше сметка, че не бива да прекалява с гостоприемството му. Върна се в ухаещия на застояло претъпкан апартамент на Абигейл, където Прасчо и Тигър бяха повърнали на няколко места в котешки протест, задето ги беше оставил цял ден, и осъзна, че намерението му да прекара сам следващите две седмици е безумно глупаво.

Веднага влоши положението още повече, като се обади на майка си и си призна, че плановете му се били „провалили“ и „затова“ се бил съгласил да наглежда дома на сестра й.

— И сега си в апартамента на Абигейл? — попита майка му. — Сам? Без тя дори да ме попита? В Ню Йорк? Сам-самичък?

— Аха.

— Извинявай, но това е недопустимо. Кажи й да ми се обади веднага. Още тази вечер. На мига. Задължително.

— Късно е. Тя е във Франция. Но няма никакъв проблем. Този квартал е спокоен.

Майка му обаче не го слушаше. Говореше нещо на баща му, Джоуи не долавяше думите, но усещаше истерията в гласа й. След това баща му взе слушалката.

— Джоуи, слушай сега. Там ли си?

— Че къде да бъда?

— Слушай ме хубаво. След като не можеш поне от благоприличие да дойдеш да прекараш няколко дни с майка си у дома, и то след като знаеш, че никога повече няма да видиш тази къща, която означава толкова много за нея, нищо не мога да ти кажа. Това си е твое решение, за което можеш да съжаляваш в свободното си време. Надявахме се да се прибереш и да се погрижиш за нещата в стаята си, ала явно ще трябва да ги дадем за благотворителност или да ги оставим на боклукчиите. Ти губиш, не ние. Но да живееш сам в град, за който си твърде малък, град, който неколкократно е попадал под ударите на терористи, и то не просто за една-две нощи, а за седмици, това означава майка ти да се разболее от притеснение.

— Татко, кварталът е напълно безопасен. Става дума за Гринуич Вилидж!

— Така или иначе, ти й развали празниците. И сега ще й развалиш последните дни в тази къща. Не знам защо продължавам да очаквам нещо повече от теб, но се държиш грубо и егоистично към човек, който те обича повече, отколкото можеш да си представиш.

— Защо не го каже тя самата? — попита Джоуи. — Защо трябва ти да говориш от нейно име? Откъде да знам дали е истина?

— Ако притежаваше и капчица въображение, щеше да знаеш, че е истина.

— Но тя самата никога не ми го е казвала! Ако ти имаш някакъв проблем с мен, признай си, но не ми опявай постоянно за нейните проблеми!

— Честно казано, аз не се притеснявам като нея — отвърна баща му. — Не смятам, че си толкова умен, за колкото се мислиш, не смятам, че си даваш сметка за всички опасности на този свят. Но знам, че си умен и знаеш как да се грижиш за себе си. Ако се забъркаш в неприятности, надявам се да ни се обадиш. Иначе ти си направил своя избор в живота и аз нищо повече не мога да сторя.

— Ъъъ, благодаря.

— Не ми благодари. Не одобрявам действията ти. Просто признавам факта, че си на осемнайсет години и си свободен да правиш, каквото си поискаш. Но съм дълбоко разочарован, че на сина ни не му идва отвътре да се държи мило с майка си.

— Защо не я питаш нея защо е така? — нападна го Джоуи. — Тя много добре знае. Знае го, по дяволите! След като си толкова загрижен за нейното щастие и така нататък, защо не я попиташ, вместо да тормозиш мен?

— Не ми дръж този тон.

— И ти не ми дръж този тон.

— Добре, няма да говорим повече на тази тема.

Този финал като че ли устройваше баща му, но също така устройваше и Джоуи. На него му беше приятно да се чувства голям, да усеща, че сам управлява живота си, и откритието, че в недрата му се крият натрупан гняв и сложни семейни отношения, които могат изведнъж да избухнат и да вземат връх, го обезпокои. Ядните думи, които беше наговорил, като че ли бяха готови предварително, сякаш в него имаше някакво ядосано второ Аз, което обикновено беше невидимо, но беше готово да се прояви за миг в независещи от волята на съзнанието му изречения. Това поставяше въпроса кое е истинското му Аз, а този въпрос беше изключително смущаващ.

— Ако размислиш — рече баща му, след като изчерпаха ограничените запаси от общи приказки за Коледа, — с удоволствие ще ти купя самолетен билет, за да дойдеш при нас за няколко дни. За майка ти това ще е най-големият подарък. И за мен също. Ще се радвам да си тук.

— Благодаря. Но няма как да стане. Трябва да се грижа за котките.

— Може да ги дадеш в приют, леля ти няма да разбере. И за това съм готов да платя.

— Добре, ще видя. Едва ли, но ще си помисля.

— Както решиш. Весела Коледа — пожела баща му. — Майка ти също ти честити.

Джоуи я чу как извика думите отстрани. Но защо не взе телефона да му го каже лично? Това беше гадно. Поредното безсмислено признание на вината й.

Апартаментът на Абигейл не беше малък, но всеки квадратен сантиметър беше окупиран от нея. Котките патрулираха като верни стражи и ръсеха косми навсякъде. Дрешникът в спалнята беше претъпкан, панталоните и пуловерите по разхвърляните стелажи избутваха окачените палта и рокли, чекмеджетата на скрина не можеха да се затворят. Музикалната й колекция се състоеше от мяучещи певици и записи на уж природни звуци, дисковете бяха подредени в двойни редици и напъхани странишком във всяка пролука. Дори и книгите носеха отпечатъка на Абигейл — популярни четива за потока на съзнанието, творческата визуализация и овладяването на душевните съмнения. Имаше и всевъзможни религиозни джунджурии, еврейски свещници, източни благовония и статуетки със слонски глави. Единственото, което липсваше, беше храна. След като обиколи кухнята, Джоуи си даде сметка, че ако не иска да живее на пица, ще трябва да отиде до магазина, да напазарува и да си готви. Хранителните припаси на Абигейл се състояха от оризови кексчета, четирийсет и седем вида шоколад и какао и пакетчета готови корейски спагети, които залъгваха глада му за десетина минути и след това стомахът му застъргваше отново.

Сети се за просторната къща на „Бериър Стрийт“ и за прекрасните гозби на майка си, поколеба се дали да не се предаде и да приеме предложения от баща му самолетен билет, но беше твърдо решен да не дава нови възможности на скритото си Аз да излезе на повърхността; единственият начин да прогони мислите за Сейнт Пол беше да се излегне на голямата месингова спалня на Абигейл и да си бие една чекия, а след нея още една, докато котките мяукаха недоволно пред вратата; след това, все още незадоволен, включи компютъра на леля си, тъй като тук неговият не можеше да се свърже с интернет, и потърси порно, за да се възбуди отново. Съвсем естествено, всяка страница с безплатен достъп го препращаше към нова, още по-зрелищна и похотлива. Накрая една от най-интересните страници започна да го засипва с отварящи се рекламни прозорци и се наложи да изключи компютъра от копчето. После нетърпеливо го включи отново, докато претритият му лепкав пенис омекваше в дланта му, и се оказа, че системата е блокирала от някакъв вирус, претоварил харддиска и блокирал клавиатурата. Не му пукаше, че е заразил компютъра на леля си. Не можеше да получи единственото, което желаеше в момента — да види поне още едно разкривено от екстаз женско лице, така че да свърши за пети път и да се опита да поспи. Затвори очи и загали члена си, мъчеше се да извика запечатилите се в паметта му образи, но мяученето на котките му пречеше. Отиде в кухнята и отвори бутилка с бренди, което после трябваше да възстанови, надяваше се, че няма да е твърде скъпо.

На другия ден се събуди късно и с махмурлук, веднага усети силна воня и стисна палци да е от котешката тоалетна, но когато се осмели да надникне в малката задушна баня, установи, че мръсният канал отново е избил. Обади се на домакина, господин Хименес, който пристигна след два часа с пазарска кошница на колела, пълна с инструменти.

— Стари сгради има много проблем — заяви на развален английски господин Хименес, поклащайки фаталистично глава, и посъветва Джоуи да запушва плътно канала в банята и кухненската мивка, когато не ги използва.

Тези указания ги имаше и в бележката на Абигейл, заедно с подробни изисквания за храненето на котките, но в бързането си да избяга от апартамента и да отиде при Кейси предишния ден Джоуи беше забравил за тях.

— Много, много проблем — повтори господин Хименес, като се мъчеше да натика обратно мръсотиите в канала.

Веднага щом домакинът си тръгна и Джоуи се изправи отново пред мрачната перспектива на две седмици самота, наливане с бренди и/или мастурбиране, той се обади на Кони и й предложи да й даде пари за автобусен билет, за да дойде при него. Тя веднага се съгласи (но не прие парите) и това спаси ваканцията му.

Нае специалист да поправи компютъра на Абигейл и да настрои неговия за интернет, похарчи шейсет долара за храна в „Дийн и Делука“ и отиде да посрещне Кони на автогарата, струваше му се, че никога не се е радвал толкова да я види. През изминалия месец, сравнявайки я с несравнимата Джена, беше загубил представа колко е красива Кони по своя си слаб, обран, страстен начин. Облечена с ново палто, тя се завтече устремено към Джоуи, опря лице в неговото и се взря с широко отворени очи в неговите широко отворени очи, все едно се притискаше в огледало. За миг като че ли всичките му вътрешни органи замряха. Беше готов да я изчука четирийсет пъти, но не беше само това. Сякаш автогарата и обикалящите край тях бедни пътници разполагаха с устройство за увеличаване/намаляване на яркостта на цвета и присъствието на тази девойка, която беше познавал през целия си живот, беше снижило показателите им почти до нула. Всичко изглеждаше бледо и далечно, докато я водеше през коридори и зали, които преди не повече от половин час му се бяха стрували грейнали в пъстри цветове.

През следващите часове Кони съобщи няколко тревожни новини. Първата дойде, докато пътуваха с метрото към „Чарлз Стрийт“ и той я попита как е успяла да си вземе толкова дълъг отпуск от ресторанта, дали е намерила кой да я замества.

— Не, напуснах — отвърна тя.

— Напуснала си? В най-натоварения сезон?

Кони сви рамене.

— Ти имаше нужда от мен. Казах ти, че ако ти потрябвам, само трябва да ми се обадиш.

Паниката, която предизвикаха у него тези думи, възвърна яркостта и цвета на света наоколо. Все едно изведнъж се пробуди след дълго състояние на напушена отнесеност: виждаше, че другите пътници живеят живота си, преследват целите си и че той също трябва да се стреми към това. Да не позволява да бъде всмукан прекалено дълбоко в нещо, което не може да овладее.

Заради един от шантавите им телефонни разговори, в който срамните й устни се бяха отворили толкова широко, че да погълнат цялото му лице, а езикът му беше пораснал така, че върхът му да достигне до другия край на вагината й, той се беше обръснал внимателно, преди да тръгне за автогарата. Само че сега, когато седяха един до друг в плът и кръв, осъзнаваше абсурдността на тези фантазии и му беше неприятно да си ги припомня. След като се прибраха в апартамента, вместо да повали Кони в леглото, както беше направил при гостуването й във Вирджиния, той включи телевизора да види резултата от мача за колежанската купа, който изобщо не го интересуваше. После реши да провери електронната си поща, да не би някой от приятелите му да му е писал през последните три часа. Кони седеше с котките на дивана и търпеливо чакаше компютърът му да зареди.

— Между другото, имаш поздрави от майка ти.

— Какво?

— Имаш поздрави от майка ти. Беше излязла да разчисти снега, като тръгвах. Видя ме със сака и ме попита къде отивам.

— И ти й каза?

Изненадата на Кони изглеждаше непресторена.

— Не биваше ли? Тя ми пожела приятно прекарване и ме помоли да ти предам поздрави.

— Подигравателно?

— Не знам. Може и да е било, като се замисля. Аз просто се зарадвах, че тя изобщо ме заговори. Знам, че ме мрази. Но си помислих, че може би най-сетне започва да ме приема.

— Не ми се вярва.

— Съжалявам, ако съм казала не каквото трябва. Не бих го направила, ако знаех, че не бива. Знаеш го, нали?

Джоуи остави компютъра и стана, мъчеше се да потисне гнева си.

— Няма нищо. Не си виновна. Или може би съвсем малко.

— Да не би да те е срам от мен?

— Не!

— Или от нещата, които говорехме по телефона? Затова ли се държиш така?

— Не.

— Мен ме е срам малко. Като че ли попрекалихме. Може би не бива да го правим отново.

— Ти започна първа!

— Знам. Знам, знам. Но не можеш да ме виниш за всичко. Вината е моя само наполовина.

Сякаш за да признае истината в думите й, той се втурна към нея, коленичи в краката й, сведе глава и полегна на бедрата й. Притисна лице към джинсите й, най-хубавите й тесни джинси, замисли се за дългите часове, през които тя беше седяла в автобуса, докато той гледаше глупави мачове или говореше по телефона с приятели. Беше загазил, изпадаше в някаква неочаквана пукнатина в обикновения свят, не смееше да я погледне. Тя положи длани върху главата му и не го спря, когато Джоуи постепенно се придвижи нагоре и устните му стигнаха до скрития под плата цип.

— Всичко е наред — прошепна тя, галейки главата му. — Всичко ще е наред, миличък. Всичко ще е наред.

Изпълнен с благодарност, той дръпна надолу джинсите й и опря затворените си очи в гащите й, след това ги свали и тях и притисна гладките си устни и брадичка към нежно боцкащата й кожа, беше се обръснала заради него. Едната котка се мотаеше в краката му, търсеше внимание. Писи-писи.

— Мога да постоя така три часа — заяви той, вдъхвайки аромата й.

— Може да останеш и цяла нощ — отвърна тя. — Нямам други планове.

В този миг телефонът в джоба на панталоните му иззвъня. Той го извади, за да изключи звука и видя познатия номер от Сейнт Пол, ядоса се на майка си и едва не удари телефона в пода. Разтвори краката на Кони и атакува с език, загребваше все по-навътре и по-навътре, искаше да я погълне цялата.

Третата и най-стряскаща новина дойде малко по-късно, докато лежаха отмалели. Отсъствали до момента съседи трополяха на горния етаж, котките мяукаха обидено пред вратата на спалнята. Кони му разказваше за изпита по САТ, за който той напълно беше забравил, била се изненадала колко по-лесни се оказали задачите от тези в сборника с упражнения. Това й дало смелост да кандидатства в университети близо до Шарлотсвил, включително колежа Мортън, където приемали студенти от Средния запад в името на географското равновесие, и тя смятала, че било вероятно да й отпуснат стипендия.

Това изобщо не звучеше добре на Джоуи.

— Нали смяташе да се запишеш в университета на Минесота?

— Мога и там — отвърна тя. — Но си мислех колко ще е хубаво да бъда по-близо до теб, така че да се виждаме през почивните дни. Разбира се, ако всичко е наред и все още го искаме. Ще е страхотно, нали?

Джоуи освободи краката си, които бяха преплетени с нейните, искаше да разсъждава трезво.

— Да, определено. Но нали знаеш, частните колежи са скъпи.

Вярно било, съгласи се Кони. Но в „Мортън“ отпускали стипендии и освен това тя била говорила с Карол за заделените пари за образованието си и Карол признала, че те не били малко.

— Колко са?

— Много. Седемдесет и пет хиляди. Ще ми стигнат за три години, ако получавам и стипендия. А и имам още дванайсет хиляди спестени, и ще работя през лятото.

— Страхотно — насили се да измърмори Джоуи.

— Мислех да почакам да навърша двайсет и една, за да взема парите. Но след това осъзнах, че си прав и че е важно да получа добро образование.

— Но все пак, ако отидеш в Минесота, може да получиш образование и пак да разполагаш с парите.

На горния етаж заджафка телевизор, тропането продължаваше.

— Май не ме искаш близо до теб — рече спокойно Кони, не го обвиняваше, просто изтъкваше очевидна истина.

— Не, не — възрази той. — Нищо подобно. Това би било прекрасно. Но просто разсъждавам практично.

— Вече не издържам вкъщи. След като Карол роди, ще стане още по-непоносимо. Не издържам повече там.

Не за първи път той усети негодувание към баща й. Старецът беше покойник от няколко години, Кони не беше поддържала връзка с него и дори рядко го споменаваше, но в очите на Джоуи това само подсилваше съперничеството му с него. Той беше първият мъж в живота на Кони. Беше изоставил дъщеря си и в отплата беше настанил Карол в евтина къща, но беше продължил да плаща за католическото училище на Кони. Неговото присъствие в живота й нямаше нищо общо с Джоуи и макар че той трябваше да е доволен, че тя има на кого другиго да разчита — че отговорността не е единствено негова — той продължаваше да съди баща й, смяташе го за виновен за всичко неморално в самата Кони, за странното й безразличие към правилата и общоприетите норми, за безграничната й способност за обожествяваща любов, за неустоимата й сила. И сега, на всичкото отгоре, го мразеше и задето й беше осигурил повече пари, отколкото самият той разполагаше. А това, че тя не се интересуваше от парите дори и един процент, колкото него, само допълнително влошаваше положението.

— Хайде да пробваме нещо ново — прошепна тя в ухото му.

— Тоя телевизор горе адски ме дразни.

— Хайде да пробваме това, за което говорихме по телефона. Да видим какво ще се получи. Чукай ме отзад.

Той забрави за телевизора, кръвта се отцеди от главата му, подчини се на желанието й. След като прекрачи новия праг, преодоля съпротивата му и се наслади на по-различната му наслада, Джоуи стана да се измие в банята на Абигейл, нахрани котките и се помота във всекидневната, имаше нужда, макар и със закъснение, да установи някаква дистанция. Събуди компютъра и видя, че е получил ново писмо. Подателят беше непознат, адресът завършваше с duke.edu, темата беше „Тук ли си?“. Едва когато го отвори и се зачете, осъзна, че е от Джена. Че е било написано, буквичка по буквичка, от благословените й пръстчета.

Здравей, господин Бърглънд. Джонатан ми каза, че си в големия град, където съм и аз. Кой да знае колко много мачове имало за гледане и колко пари залагат на тях младите банкери? Не и аз, в този час. Сигурно все още се занимаваш с Коледа, както са правили русокосите ти протестантски прадеди, но Ник предлага да наминеш, ако искаш да научиш повече за „Уолстрийт“, той е готов да отговори на въпросите ти. Предлагам ти да реагираш веднага, докато доброто му настроение — и ваканцията! — не са отминали. Явно дори и „Голдман“ затварят по това време на годината, да видиш ти. Твой приятел Джена

Прочете писмото пет пъти, преди то да започне да губи сладостта си. Изглеждаше му чисто и свежо точно колкото той се чувстваше мръсен и замаян от марихуаната. Джена беше или изключително съобразителна, или, ако възнамеряваше да му натрие носа с Ник, изключително злобна. И в двата случая обаче беше ясно, че Джоуи е успял да й привлече вниманието.

От спалнята се разнесе аромат на трева, последван от Кони, гола и лекостъпна като котките. Джоуи затвори компютъра, дръпна си от цигарата, която тя поднесе към устата му, след това си дръпна отново, после пак и пак, и пак.

Гневът на добрия мъж

В края на един мрачен мартенски следобед със студен, лепкав дъждец, Уолтър и Лалита потеглиха от Чарлстън към планините в южната част на Западна Вирджиния. Лалита караше бързо и често безразсъдно, но Уолтър беше стигнал до извода, че предпочита да се остави в ръцете й и да се притеснява, отколкото сам да седне зад волана и да се ядосва; не можеше да прогони усещането, че от всички шофьори на пътя единствено той поддържа правилната скорост и уцелва подходящото равновесие между стриктното спазване на ограниченията и опасното им нарушаване. През последните две години беше набрал много гняв по пътищата на Западна Вирджиния, лепваше се за задните брони на влачещите се като костенурки идиоти, безскрупулно защитаваше най-дясната лента на магистралата от тъпанарите, които се мъчеха да го изпреварят оттам, после пък сам изпреварваше отдясно някой бъбрещ по телефона малоумник или лицемерно спазващ ограниченията глупак, невъздържано ругаеше и психоанализираше шофьорите, които не използваха мигачи (почти винаги млади мъже, за които подаването на светлинни сигнали очевидно беше обида за мъжкото им самочувствие, чието жалко състояние вече си личеше от компенсаторния гигантизъм на техните пикапи и джипове), връхлиташе го убийствена омраза към шофьорите на каращите по средата на платното големи камиони за въглища, които всяка седмица причиняваха поне по няколко тежки катастрофи в Западна Вирджиния, в безсилието си винеше корумпираното щатско събрание, което отказваше да ограничи товаропоносимостта на камионите до 50 тона въпреки изобилието от доказателства за причинените от тях разрушения, възкликваше: „Не е истина! Не е истина!“, когато колата пред него намалеше, макар че светофарът светеше зелено, а след това рязко ускореше и минеше на жълто, като така Уолтър оставаше на червено и кипеше от гняв, докато чакаше цяла минута на кръстовище без никакво движение и с ясна видимост на километри околовръст, заради Лалита мъчително преглъщаше ругатните, които напираха отвътре, когато отпред му се изпречеше кола, чийто шофьор отказваше да извърши разрешения завой надясно на червен светофар: „Ехо? Ехо? Малоумен ли си? Не си само ти на този свят! Има и други хора! Научи се да караш! Ехо!“. По-добре беше да се примири с прилива на адреналин, когато Лалита натиснеше педала на газта да изпревари пълзящите по нанагорнището камиони, отколкото да стресира мозъчните си артерии, като застане зад волана и дълго не се осмелява да изскочи в насрещното, за да мине някой пъплещ самосвал. А и така можеше да разглежда хилавите сиви гори на Апалачите и опустошените от въгледобива хълмове и да насочва гнева си към проблеми, които го заслужаваха в по-голяма степен.

Лалита беше в приповдигнато настроение и взетата под наем кола летеше по дългата двайсетина километра магистрална отсечка, която сенатор Бърд беше издействал да бъде построена с пари от федералния бюджет.

— Трябва да го отпразнуваме — заяви тя — Довечера ще ме заведеш ли някъде да отбележим случая?

— Ако изобщо в Бекли има свястно заведение — отвърна Уолтър. — Което не е много вероятно.

— Хайде да се напием! Ще намерим най-хубавото място в града и ще си поръчаме мартини.

— Съгласен. Ще те черпя едно голямо мартини. Даже две, ако искаш.

— Не, ти също трябва да пийнеш. Поне този път. Направи изключение. Заради повода.

— На тези години едно мартини сигурно ще ме убие.

— Една бира тогава. Аз ще изпия три мартинита и после ще ме отнесеш на ръце до стаята.

Уолтър се смущаваше, когато тя заговореше така. Лалита не се усещаше, беше дръзка като всяка млада жена — всъщност тя беше най-светлият лъч в живота му напоследък — и не разбираше, че физическият контакт между шеф и подчинен не е тема за шеги.

— След три мартинита, на сутринта определено ще има поражения — отбеляза той, намеквайки неособено удачно за разрушенията, заради които отиваха в Уайоминг Каунти.

— Кога за последно си пил алкохол?

— Никога. Не съм близвал.

— Дори и в училище ли?

— Нито веднъж.

— Не мога да повярвам! Трябва да пробваш! Понякога е адски забавно. От една бира няма да станеш алкохолик.

— Не това ме притеснява — отвърна той, чудейки се дали казва истината. Баща му и по-големият му брат, които бяха бичът на детство му, бяха алкохолици, а жена му, която все повече се превръщаше в бича на зрелите му години, също имаше склонност към чашката. Винаги беше смятал стриктната си трезвеност за противопоставяне срещу тях — първоначално като израз на желанието си да не бъде като баща си и брат си, а след това като стремеж да бъде мил към Пати, макар че тя, като се напиеше, ставаше груба към него. Това беше един от начините, по които се бяха научили да се спогаждат: той винаги трезв, тя понякога пияна, и през ум не им минаваше да поискат другият да се промени.

— А какво? — попита Лалита.

— Може би мисълта да променя нещо, което ми е вършило работа четирийсет и седем години. Защо да го пипам, след като работи?

— Защото е забавно! — Тя завъртя рязко волана, за да изпревари забулен от пушек камион. — Ще ти поръчам бира и ще те накарам да отпиеш поне една глътка, за да отпразнуваме повода.

В навечерието на равноденствието широколистната гора южно от Чарлстън все още представляваше унила сиво-черна картина. След седмица-две от юг щеше да задуха развигор и да раззелени дърветата, а месец по-късно оцелелите от пътуването до тропиците и обратно пойни птици щяха да огласят планината с чуруликането си, но за Уолтър истинското, естественото състояние на гората беше мрачната зима. Лятото беше милост, спохождаща я за кратко всяка година.

Няколко часа по-рано в Чарлстън двамата с Лалита и техните местни адвокати бяха представили официално на партньорите на тръста, „Нардон“ и „Бласко“, нужните документи за разрушаването на Форстър Холоу и за разкопаването на четиринайсет хиляди акра от бъдещия резерват за коприварчета. Представителите на „Нардон“ и „Бласко“ подписаха купчините документи, подготвяни в продължение на две години от адвокатите на тръста, като така въгледобивните компании се ангажираха с пакет от споразумения за рекултивация и последващо прехвърляне на правата, които, взети заедно, гарантираха, че след изчерпване на залежите от въглища земята завинаги ще си остане „девствена природа“. Председателят на борда на тръста Вин Хейвън присъстваше на срещата чрез телеконферентна връзка, а след това се обади на Уолтър по мобилния телефон да го поздрави. Но на Уолтър изобщо не му беше до поздравления. Най-сетне беше успял да доведе нещата дотам, че да бъдат унищожени десетки прекрасни гористи хълмове и няколко бистри, богати на живот сладководни източника от III, IV и V група. За да постигне този резултат, Вин Хейвън се беше принудил да продаде права за добив на подземни богатства на стойност двайсет милиона в други парцели в щата, където газовите компании щяха да направят земята на нищо, а след това с тези пари беше платил на хора, които Уолтър не харесваше. И всичко това за какво? За една крепост за застрашени видове, която щеше да заеме площ, по-малка и от пощенска марка, на картата на Западна Вирджиния.

Заради гнева и разочарованието си от целия свят, Уолтър се чувстваше като мрачните северни гори. А родената в топлата Южна Азия Лалита беше слънчевата личност, която внасяше за кратко лято в душата му. Ако питаха него, довечера си заслужаваше да празнуват не друго, а възможността — след „успеха“ в Западна Вирджиния — най-сетне да се захванат с инициативата си за борба с пренаселеността. Но той осъзнаваше колко е млада асистентката му и не искаше да разваля настроението й.

— Добре, този път ще се пробвам да изпия една бира. В твоя чест.

— Не, Уолтър, в твоя чест. Всичко това е твое дело.

Той поклати глава, знаеше, че специално за това тя със сигурност не е права. Без нейната благост, чар и смелост навярно изобщо нямаше да се стигне до сделка с „Нардон“ и „Бласко“. Вярно, че големите идеи бяха негови, но като че ли не разполагаше с нищо друго освен тях. Във всеки друг аспект сега Лалита беше поела кормилото. Тя беше облечена с шушляково яке, лъскавата й черна коса падаше в отметнатата назад качулка, отдолу беше с раиран костюм, който си беше сложила за сутрешната официална част. Ръцете й на волана сочеха два без десет, китките й бяха голи, сребърните гривни се бяха скрили под ръкавите на якето. Уолтър не харесваше безчет неща от съвременността и най-вече автомобилите, но сред тях не бяха увереността на младите шофьорки и свободата, която те бяха постигнали през последните сто години. Равенството между половете, изразяващо се в натиска на красивото краче на Лалита върху педала на газта, беше причина да се радва, че живее в двайсет и първи век.

Най-голямата трудност, която трябваше да преодолеят в работата си за тръста, беше да измислят какво да правят с двестатината бедни семейства, които живееха в къщи или каравани на малки, разпилени тук-там парцели в границите на бъдещия резерват за коприварчета. Някои от мъжете все още работеха за въгледобивните компании под земята или като шофьори, но повечето бяха безработни и си уплътняваха времето с ходене на лов и човъркане на старите си коли, като допълваха храната на семействата си с дивеч, застрелян навътре в горите и пренесен с атевета. Уолтър се беше опитал да изкупи колкото се може повече земя, преди да се разчуе за тръста; за някои парцели беше платил не повече от по 250 долара на акър. Но след като опитите му да ухажва местните природозащитници удариха на камък и една ужасно напориста активистка, Джослин Зорн, започна кампания срещу тръста, в долината на потока Найн Майл, който водеше към Форстър Холоу, все още бяха останали към стотина семейства.

Вин Хейвън беше предугадил проблема с Форстър Холоу и беше намерил идеалните шейсет и пет хиляди акра за ядрото на резервата. Там правата за подземни богатства се държаха само от три корпорации, две от тях безлични, подчинени на икономическата логика компании, а третата беше частна собственост на семейство Форстър, което беше избягало от щата преди повече от век и сега се наслаждаваше на богатствата си по крайбрежието. И трите компании се занимаваха с добив на дървен материал и нямаше причина да не продадат земите си на тръста на пазарна цена. Само че в сърцето на „Хейвън Хъндредс“ имаше големи залежи от въглища. До този момент никой не беше разработил находищата в тези четиринайсет хиляди акра, тъй като Уайоминг Каунти беше далече и планинският терен беше тежък дори и по стандартите на Западна Вирджиния. Разбит, тесен и неизползваем за големите камиони път се виеше по склоновете покрай потока Найн Майл и водеше до Форстър Холоу в дъното на долината, където живееха родът на Койл Матис и неговите приятели.

През годините „Нардон“ и „Бласко“ се бяха опитвали да се разберат с Матисови, но в отплата на усилията си бяха спечелили единствено тяхната враждебност. Една от най-сладките хапки в примамката, която Вин Хейвън беше предложил на въгледобивните компании при първоначалните преговори, беше обещанието да ги отърве от Койл. „Ще го спечелим на наша страна — беше казал Хейвън на Уолтър. — Ние сме нов играч и Матис няма причини да е зле настроен към нас. Специално «Нардон» ги убедих да се съгласят за рекултивацията на земята, като им обещах да разкарам Матис. Нищо чудно Койл да прояви благоразположение към нас само защото не сме «Нардон», и това ще ни спести няколко милиона.“

Да, ама не!

Койл Матис беше живото въплъщение на чистия негативизъм на затънтената Западна Вирджиния. Не харесваше никого и нищо. Врагът на неговите врагове беше и негов враг. Мразеше всички: въгледобивните компании, техните служители, природозащитниците, всевъзможните държавни институции, чернокожите, досадните бели янки. Жизнената му философия се изчерпваше с максимата: „А си ме закачил, а съм те убил.“ Шест поколения начумерени Матисови бяха погребани по стръмния склон над реката, откъдето щеше да започне разкопаването при едно нашествие на въгледобивните компании. (Никой не беше предупредил Уолтър за проблема с гробищата в Западна Вирджиния, когато прие работата в тръста, но той бързо разбра за него.)

Уолтър — от личен опит — имаше известни познания за насочения към всичко гняв и може би щеше да успее да излъже Матис, ако онзи не му напомняше толкова силно на баща му — Койл беше същият не-отстъпчив, себеунищожителен инат. След като не получиха отговор на няколкото си любезни писма, в едно ясно и горещо юлско утро двамата с Лалита поеха по прашния път към долината, въоръжени с пакет с изкусителни предложения. Уолтър беше готов да даде на Матисови и съседите им по 1200 долара на акър, плюс безплатни парцели в що-годе приличен район в южния край на резервата, плюс да им покрие разходите по преместването, плюс първокласна ексхумация и препогребване на костите на предците им. Но Койл Матис дори не ги изслуша.

— Няма да стане — заяви той и добави, че държи да бъде погребан в семейното гробище и никой нямало да го спре.

Изведнъж Уолтър отново се почувства на шестнайсет, замаян от гняв. Колкото и да е парадоксално, гневът му беше насочен не само срещу Матис, срещу неговата грубост и твърдоглавие, но и срещу Вин Хейвън, задето го беше пратил да се разправя с човек, чиято икономическа ирационалност Уолтър познаваше и харесваше.

— Извинявайте — Уолтър стоеше под силното слънце насред изровения път пред пълния с боклуци двор, в който Матис нарочно не го беше поканил, и се потеше, — но това е глупаво.

Лалита, която носеше куфарче с документи, които се бяха надявали Матис да подпише, се прокашля неодобрително.

Матис, слаб и изненадващо красив мъж в края на петдесетте, се ухили широко към огласяните от жуженето на насекоми зелени ридове. Едно от кучетата му, рунтав мелез с неясни черти, заръмжа.

— Глупаво! Не ме разсмивай, господинчо. Не ме разсмивай! Рядко ми се случва да ме нарекат глупав. Хората тук знаят как да се държат с мен.

— Не, вижте, сигурен съм, че сте умен човек — рече Уолтър. — Просто…

— Достатъчно съм умен, че да броя до десет. А ти, господинчо? Като те гледам, май си ходил в колеж. Можеш ли да броиш до десет?

— Мога да броя до хиляда и двеста и знам как да го умножа по четиристотин и осемдесет, и да добавя още двеста хиляди. Ако ни отделите само една минута да ме изслушате…

— А наобратно можеш ли да броиш? Ето така, аз ще започна: десет, девет…

— Вижте, съжалявам, че използвах тази дума. Слънцето ме напече и… Не исках да…

— Осем, седем…

— По-добре да дойдем някой друг път — обади се Лалита. — Ще ви оставим материалите, за да ги прегледате на спокойствие.

— О, мислите, че мога да чета, така ли? — Матис им се усмихваше благосклонно. Вече и трите му кучета ръмжаха. — Май бях стигнал до шест. Или до пет? Какъв съм глупак, забравих.

— Вижте — поде Уолтър, — искрено се извинявам за…

— Четири, три, две!

Кучетата, които очевидно бяха доста умни, пристъпиха напред с присвити уши.

— Пак ще дойдем! — бързо заотстъпваха Уолтър и Лалита.

— Ако видя колата ви наоколо, ще стрелям! — извика весело след тях Матис.

Докато се връщаха по ужасния път към магистралата, Уолтър ругаеше на глас глупостта и избухливостта си, а Лалита, която обикновено го успокояваше и обсипваше с похвали, сега мълчеше замислено и търсеше изход от ситуацията. Спокойно можеше да се каже, че без сътрудничеството на Матис всичко, което бяха постигнали досега по създаването на „Хейвън Хъндредс“, щеше да е напразно. Когато слязоха в прашната долина, Лалита обяви присъдата си:

— Той иска към него да се отнасят като към важен човек.

— Той е обикновен социопат — измърмори Уолтър.

— Тъй или инак — това беше един от любимите й изрази и тя го произнасяше с очарователна индийска интонация, заради която Уолтър обичаше да слуша този стегнат напевен изказ на здравия разум, — трябва да поласкаем самочувствието му. Той трябва да е спасителят, а не продажникът.

— За съжаление, ние искаме от него да продава.

— Може би не е зле да се върна и да се опитам да поговоря с жените.

— Там е проклет патриархат — отсече той. — Не го ли видя?

— Не, Уолтър, жените са много силни. Позволи ми да поговоря с тях.

— Това е кошмар. Кошмар!

— Тъй или инак — повтори Лалита, — няма да е зле да остана и да поприказвам с хората.

— Той вече отхвърли предложението ни. Категорично.

— Значи, трябва да измислим по-добро предложение. Консултирай се с господин Хейвън. Върни се във Вашингтон и поговори с него. Може би ще е по-добре да не се появяваш повече в долината. Мен може и да не ме възприемат като заплаха.

— Не мога да ти позволя да отидеш пак там.

— Не ме е страх от кучетата. Той насъска кучетата по теб, но по мен няма да го направи.

— Няма смисъл.

— Ще видим.

Освен от смелостта й — сама тъмнокожа жена, дребничка и привлекателна, да се върне в село на бели бедняци, откъдето са я прогонили със заплахи за насилие, — Уолтър нямаше как да не се впечатли и от факта, че през последвалите месеци до чудото във Форстър Холоу се стигна не благодарение на него, син на гневен пияница от малък провинциален градец, а на нея, дъщеря на инженер от предградията. Той не просто нямаше подход към тези хора, цялата му личност беше изградена като антипод на затънтената провинция, от която беше произлязъл. С твърдоглавието и яростта си на беден белокож Матис беше атакувал самата същност на Уолтър, беше го заслепил от гняв. А Лалита, която не беше имала досег с такива хора, се беше върнала в селото с ненатоварен от предубеждения ум и със състрадателно сърце. Беше подходила към докачливите провинциални бедняци така, както караше кола — все едно нищо лошо не може да сполети един добър и ведър човек; затова и гордите бедни селяни се отнасяха към нея с уважение, каквото не изпитваха към гневния Уолтър. Заради успеха й той се чувстваше малоценен, смяташе, че не заслужава възхищението й, а това подсилваше благодарността му към нея. Ето това беше породило въодушевлението му към младите хора като цяло и към способността им да вършат добри дела на този свят. И също така — макар че избягваше да си го признава — пак то беше подсилило обичта му към Лалита.

Въз основа на събраната от нея при второто й посещение във Форстър Холоу информация, Уолтър и Вин Хейвън подготвиха ново, адски скъпо предложение за обитателите на долината. Увеличаването на парите, заяви Лалита, нямало да свърши работа. За да запази достойнството си, Матис трябвало да е като Мойсей, който извежда хората си в обетованата земя. За съжаление, доколкото Уолтър можеше да прецени, жителите на Форстър Холоу нямаха почти никакви умения, освен да ходят на лов, да ремонтират колите си, да отглеждат зеленчуци, да събират билки и да осребряват чековете на социалните служби. Въпреки това Вин Хейвън си направи труда да разпита широкия си кръг от приятели и оттам изскочи една интересна възможност: производството на защитно облекло.

До срещата си с Вин Хейвън в Хюстън през лятото на 2001 година Уолтър не беше чувал за добри тексасци, тъй като в новините по телевизията се появяваха предимно лошите. Хейвън притежаваше голямо ранчо в Хил Кънтри и едно още по-голямо на юг от Корпус Кристи, като и двете се управляваха така, че да осигурят местообитание за пернат дивеч. Хейвън беше от онези тексаски природолюбители, които с радост стрелят по патици в небето, но и с часове могат да наблюдават чрез камери растежа на малки бухали в гнездо в имението си, и са способни да опишат зимната окраска на бекаса по-добре от повечето орнитолози. Той беше нисък, грубоват, с изострена като куршум глава и Уолтър го хареса още в първата минута на първото си събеседване.

— Да заложиш сто милиона долара за една прелетна птица… — беше казал Уолтър. — Интересна инвестиция.

Хейвън наклони куршумоподобната си глава на една страна.

— Нещо ви притеснява ли?

— Не, не. Но предвид, че птицата дори не е в списъка за застрашени видове, ми е чудно защо го правите.

— Правя го, защото имам сто милиона и мога да ги похарча за каквото си поискам.

— Така е.

— Най-добрите изследвания за синьото коприварче показват намаляване на популацията с три процента годишно през последните четирийсет години. И макар че още не е минало границата, за да бъде вписано сред защитените видове, ясно се вижда как линията на графиката се е устремила към нулата. И съвсем скоро ще стигне до нея.

— Така е, и все пак…

— Има други видове, които са по-близо до нулата. Знам го. И се надявам на Бога, че някой друг се тревожи за тях. Често се питам, дали бих си прерязал вените, ако така ще гарантирам спасяването на някой вид. Всички знаем, че човешкият живот е по-скъп от живота на някоя птичка. Но дали моят нещастен животец струва колкото един цял вид?

— За щастие, човек не се изправя пред подобни дилеми.

— В известен смисъл е така — съгласи се Хейвън. — Но в по-общ смисъл всеки прави своя избор. През февруари, малко след като президентът встъпи в длъжност, ми се обади директорът на центъра „Одъбон“[15]. Казва се Мартин Джей[16], представяте ли си? Изключително подходящо за длъжността му име. Та въпросният Мартин Джей искаше да му уредя кратка среща с Карл Роув в Белия дом. Трябвало му само един час, за да убеди Роув, че превръщането на опазването на природата в приоритет ще увеличи симпатиите към новия президент. Отговорих му, че мога да му уредя среща с Роув, но искам нещо в замяна. Да възложи на някоя независима агенция да направи изследване каква е важността на опазването на природата за гласоподавателите, които още не са решили за кого да гласуват. Ако успеете да покажете на Карл Роув убедителни числа, рекох, той ще ви изслуша. Джей едва не удари чело в земята: „О, благодаря ви много, прекрасно, веднага ще се заема!“. Предупредих го, че преди да възложи изследването и да го покаже на Роув, не е зле да има идея какви ще бъдат резултатите. Оттогава минаха шест месеца. Повече не се обади.

— С вас сме на едно мнение за политическата значимост на този въпрос — заяви Уолтър.

— С Кики се опитваме да подработваме Лора при всяка възможност. В тази насока изгледите като че ли са по-добри.

— Чудесно, браво!

— Но не очаквайте чудеса. Понякога си мисля, че Джордж е женен по-скоро за Роув, отколкото за Лора. Но това между нас да си остане.

— И все пак, защо точно синьото коприварче?

— Харесва ми. Красива птичка. Тежи по-малко от първата фаланга на палеца ми, а всяка година лети до Южна Америка и обратно. А и така трябва да се прави — един човек, една птица. Не е ли достатъчно? Ако успеем да съберем още сто и двайсет души, ще покрием всички видове в Северна Америка. Ако извадиш късмет да ти се падне червеношийката, няма да се налага да похарчиш и пукнат грош. Аз обаче обичам предизвикателствата. А въгледобивният район в Апалачите е доста голямо предизвикателство. Точно с него ще трябва да се заемете, ако оглавите тръста. Трябва да забравите предразсъдъците си за добива на въглища по открит способ.

През четирийсетте си години в бизнеса с нефт и газ, начело на компанията „Пеликан Ойл“, Вин Хейвън беше завързал връзки с всички важни клечки в Тексас — от Кен Лей и Ръсти Роуз до Ан Ричардс и отец Том Пинчели, „птичият поп“ от Рио Гранде. Особено близки отношения поддържаше с Ел Би Ай, гигантският производител на оборудване за нефтени сондажи, който подобно на най-големия си конкурент „Халибъртън“ се беше превърнал в един от водещите доставчици на оръжия в страната при управлението на Рейгън и Буш-старши. Именно към Ел Би Ай се обърна Хейвън за разрешаване на въпроса с Койл Матис. За разлика от „Халибъртън“, чийто предишен директор сега управляваше страната, Ел Би Ай все още се мъчеха да пробият в новата власт и затова бяха готови с радост да направят услуга на един близък приятел на Джордж и Лора.

Едно от поделенията на Ел Би Ай, „Ар Ди Ентърпрайсис“, неотдавна беше спечелило голяма обществена поръчка за бронежилетки, тъй като, след като в Ирак бяха започнали да избухват самоделни взривни устройства на всеки ъгъл, американските военни със закъснение си бяха дали сметка, че се нуждаят от защитно облекло. Заради евтината работна ръка и хлабавия регулаторен режим по отношение на околната среда, както и заради това, че неочаквано беше осигурила на Буш и Чейни победата през 2000 година, като предпочете кандидат на републиканците за първи път от времето на Никсън през 1972 година, на Западна Вирджиния се гледаше с добро око в кръговете около Вин Хейвън. Ар Ди набързо бяха построили завод за бронежилетки в Уитман Каунти и Хейвън ги беше хванал точно преди да започнат да наемат работници, като така успя да осигури гарантирани 120 постоянни работни места за хората от Форстър Холоу в замяна на толкова щедри отстъпки, че на практика Ар Ди получаваше труда им без пари. Чрез Лалита Хейвън обеща на Койл Матис, че ще плати за нови жилища и за професионално обучение за всички от Форстър Холоу, и подслади сделката с една голяма сума за Ар Ди, която напълно щеше да покрие здравните и пенсионните осигуровки на работниците за следващите двайсет години. По отношение на сигурността на работните места, достатъчно беше да се посочат изявленията на различни представители на администрацията на Буш, че Америка ще се защитава в Близкия изток в продължение на поколения. Не се виждаше край на войната с тероризма, следователно нямаше да има край и на търсенето на бронежилетки.

Уолтър, който имаше изключително ниско мнение за начинанието на Буш и Чейни в Ирак и още по-ниско за моралната чистота на военната индустрия, не гореше от желание да работи с Ел Би Ай, тъй като това щеше да даде нови аргументи на левите природозащитници, които му се противопоставяха в Западна Вирджиния. Но Лалита беше страшно ентусиазирана.

— Идеално! — заяви тя. — По този начин не само ще дадем пример за научнообоснована рекултивация на земята, а и ще се превърнем в модел за грижовно намиране на нов дом и за обучение на хората, които са били принудително изселени заради опазването на застрашените видове.

— А другите, дето вече ни продадоха земите си? За тях какво да кажем, просто лош късмет?

— Ако все още не са се устроили, може и на тях да им предложим работа.

— Срещу още няколко милиона.

— Най-хубавото е, че можем да наблегнем на патриотичния аспект. Хората ще помагат на родината по време на война.

— Въпросните хора не ми се сториха особено загрижени за родината си.

— Не, Уолтър, не си прав. Луан Кофи има двама синове в Ирак. Възмущаваше се, че правителството не прави нищо, за да ги защити. Говорихме си за това. Мрази правителството, но още по-силно мрази терористите. Това е страхотно!

Така през декември Вин Хейвън долетя с частния си самолет в Чарлстън и лично придружи Лалита до Форстър Холоу, докато Уолтър се пържеше на пламъците на гнева и унижението в една мотелска стая в Бекли. Не се изненада, когато после Лалита му каза, че Койл Матис продължава да мърмори какъв надменен и превзет глупак бил шефът й. Тя играеше ролята на доброто ченге до края, а Вин Хейвън, който имаше дарбата да общува с простите хорица (за което говореше и приятелството му с Джордж Буш-младши), очевидно беше що-годе добре приет във Форстър Холоу. Докато дошла отвън групичка протестиращи, водени от лудата Джослин Зорн, обикаляше с плакати (НЕ ВЯРВАЙТЕ НА ТРЪСТА) пред малкото основно училище, където се провеждаше срещата, всичките осемдесет семейства от долината подписаха договорите за продажба и получиха на мига тлъсти чекове от името на тръста във Вашингтон.

А сега, деветдесет дни по-късно, Форстър Холоу беше изоставено селце, собственост на тръста, което щеше да бъде разрушено утре в шест сутринта. Уолтър не виждаше нито една причина да присъства на унищожаването, по-скоро обратното, но Лалита държеше да бъде свидетел на премахването на последните постоянни постройки в резервата за коприварчета. При наемането й той я беше прилъгал с представата за стотици квадратни мили, прочистени от човешко замърсяване, и тя я беше глътнала като шаран. И тъй като именно Лалита беше докарала нещата до ръба на сбъдването на тази мечта, Уолтър не можеше да я лиши от пътуването до Форстър Холоу. След като не можеше да й даде любовта си, поне щеше да се постарае да й осигури всяка дреболия, която тя пожелаеше. Глезеше я така, както навремето се беше изкушавал да глези Джесика, но тогава в повечето случаи се беше въздържал, за да не излезе лош родител.

Когато навлязоха в Бекли, където валеше по-силно, Лалита нетърпеливо се приведе напред.

— Утре пътят ще е ад — измърмори Уолтър, зареял поглед в дъжда; усети в гласа си недоволни старчески нотки.

— Ще тръгнем в четири и ще карам бавно — обеща Лалита.

— Не вярвам на ушите си. Досега май не съм те виждал да караш бавно.

— Много съм развълнувана, Уолтър!

— Изобщо не трябваше да съм тук — продължи той кисело. — Трябваше да направим пресконференцията утре сутринта.

— Синтия каза, че от гледна точка на новинарския поток, в понеделник е по-добре — отвърна Лалита.

Синтия беше тяхната служителка за връзки с обществеността, чиято работа досега беше главно да избягва журналистите.

— Чудя се кое ме плаши повече — че никой няма да дойде или че цялата зала ще е пълна с репортери.

— О, определено искаме залата да е пълна. Новината е невероятна, стига да я поднесеш както трябва.

— Страх ме е.

Като че ли единствената трудност в служебните им отношения беше отсядането в хотели. Във Вашингтон, където Лалита живееше над Уолтър, поне не бяха на един етаж, а и обикновено Пати беше наоколо и разваляше картинката. В „Дейс Ин“ в Бекли те отключваха с еднакви карти еднакви врати на няма и пет метра разстояние и влизаха в овехтели стаи, които човек можеше да понесе само в името на страстна изневяра. Уолтър не можеше да прогони мисълта колко самотна е Лалита в своята стая. Чувството му за малоценност спрямо нея отчасти се дължеше на най-обикновена завист — завиждаше й за младостта, завиждаше на детинския й идеализъм, завиждаше на това, колко просто е всичко за нея, за разлика от невъзможната ситуация, в която се намираше той — и му се струваше, че нейната стая, макар и външно напълно еднаква с неговата, е пълна, стая на красота и достъпни копнежи, докато неговата е стая на празнота и задушаващи живота забрани. За да се разсее, включи Си Ен Ен и изгледа репортаж за последните кръвопролития в Ирак, докато се събличаше за самотен душ.

Предишната сутрин, докато той се готвеше да замине за летището, Пати се появи на прага на спалнята.

— Ще го кажа възможно най-ясно. Имаш позволението ми.

— За какво?

— Знаеш за какво. Имаш го.

Можеше и да повярва в искреността й, ако изражението й не беше толкова измъчено и ако тя не кършеше притеснено пръсти.

— За каквото и да става дума, не ти искам разрешението.

В изтерзания й поглед проблесна отчаяние, Пати му обърна гръб и си тръгна. Половин час по-късно, на излизане, Уолтър почука на вратата на малката стая, която тя използваше за кабинет и където напоследък все по-често оставаше да пренощува.

— Ще си дойда в четвъртък вечерта — извика той от коридора. Не получи отговор, почука отново и влезе. Тя седеше на сгъваемото канапе и мачкаше пръстите на лявата си ръка. Лицето й беше зачервено, подпухнало, мокро от сълзи. Уолтър коленичи пред нея и хвана ръцете й, които остаряваха по-бързо от всичко останало, бяха станали кокалести и с прозрачна кожа. — Обичам те. Съзнаваш го, нали?

Пати кимна отсечено и прехапа устни, благодарна, но неубедена.

— Добре — прошепна тя пискливо. — Хайде, върви.

„Още колко хиляди пъти — чудеше се той, докато слизаше по стълбите към офиса — ще позволявам на тази жена да разкъсва сърцето ми?“

Горката Пати, горката амбициозна, объркана Пати, чиято работа във Вашингтон не беше и една десета толкова важна и бляскава, нямаше как да не забележи възхищението му от Лалита. Пати беше причината, поради която той не си позволяваше дори и да мисли за любовта си към Лалита, да не говорим да направи нещо по въпроса. Уолтър не просто вярваше в брачната клетва, той категорично отказваше да допусне възможността Пати да узнае, че цени някоя друга повече от нея. Лалита беше по-добра от Пати. Просто такава беше истината. Но Уолтър беше готов по-скоро да умре, отколкото да признае този очевиден факт, защото, колкото и по-силно да се окажеше, че обича Лалита, и колкото и невъзможен да беше станал животът му с Пати, той обичаше съпругата си по някакъв съвсем различен начин, някакъв по-общ и абстрактен, но все пак същностен начин, свързан с доживотна отговорност, с това, да си добър човек. Ако уволнеше Лалита — буквално и/или метафорично казано — тя щеше да поплаче няколко месеца и след това щеше да продължи напред, да прави добри неща с някой друг. Докато Пати, макар да се държеше жестоко с него и напоследък все по-често да се отдръпваше от ласките му, все още имаше нужда да усеща възхищението му. Беше уверен в това, защото защо иначе не го беше напуснала? Знаеше го много, много добре. В сърцевината на Пати имаше празнота и неговият жребий в този живот беше да се постарае да запълни тази празнота с любовта си. Единствено той можеше да опази мъждукащата в нея надежда. И затова, макар че положението му беше непоносимо и като че ли ставаше все по-непоносимо с всеки изминал ден, той нямаше друг избор, освен да устои.

След като излезе от банята в мотела, избягвайки да поглежда към грозното бяло, остаряло тяло в огледалото, провери пощата по телефона си и видя, че е получил писмо от Ричард Кац.

Здрасти, друже, приключих тук. Да се видим във Вашингтон?

Да си търся ли хотел, или мога да спя на дивана у вас? Държа на всички екстри, които ми се полагат.

Поздрави красивите си жени. РК

Уолтър се взря притеснено в писмото, макар да не му беше съвсем ясно от какво точно беше продиктувано смущението му. Множественото число на „красивите жени“ навярно се дължеше на прословутата нехайност на Ричард, освен ако не беше намек за срещата им в Манхатън преди две седмици. Уолтър страшно се беше зарадвал да види отново стария си приятел, но след това дълго го преследваше споменът как Ричард настоява Лалита да повтори „шибан“ и намеква за изневяра, както и как на гарата сам той се беше оплаквал от Пати, което никога преди не си беше позволявал. Беше на четирийсет и седем години, а все още се мъчеше да впечатли съквартиранта си с разни истории по адрес на жена си, като му споделяше тайни, които беше по-добре да останат неразкрити: каква жалка гледка. Ричард също изглеждаше доволен, че го вижда, ала Уолтър не можеше да се отърси от старото си подозрение, че той се мъчи да му наложи своята кацовска представа за света и така да го победи. За негова изненада, преди да се разделят, Ричард се беше съгласил да застане с името и лика си начело на похода срещу пренаселването на света и Уолтър веднага се беше обадил на Лалита да й съобщи добрата новина. Но единствено тя я посрещна с неподправен ентусиазъм. Уолтър се качи на влака за Вашингтон, обзет от съмнения за правилността на решението си.

А и защо в писмото си Ричард споменаваше красотата на Лалита и Пати? Защо поздравяваше тях, а не самия Уолтър? Поредният нехаен пропуск? Едва ли.

Недалече от „Дейс Ин“ имаше заведение със скара, където всичко беше от пластмаса, но пък се предлагаше и пълен асортимент от алкохолни напитки. По принцип нямаха работа там, тъй като нито Уолтър, нито Лалита ядяха говеждо, но служителят в мотела не можа да им препоръча нищо друго. В пластмасовото сепаре Уолтър докосна ръба на чашата си с бира до мартинито с джин на Лалита, което тя набързо изгълта. Той даде знак на сервитьорката да донесе още едно и след това мъченически отвори менюто. Покрай ужасите на отделяния от говедата метан, унищожаващите сладководните басейни езера с екскременти от фермите за прасета и пилета, катастрофалния свръхулов в океана, екологичния кошмар на отглежданите в изкуствени условия скариди и сьомга, извращенията с антибиотици в кравефермите за мляко и прахосването на гориво при глобализираното производство рядко можеше с чиста съвест да си поръча нещо повече от картофи, боб и отглеждана в пресни води тилапия.

— Майната му — измърмори той и затвори менюто. — Ще си взема котлет.

— Чудесно, нали празнуваме! — отвърна Лалита, лицето й вече беше поаленяло. — Аз ще си поръчам прекрасния сандвич с печено сирене от детското меню.

Бирата имаше интересен вкус. Изненада го горчивината, не му хареса, все едно пиеше мая. Три-четири глътки бяха достатъчни няколко кръвоносни съда в мозъка му, които иначе рядко се обаждаха, да запулсират обезпокоително.

— Получих писмо от Ричард. Готов е да дойде и да ни помогне за стратегията. Предложих му да се срещнем през почивните дни.

— Ха, видя ли? А ти дори не искаше да го питаме.

— Да, оказа се права.

Лалита забеляза изражението му.

— Нещо те притеснява ли?

— Не, не. По принцип… Просто има нещо, което… на което не вярвам. Може би просто не разбирам защо се съгласи.

— Защото бяхме убедителни!

— Да, сигурно. Или защото ти си много красива.

Думите му като че ли едновременно я зарадваха и объркаха.

— Вие сте добри приятели, нали?

— Бяхме. Но после той се прочу. И сега виждам в него само тази част, на която нямам доверие.

— За какво не му вярваш?

Уолтър поклати глава, не желаеше да каже.

— Не му вярваш да го оставиш насаме с мен?

— Не, това би било глупаво, нали? Все пак какво ми влиза в работа? Ти си голяма жена, можеш сама да се грижиш за себе си.

Лалита се засмя, остана само задоволството, объркването изчезна.

— На мен ми се видя много забавен и чаровен — рече тя. — Но най-вече ми беше жал за него. Сещаш се какво имам предвид, нали? Той ми прилича на онези мъже, които постоянно се стремят да поддържат позата си на „печен тип“, тъй като вътрешно са слаби. Той изобщо не е такъв мъж като теб. През цялото време си личеше колко ти се възхищава и как се мъчи да не го покаже. Не го ли забеляза?

Удоволствието, което изпита Уолтър при тези думи, беше застрашително опасно. Искаше му се да повярва в тях, но не можеше, защото знаеше, че Ричард по свой начин е несъкрушим.

— Сериозно говоря, Уолтър. Тези мъже са страшно примитивни. В тях има само гордост, самочувствие и поза. Ричард притежава само едно малко нещо, а ти — всичко останало.

— Но светът иска това, което има той. Чела си какво пише в интернет за него, знаеш за какво говоря. Светът не възнаграждава идеите и чувствата, а издръжливостта и външния вид. Затова не му вярвам. Той така е нагласил играта, че винаги ще печели. Дори и тайно да се възхищава на това, което правим, никога няма да го признае публично, тъй като трябва да поддържа позата си, защото точно това иска светът и Ричард го знае.

— Да, но точно заради това е страхотно, че ще работи с нас. Аз не искам ти да бъдеш печен, не харесвам печените мъже. Харесвам мъже като теб. А Ричард просто може да ни помогне посланието ни да стигне до хората.

Уолтър прие с облекчение появата на сервитьорката, която дойде да вземе поръчките и прекъсна галещите ухото му обяснения на Лалита защо го харесва. Но след второто мартини опасността се задълбочи.

— Може ли да ти задам един личен въпрос? — попита тя.

— Ъъъъ, разбира се.

— Въпросът е следният: мислиш ли, че трябва да се подложа на операция да ми вържат тръбите?

Лалита говореше на висок глас, посетителите на околните маси можеха да я чуят и Уолтър инстинктивно вдигна пръст към устните си. И без това усещаше как той, лустросан гражданин в компанията на девойка от друга раса, изпъква сред двата основни вида на провинциалната Западна Вирджиния: дебелите и кльощавите.

— Просто ми се струва логично — продължи тя по-тихо, — след като съм сигурна, че не искам деца.

— Ами не мисля… не мисля… — Канеше се да обясни, че след като Лалита се вижда с дългогодишния си приятел Джайрам толкова рядко, бременността едва ли е належаща грижа, а и ако забременееше случайно, винаги можеше да направи аборт. Но му се струваше ужасно непристойно да обсъжда тръбите на асистентката си. Тя му се усмихваше замаяно и свенливо, сякаш чакаше разрешение от него или пък се страхуваше от неодобрението му. — В общи линии според мен Ричард е прав. Нали помниш какво ти каза? Жените променят мнението си за тези неща. По-добре да не се лишаваш от възможността да…

— Но ако съм сигурна, че сега съм права, и не вярвам на бъдещото си Аз?

— Е, тогава вече няма да си старата „ти“. Ще си новата „ти“. И новото ти Аз може да иска различни неща.

— Майната му на бъдещото ми Аз — отсече Лалита. — Ако ще иска да се възпроизвежда, на мен отсега не ми пука за него.

Уолтър си наложи да не поглежда към съседните маси.

— Защо изобщо се сети за това сега? Вече почти не се виждаш с Джайрам.

— Защото Джайрам иска деца. Не ми вярва, че говоря сериозно. Трябва да му го покажа по някакъв начин, за да спре да ме преследва. Не желая да живея с него.

— Наистина смятам, че не е редно да говорим за такива неща.

— Добре, но към кого да се обърна за съвет? Единствено ти ме разбираш.

— О, боже, Лалита… — Бирата му беше позамаяла главата. — Съжалявам. Страшно съжалявам. Имам чувството, че без да искам, съм те вкарал в… Целият ти живот е пред теб, а аз… сякаш съм те забъркал в… нещо.

Това определено не прозвуча както трябва. Имаше предвид конкретно проблема с пренаселването на света в най-тесен смисъл, а беше излязло все едно говореше в по-широк смисъл за тях двамата. Думите му оставяха впечатлението, че изключва една по-голяма възможност, която все още не беше готов да изключи, макар да знаеше, че тя всъщност е невъзможна.

— Това са си мои мисли — заяви Лалита. — Не си ми ги набил ти в главата. Просто те питах за съвет.

— Е, в такъв случай моят съвет сигурно ще е да не го правиш.

— Хубаво. Тогава ще си поръчам още едно мартини. Освен ако не ме посъветваш да не го правя, а?

— Наистина те съветвам да не го правиш.

— Нищо, поръчай ми още едно, моля те.

Пред Уолтър се отваряше бездна, в която веднага можеше да скочи. Бързината на появата й го смайваше. Единствения друг случай — не, не, единствения случай изобщо — в който любовта го беше завладяла, му беше необходима почти цяла година, преди да се задейства, а и дори и тогава Пати беше по-активната страна. Сега му се струваше, че тези работи могат да се случат и за минути. Само още няколко безразсъдни думи, още няколко глътки бира и един господ знаеше какво щеше да стане…

— Имах предвид — поде той, — че може би съм те увлякъл прекалено по борбата с пренаселването. И заради мен си… полудяла по тази тема. Натоварил съм те с моя глупав гняв, с моите проблеми… Нищо повече не исках да кажа.

Тя кимна. По миглите й трепкаха бисерчета сълзи.

— Ти си ми като дъщеря — смотолеви Уолтър.

— Разбирам.

Това обаче също не беше вярно, тъй като изключваше онази любов, която все още не искаше да си признае заради болката, че никога няма да си я позволи.

— Не, все пак съм твърде млад, за да ти бъда баща, макар и да не е абсолютно невъзможно, пък и освен това си имаш баща. Просто имах предвид, че ти ме попита за бащински съвет. Тъй като аз, като твой началник и като значително по-възрастен човек, изпитвам известна… загриженост към теб. Затова казах „бащински“. А не в смисъл, че между нас трябва да има някакво табу.

Говореше пълни глупости. Целият му проблем беше в това табу. Лалита, която като че ли го знаеше, вдигна прекрасните си очи към него.

— Не е задължително да отвърнеш на чувствата ми, Уолтър. Може просто да ми позволиш аз да те обичам. Съгласен ли си? Не можеш да ме накараш да престана да те обичам.

Бездната в краката му се разшири, зави му се свят.

— И аз те обичам! — възкликна той. — Искам да кажа… в известен смисъл. В един ясно определен смисъл. Наистина те обичам. И то много. Страшно много, ако трябва да съм искрен. Но просто не виждам какво може да ни донесе това. И ако ще продължим да работим заедно, определено не бива да водим подобни разговори. Това сега е много, много, ама много нередно.

— Да, знам. — Тя сведе очи. — А и ти си женен.

— Именно! Именно. Така че това е положението.

— Да, това е положението.

— Ще отида да ти поръчам мартини.

Обяснил се в любов и избегнал бедствието, той стана да потърси сервитьорката и поръча трето мартини, като помоли барманът да наблегне на вермута. Изчервяването, което през целия му живот ту се появяваше, ту изчезваше, сега отказваше да си тръгне. Залитна, пламнал, в тоалетната и разкопча панталона. Нуждата му беше едновременно належаща и трудна за удовлетворяване. Стоеше пред писоара, дишаше дълбоко и аха струйката да потече, вратата се отвори и някой влезе. Новодошлият си изми ръцете и после ги подсуши, а Уолтър стоеше с пламнали бузи и чакаше мехура си да преодолее срамежливостта си. Отново беше на косъм от успеха, когато осъзна, че мъжът до мивката се бави нарочно. Отказа се, пусна водата, напразно прахосвайки скъпоценната течност, и вдигна ципа.

— Няма да е зле да идеш на лекар заради тези проблеми с уринирането — саркастично провлачи непознатият.

Бял, трийсетинагодишен, с белязано от нелек живот лице, той беше живото въплъщение на представата на Уолтър за онези шофьори, които не използват мигачи. Не се отдръпна, докато той набързо се изми.

— Падаш си по тъмнокожите, а?

— Какво?

— Водиш се с негърка.

— Тя е азиатка. — Уолтър се опита да го заобиколи. — Извинете…

— „На сладкарница е шик, в бара става и за миг“[17], а, друже?

В гласа му се долавяше такава омраза, че Уолтър се уплаши да не се стигне до бой и избяга, без да отговори. Не беше удрял — нито го бяха удряли — от трийсет и пет години и подозираше, че на четирийсет и седем един юмрук ще боли повече, отколкото когато си на дванайсет. Настани се пред салатата си в сепарето, тялото му трептеше от неудовлетворената агресия, главата му жужеше от понесената обида.

— Как е бирата? — попита Лалита.

— Има интересен вкус — отвърна той и я допи на един дъх.

Имаше чувството, че главата му ще се отдели от врата и ще се издигне към тавана като балон.

— Извинявай, ако съм наговорила неща, дето не бива.

— Не се тревожи за това. Аз… — „Аз също те обичам. Аз също те обичам ужасно много.“ — Аз съм в трудно положение, скъпа. Не, не „скъпа“. Лалита. Скъпа. В много трудно положение.

— Защо не си поръчаш още една бира? — предложи тя със срамежлива усмивка.

— Работата е там, че обичам и жена си, нали разбираш?

— Да, естествено — отвърна тя. Но изобщо не се опитваше да му помогне. Изви гръб като котка и се протегна през масата, размаха десетте бледи нокътя на красивите си млади ръце от двете страни на чинията му, подканвайки го да я докосне. Усмихна се сладострастно. — Напих се!

Уолтър потърси наоколо мъжа, който го беше заплашил в тоалетната. От него обаче нямаше и следа, а и като че ли никой друг не им обръщаше внимание. Сведе поглед към Лалита, която беше облегнала буза на найлоновата покривка, все едно беше пухена възглавница, и си спомни пророчеството на Ричард — Лалита на колене, усмихната, с вдигната към него глава. 0, евтината яснота на представата на Ричард Кац за света! В жужащото му съзнание избликна негодувание и това го освести. Да се възползва от момичето, би отивало на Ричард, не на него.

— Изправи се — заповяда той строго.

— Ей сега — прошепна тя, мърдайки пръсти.

— Веднага! Ние сме публичното лице на тръста, не бива да го забравяме.

— Май ще трябва да ме носиш до мотела, Уолтър.

— Първо трябва да хапнеш нещо.

— Ммм… — тя се усмихна със затворени очи.

Уолтър стана, намери сервитьорката и помоли да опаковат вечерята им, за да я вземат със себе си. Когато се върна в сепарето, Лалита все още лежеше на масата, недопитото трето мартини стоеше до лакътя й. Той я вдигна, подхвана я здраво под мишниците, изкара я навън и я настани в колата. Върна се за храната и в остъкленото преддверие се сблъска с грубиянина от тоалетната.

— Проклет любител на тъмнокожи! И се натискате пред очите ни! Какво търсите тук, по дяволите?

Уолтър се опита да го заобиколи, но онзи му препречи пътя.

— Попитах те нещо!

— Аз съм пас — отвърна Уолтър.

Направи крачка напред, но мъжът го притисна здраво към стъклото и рамката на преддверието се разтресе. В този момент, преди да е станало нещо лошо, вътрешната врата се отвори и препатилата управителка на ресторанта попита какво става.

— Този тук ме заплашва — заяви задъхано Уолтър.

— Шибан извратеняк!

— Идете се разберете навън — каза управителката.

— Никъде няма да ходя! Този извратеняк да си обира крушите.

— В такъв случай се върнете на масата си и не ми дръжте такъв тон.

— Човек не може да вечеря спокойно, повръща ми се, като го гледам!

Уолтър ги остави, влезе и се озова на мушката на изпълнен с убийствена омраза поглед на едра млада блондинка, навярно жената на грубиянина, която седеше сама на маса край вратата. Докато чакаше храната, той се чудеше защо с Лалита бяха предизвикали този изблик на омраза точно тази вечер. От време на време ги бяха гледали лошо, най-вече в малките градчета, но до подобни сцени не се беше стигало. Всъщност дори беше изненадан от броя черно-бели двойки, които беше видял в Чарлстън, както и от това, колко назад в списъка с местните проблеми се нареждаше расизмът. Мнозинството жители на Западна Вирджиния бяха бели и затова въпросът за расата не беше от първостепенна важност. Налагаше се изводът, че вниманието на младата двойка е било привлечено от излъчващото се от сепарето усещане за гузност, за нечиста съвест. Те не мразеха Лалита, мразеха него. И той го заслужаваше. Когато храната най-сетне пристигна, ръцете му така трепереха, че едва подписа касовата бележка.

На паркинга на „Дейс Ин“ измъкна Лалита от колата и я пренесе на ръце в дъжда. Не че тя не можеше да си стои на краката, но Уолтър искаше да изпълни желанието, което беше споделила няколко часа по-рано. А и това, че я носеше в обятията си като дете, му помогна да се осъзнае, тъй като му напомни за отговорността му. Сложи я на леглото и Лалита кротко се отпусна настрани, а той я покри с одеялото така, както навремето беше завивал Джесика и Джоуи.

— Отивам си в стаята да хапна — рече той и нежно отметна косите от челото й. — Оставям ти вечерята за после.

— Недей — спря го тя. — Седни и си пусни телевизора. След малко ще се посъвзема и ще хапнем заедно.

Изпълни и това й желание, намери Пи Би Ес на кабелната телевизия и изгледа края на „Часът на новините“, в студиото обсъждаха военната служба на Джон Кери и в момента това до такава степен не го интересуваше, че изобщо не можеше да вникне в думите. Вече почти не понасяше новините по телевизията. Всичко се движеше прекалено бързо. Изведнъж му стана мъчно за кампанията на Кери, който разполагаше с по-малко от седем месеца, за да обърне настроението в страната и да изобличи трупаните в продължение на три години чудовищни лъжи и манипулации.

Той самият също беше подложен на ужасен стрес да осигури подписването на документите с „Нардон“ и „Бласко“, преди договорът му с Вин Хейвън да изтече на 30 юни. В устрема си да се справи с Койл Матис и да успее преди крайния срок, нямаше друг избор, освен да приеме неприятното и твърде скъпо споразумение с Ел Би Ай за завода за защитно облекло. А сега, преди да е имал възможността да размисли, въгледобивните компании щяха да нахлуят в долината на Найн Майл и да превземат планината с тежките си булдозери; нищо не им пречеше да го направят, тъй като едно от безспорните постижения на Уолтър в Западна Вирджиния беше, че осигури бързото издаване на разрешителни за добив на въглища по открит способ и убеди „Центъра за опазване на природата“, който завеждаше съдебни дела, за да забави процедурата, да не включва парцелите около Найн Майлс в исковете си. Сделката беше сключена, Уолтър трябваше да забрави за Западна Вирджиния и веднага да пренасочи усилията си към кръстоносния си поход срещу пренаселването, да задейства програмата за стажовете, преди най-свободомислещите студенти в страната да направят плановете си за лятото и да отидат да работят за кампанията на Кери.

За петнайсетте дни от срещата му с Ричард в Манхатън населението на света беше нараснало със 7 000 000. Чисто увеличение от седем милиона души — колкото населението на Ню Йорк — които щяха да изсичат горите, да замърсяват реките, да асфалтират полята, да пълнят с пластмасови отпадъци Тихия океан, да горят бензин и въглища, да унищожават другите видове, да слушат тъпия папа и да раждат по дванайсет деца. Според Уолтър нямаше по-голяма „сила на злото“ в света, нямаше по-основателна причина човек да се отчае и да загуби надежда за човечеството и за прекрасната планета, която му беше дадена, от Католическата църква, макар че споделящият второ място фундаментализъм на преплетените като сиамски близнаци Буш и Бин Ладен като че ли беше на път да грабне палмата на първенството. Видеше ли черква или надпис „Истинските хора обичат Исус“, или пък лепенка на риба върху нечия кола, сърцето му се свиваше и гняв пристягаше гърдите му. А в Западна Вирджиния това означаваше да изпадне в плен на гнева всеки път щом си подадеше носа навън, и това несъмнено допринасяше за ядните му изблици зад волана. И не ставаше дума само за религията, не ставаше дума само за гигантското всичко, за което сънародниците му смятаха, че им се полага по рождение, не ставаше дума само за магазините „Уолмарт“, кофите с меласа и високопроходимите чудовищни возила; по-скоро ставаше дума за усещането, че никой друг в тази страна не се замисля и за пет секунди какво означава да се натъпкват още тринайсет милиона едри примати на ограничената земна повърхност всеки месец. Безоблачното спокойствие на безразличните му сънародници го хвърляше в безумен гняв.

Като противоотрова на яростта, която го завладяваше, щом седнеше зад волана, Пати беше предложила да се развлича със слушане на радио, но за Уолтър като че ли всички станции излъчваха едно-единствено послание: че на никого другиго в Америка не му пука за опустошаването на планетата. Религиозните станции, станциите за кънтри и консервативните радиа активно подкрепяха унищожаването; станциите с класически рок и новини само вдигаха много шум за абсолютно нищо, а националното обществено радио беше под всякаква критика. „Маунтин Стейдж“ и „Преъри Хоум Къмпениън“ буквално си свирукаха, докато земята гореше! А най-зле бяха „Морнинг Едишън“ и „Ол Тингс Кансидърд“. Публицистичните предавания по националното обществено радио, които навремето бяха доста либерални, сега се бяха превърнали в поредния рупор на дясноцентристката идеология на свободния пазар, наричаха дори и най-малкото забавяне в растежа на икономиката „лоша новина“ и нарочно прахосваха ценни ефирни минути сутрин и вечер — минути, които можеха да бъдат отделени за привличане на вниманието към пренаселването и масовото изтребване — към глупави, досадни рецензии на романи и куриозни музикални събития като „Уолнът Сърпрайз“.

А телевизията… Телевизията беше същата като радиото, само че десет пъти по-зле. Ако питаха Уолтър, една страна, която следи със затаен дъх всяка предварително режисирана стъпка в „Американ Айдъл“, докато светът рухва в пламъци, напълно заслужаваше кошмарното бъдеще, което я очаква.

Естествено, той си даваше сметка, че не бива да дава воля на тези си чувства, най-малкото защото в продължение на двайсет години в Сейнт Пол не беше разсъждавал по този начин. Знаеше за тясната връзка между гнева и депресията, знаеше, че е психически нездравословно да се вманиачава толкова по апокалиптични сценарии, знаеше, че в неговия случай лудостта му се подхранва от недоволството, което изпитва към съпругата си, и от разочарованието от сина си. Ако беше сам в гнева си, сигурно нямаше да може да го понесе.

Но във всеки един момент Лалита беше до него. Тя подкрепяше вижданията му и споделяше усещането му, че са необходими спешни действия. При първата им среща Лалита му беше разказала за едно семейно пътуване до Западен Бенгал, когато е била на четиринайсет — възраст, на която един млад човек не просто ще се ужаси или натъжи от човешката гмеж, страданията и бедността на хората в Калкута, а направо ще се погнуси. Тази погнуса я беше накарала, след завръщането й в Америка, да стане вегетарианка, да учи екология и да специализира в областта на правата на жените в страните от Третия свят. След колежа Лалита си беше намерила хубава работа в „Опазване на природата“, но сърцето й — подобно на Уолтър в младостта му — си оставаше при проблемите с пренаселването и устойчивото развитие.

Разбира се, Лалита притежаваше и друга, съвсем различна страна, която лесно се поддаваше на обаянието на традиционната представа за силния мъж. Приятелят й Джайрам, набит и грозноват индиец, беше надменен и амбициозен специализант по сърдечна хирургия, а и Лалита не беше първата привлекателна млада жена, която Уолтър виждаше да дарява прелестите си на мъже от типа на Джайрам, за да избегне досадното внимание на представителите на другия пол на всяка крачка. Но шестте години нарастващи претенции на Джайрам като че ли най-накрая я бяха отрезвили. Единственото, което би следвало да изненадва Уолтър от въпроса, който му беше задала тази вечер, въпроса за стерилизацията, беше, че изобщо си е направила труда да го попита.

Да, защо всъщност го беше попитала?

Той изключи телевизора и закрачи из стаята в дълбок размисъл, а отговорът се появи почти на мига: всъщност Лалита го питаше дали не иска дете от нея! Или по-скоро го предупреждаваше, че дори и да иска, тя няма да се съгласи.

А най-гадното беше, че ако трябваше да бъде честен пред себе си, Уолтър наистина искаше дете от нея. Не че не обожаваше Джесика или, в по-абстрактен смисъл, не обичаше Джоуи. Само че неотдавна изведнъж го беше сполетяло прозрението, че май няма нищо общо с майка им. Пати навярно дори не беше държала особено да се омъжи за него, той беше чул за първи път за нея от Ричард, който в една отдавна отминала лятна вечер в Минеаполис беше споменал, че мадамата, с която спи, живее с баскетболистка, която изобщо не отговаря на представата му за спортистка. Пати едва не беше заминала с Ричард и именно от този галещ самочувствието му факт, че не го беше направила, че вместо това беше отстъпила пред любовта на Уолтър, бяха израснали целият им живот заедно, бракът им, къщата и децата. Те бяха добра, но странна двойка и напоследък все повече му се струваше, че не си подхождат. Докато Лалита наистина беше като него, тя беше сродна душа и го обожаваше с цялото си сърце. Ако им се родеше син, той щеше да прилича на него.

Уолтър продължаваше да обикаля развълнувано из стаята. Беше позволил на бирата и тукашните селяндури да отвлекат вниманието му, а междувременно пропастта в краката му се увеличаваше с всеки изминал миг. Вече мислеше за дете от асистентката си! И дори не се преструваше, че не е така! И всичко това само за един час. Даваше си сметка за промяната, тъй като, когато беше посъветвал Лалита да не си връзва тръбите, наистина не беше мислил за себе си.

— Уолтър? — обади се тя от леглото.

— Да? — Той се втурна към нея. — Как си?

— Повръщаше ми се, но сега като че ли ми мина.

— Чудесно!

Тя запремигва скорострелно към него с нежна усмивка.

— Благодаря ти, че остана с мен.

— О, за теб — винаги.

— А ти как си след бирата?

— Не знам.

Устните й бяха пред него, устата й беше пред него, сърцето му напираше да разбие гръдния кош. „Целуни я! Целуни я! Целуни я!“ — повтаряше то.

В този миг звънна телефонът му. Разнесе се чуруликане на синьо коприварче.

— Вдигни — подкани го Лалита.

— Ъъъ…

— Хайде, вдигни. Аз ще си лежа.

Обаждаше се Джесика, не беше спешно, чуваха се всеки ден. Но името й на екрана беше достатъчно, за да го придърпа от ръба на пропастта. Той седна на другото легло и натисна бутона.

— Добре ли си? — попита Джесика. — Май тичаш?

— Не, празнуваме.

— Запъхтял си се, все едно си във фитнеса.

Нямаше сили дори да държи телефона до ухото си. Отпусна се на една страна и разказа на дъщеря си за сутрешните събития и сполетелите го провали, а тя се постара да му вдъхне кураж. Уолтър се беше научил да цени ритъма на ежедневните им разговори. Джесика беше единственият човек на света, на когото позволяваше да го разпита за него самия, преди да я затрупа с въпроси за нейния живот; по този начин тя показваше загрижеността си, от децата му само тя беше наследила чувството му за отговорност. Макар че амбицията й все още беше да стане писателка и в момента работеше срещу мизерно заплащане като помощник-редактор в Манхатън, Джесика беше отдадена на зелената кауза и смяташе да посвети бъдещите си творби на екологичните проблеми. Уолтър й съобщи, че Ричард ще дойде във Вашингтон, и попита дали остава уговорката им да прекара при тях почивните дни, за да допринесе за обсъждането на стратегията с ценното си мнение на млад човек. Тя ентусиазирано потвърди.

— А как ти мина на теб денят? — попита той.

— Ох… За съжаление, съквартирантките ми не са се преобразили с вълшебна пръчица, докато бях на работа. Досега подпъхвах под вратата разни парцали, за да спра цигарения дим.

— Кажи им да не пушат вътре. Просто им го кажи.

— Да, ама те са мнозинство. И двете пропушиха. Надявам се, че бързо ще осъзнаят колко е глупаво и ще спрат. А междувременно буквално съм затаила дъх.

— А как беше на работа?

— Нищо ново. Саймън е просто непоносим. Ръси пърхот в промишлени количества. Трябва да си забърсваш бюрото всеки път щом мине край теб. Днес вися цял час при Емили и я навиваше да отиде с него на мача на „Никс“. По непонятни за мен причини главните редактори получават безплатни покани за всякакви събития, включително спортни прояви. Явно „Никс“ са изпаднали дотам, да се чудят как да си запълнят луксозните ложи. Емили едва дето не се разкрещя: „Ама още колко стотин пъти трябва да ти откажа, че да ме оставиш на мира?“. Накрая отидох и го заразпитвах за жена му. „Хей, нали си женен? И имаш три деца в Тийнек? Ало, чуваш ли ме? Престани да зяпаш в деколтето на Емили!“

Уолтър затвори очи, не му идваше на ум какво да отговори.

— Тате? Чуваш ли ме?

— Да, да, чувам те. На колко години е… ъъъ, Саймън?

— Не знам. Не мога да определя. Сигурно е два пъти колкото Емили. Ние се чудим дали не си боядисва косата. Понякога цветът й като че ли е малко по-различен, една седмица е един, следващата — друг, но това може да се дължи и на омазняването. Имам късмет, че не съм му подчинена.

Изведнъж Уолтър се уплаши, че ще се разплаче.

— Тате? Там ли си?

— Да, да.

— Когато не говориш, от телефона ти не се чува нищо, все едно те няма.

— Да, виж, много се радвам, че ще си дойдеш за почивните дни. Ще сложим Ричард в стаята за гости, в събота ще си направим дълго заседание и едно по-кратко в неделя. Опитай се да измислиш конкретен план. Лалита има няколко чудесни идеи.

— Не се и съмнявам.

— Хубаво. Ще се чуем пак утре.

— Добре, обичам те, тате.

— И аз те обичам, миличка.

Остави телефона да падне от ръката му и си поплака безшумно, само евтиното мотелско легло леко се тресеше. Не знаеше какво да прави, не знаеше как да живее живота си. Всяко ново нещо, с което се сблъскваше, го отпращаше в посока, която му се струваше абсолютно правилна, но след това се удряше в друго и се отправяше в нова посока, която изглеждаше също толкова правилна. Нямаше власт над случващото се: имаше чувството, че е обикновена отскачаща топка в игра, чиято единствена цел е да остане жив, само за да бъде жив. Отказът от брака и свързването с Лалита му се беше струвало изкусително до момента, в който не се видя в облика на възрастния колега на Джесика, поредният ненаситен американец, който смята, че има право на още и още, и още: в хлътването му по млада азиатска девойка след, така да се каже, изчерпването на домашната наличност имаше някакъв романтически империализъм. Същото беше и с курса, който беше чертал две години и половина в тръста, убеден в смислеността на аргументите и в правотата на мисията си, а накрая, тази сутрин в Чарлстън, беше осъзнал, че всичките му действия са били просто поредица от ужасни грешки. Това се отнасяше дори и за инициативата му срещу пренаселването — нали най-добрият начин човек да изживее живота си е да се посвети на най-голямото предизвикателство на своето време. Но представеше ли си Лалита с вързани тръби, това предизвикателство му се струваше измислено и напълно безплодно. Как да живее?

Бършеше очи и се опитваше да се съвземе, когато Лалита стана, приближи се и сложи ръка на рамото му. Дъхът й ухаеше приятно на мартини.

— Шефе… — рече тя нежно и го погали по рамото. — Най-добрият шеф на света. Ти си прекрасен човек. Ще видиш, че утре като станем, всичко ще е наред.

Той кимна, подсмръкна и въздъхна.

— Моля те, не се подлагай на стерилизация.

— Няма да го направя тази вечер — отвърна тя, галейки го.

— Няма защо да бързаш. Трябва да забавим ритъма — във всичко.

— Бавно, бавно, да. Всичко ще е бавно.

Ако го беше целунала, Уолтър също щеше да я целуне, но тя само го милваше по рамото и след няколко секунди той успя да възвърне някакво подобие на предишната си деловитост. Лалита изглеждаше разнежена, но не и разочарована. Прозя се и се протегна като сънено дете. Уолтър я остави да изяде сандвича си, отнесе котлета в стаята си и го изгълта с гузна ярост, държеше го с ръце и гризеше стръвно, брадичката му лъсна от мазнина. Сети се за мазния и похотлив колега на Джесика, Саймън.

Това, както и самотата, и стерилността на стаята му помогнаха да се съвземе. Наплиска си лицето и през следващите два часа преглежда пощата си, докато Лалита спеше в непоруганата си стая и сънуваше. Какво ли сънуваше? Не знаеше. Но му се струваше, че приближаването му до ръба и последвалото непохватно отстъпление са подействали като имунизация и за двамата и вече няма опасност отново да се сближат прекомерно. И засега това го устройваше. Знаеше как да живее така: дисциплинирано и себеотрицателно. Намираше утеха в мисълта, че скоро няма да им се налага да пътуват заедно.

Синтия, която отговаряше за връзките с обществеността на тръста, му беше изпратила окончателния вариант на съобщението до медиите, което щяха да пуснат утре на обяд, след като приключеше разрушаването на Форстър Холоу. В кратко недоволно писмо Едуардо Сокуел, представителят на тръста в Колумбия, потвърждаваше, че е готов да пропусне Quinceañera[18] на най-голямата си дъщеря в неделя, за да хване самолета за Вашингтон. Уолтър искаше Сокуел да бъде до него на пресконференцията в понеделник сутринта, за да акцентира на панамериканската същност на резервата и за да демонстрира успеха на тръста в Южна Америка.

Не беше необичайно големи екологични проекти да се пазят в тайна, докато документите не бъдат парафирани, но малко от тях бяха свързани с бомбастични новини от порядъка на предоставянето на четиринайсет хиляди акра горски масиви за добив на въглища по открит способ. В края на 2002 година Уолтър беше подхвърлил мимоходом пред местните природозащитници, че тръстът може да позволи добив по открит способ в резервата за коприварчета, и Джослин Зорн веднага беше вдигнала на крак всички журналисти в Западна Вирджиния. След отприщилия се порой от отрицателни вестникарски статии той си даде сметка, че не може да си позволи да сподели целия си план с обществеността. Часовникът цъкаше, нямаше време да образова хората и да оформя мнението им. По-добре беше да държи преговорите с „Нардон“ и „Бласко“ в тайна, да остави Лалита да убеди Койл Матис и съседите му да подпишат споразумение за конфиденциалност и да изчака, докато сделката не бъде финализирана. Но сега танцът вече беше започнал, тежката техника се приближаваше насам. Уолтър знаеше, че трябва да излезе и първи да разкаже случващото се от своята гледна точка, да го представи за „успех“ като научнообоснована рекултивация и състрадателна грижа за местното население. И при все това, колкото повече се замисляше, толкова повече нарастваше увереността му, че журналистите ще го разкъсат на парчета заради добива на въглища. В продължение на седмици щеше да гаси пожар след пожар. А междувременно часовникът цъкаше и за инициативата му срещу пренаселването, единственото нещо, което в момента го интересуваше.

С нарастващо безпокойство прегледа съобщението до медиите и когато отново — за последен път — провери за нови писма, видя, че е получил едно с подател caperville@nytimes.com.

Здравейте, господин Бърглънд,

Казвам се Дан Кейпървил и подготвям статия за опазване на природата в Апалачите. Разбрах, че тръстът „Сини планини“ наскоро е финализирал проект за голям горски терен в Уайоминг, Западна Вирджиния. Бих се радвал да поговорим при първа възможност…

Какво ставаше, по дяволите? Откъде „Таймс“ бяха научили за подписаната тази сутрин сделка? При така стеклите се обстоятелства Уолтър нямаше никакво желание да отдели повече време за размисъл и затова веднага написа отговор, и побърза да го изпрати.

Уважаеми господин Кейпървил,

Благодаря ви, че се свързахте с мен. Бих се радвал да поговорим за страхотните проекти на нашия тръст. В понеделник сутринта във Вашингтон организираме пресконференция, на която ще обявим нова, изключително важна инициатива за опазване на природата, и искрено се надявам, че ще успеете да присъствате. Предвид значимостта на вашия вестник, бих могъл да ви изпратя предварително съобщението, което сме подготвили за медиите, още в неделя вечерта. Също така, ако желаете, бихме могли да се срещнем в понеделник сутринта преди пресконференцията.

Очаквам с нетърпение нашето сътрудничество.

Уолтър Е. Бърглънд

Изпълнителен директор на тръст „Сини планини“

Препрати писмата на Синтия и Лалита, като най-отгоре написа: „Какво е това, по дяволите?“, а след това закрачи развълнувано из стаята, като си мислеше колко добре би му се отразила още една бира в този момент. (Беше изпил една-единствена бира за четирийсет и седемте си години, а вече беше развил зависимост!) Може би трябваше да събуди Лалита, да се върнат в Чарлстън, да хванат сутрешния самолет и да изтеглят пресконференцията за петък, за да съобщи пръв новината. Но като че ли светът, подлудяващо въртящият се свят беше решил да го лиши от двете неща, за които истински копнееше сега. След като не беше вкусил целувката на Лалита, Уолтър искаше поне да прекара почивните дни в планиране на инициативата срещу пренаселването с нея, Джесика и Ричард, преди да се изправи пред бъркотията в Западна Вирджиния.

В десет и половина все още не можеше да си намери място от тревога, до такава степен беше изпаднал в самосъжаление и се чувстваше толкова онеправдан, че позвъни на Пати. Искаше да получи признание за верността си или просто да си изкара гнева на човек, когото обича.

— О, здрасти — рече Пати. — Не очаквах да ми се обадиш. Наред ли е всичко?

— Не, ужасно е!

— Не се и съмнявам! Трудно е да кажеш „не“, когато отвътре напира „да“, нали?

— О, боже, престани! Моля те, не започвай пак!

— Извинявай. Мъча се да ти съчувствам.

— Имам професионални проблеми, Пати. Колкото и да не ти се вярва, не става дума за някакъв незначителен личен емоционален проблем, а за сериозно служебно затруднение, за което очаквам поне малко подкрепа. Някой е изпял на журналистите за сутрешната ни среща и сега трябва да оповестя новината, а не съм сигурен, че искам да го направя, защото имам чувството, че прецаках всичко. Успях да направя така, че четиринайсет хиляди акра да бъдат разкопани и превърнати в лунен пейзаж, и сега трябва да го съобщя на света, а на мен вече изобщо не ми пука за цялата работа.

— Е, това с лунния пейзаж наистина изглежда неприятно.

— Благодаря ти! Благодаря ти много за подкрепата!

— Сутринта четох статия за това в „Таймс“.

— Тази сутрин?

— Да, дори споменаваха вашето коприварче и колко зле ще му се отрази добивът на въглища по открит кариерен способ.

— Не може да бъде! Тази сутрин?

— Да, тази сутрин.

— Мамка му! Явно някой е видял статията във вестника и се е обадил на репортера. Писал ми е преди не повече от половин час.

— Както и да е. Сигурна съм, че ти знаеш най-добре, макар че този кариерен способ ми се видя доста ужасяващ.

Той притисна длан към челото си, отново едва се сдържаше да не се разплаче. Не можеше да повярва, че получава това от жена си, в този час, точно в този ден.

— И откога стана такъв привърженик на „Таймс“? — попита.

— Имах предвид, че звучи доста зле. В текста нямаше и намек за съмнение колко е вредна тази технология.

— Нали ти се подиграваше на майка си, че вярва на всичко, което прочете в „Таймс“?

— Ха-ха! Изкарваш ме, че съм станала като майка ми? Само защото не ми харесва откритият кариерен способ, изведнъж съм станала като Джойс?

— Просто исках да кажа, че има и други гледни точки.

— Предлагаш да използваме повече въглища. Идеята ти е да улесниш достъпа до въглища. Въпреки глобалното затопляне.

Уолтър отпусна ръка към очите си и натисна силно, докато не го заболя.

— Искаш ли да ти обясня причината? Да ти обясня ли?

— Ако държиш.

— Запътили сме се към катастрофа, Пати. Очаква ни цялостен срив…

— Честно казано, не знам какво мислиш ти, но за мен поне това ще е някакво облекчение.

— Не говоря за нас!

— Ха-ха! Не разбрах, извинявай. Не схванах какво имаш предвид.

— Имам предвид, че броят на хората по света и консумацията на енергия трябва драстично да спаднат. Вече сме прехвърлили прага на устойчивостта. След като всичко се срине, за кратко ще има възможност екосистемата да се възстанови, но това е само при условие, че изобщо нещо е останало от природата. Така че големият въпрос е каква част от планетата ще бъде унищожена преди срива. Дали ще сме я изцедили изцяло, дали ще сме изсекли всички дървета и ще сме умъртвили всички океани, преди да настъпи катастрофата. Или все пак ще са останали няколко неопустошени крепости, които ще оцелеят.

— Така или иначе, когато това стане, с теб отдавна няма да сме между живите — отбеляза Пати.

— Но преди да умра, аз искам да създам една такава крепост и точно това се мъча да направя в момента. Да направя едно убежище, което да помогне на някои екосистеми да надживеят срива. Ето това е целта на нашия проект.

— Искаш да кажеш — не отстъпи тя, — че предстои нещо като световна епидемия, а докато всички останали се редят на опашка за „Тамифлу“ или „Сипро“, ти ще направиш така, че ние с теб да сме последни. „О, извинявайте, да му се не види, лекарствата току-що свършиха.“ И ние ще си тръгнем мило, възпитано и кротко, и така ще си умрем.

— Глобалното затопляне е голяма опасност — заяви Уолтър, без да се хване на въдицата й, — но не колкото радиоактивните отпадъци. Изследванията показват, че организмите могат да се приспособяват по-бързо, отколкото се е смятало досега. Ако промените в климата настъпят постепенно за период от стотина години, дадена крехка екосистема има шанс да оцелее. Но ако избухне един реактор, всичко си заминава на мига и през следващите пет хиляди години там няма да има и помен от живот.

— Така че да живеят въглищата. Да горим повече въглища, ура-ура!

— Не е толкова просто, Пати. И става още по-сложно, когато човек се замисли за алтернативите. Ядрените мощности са бедствие, което може да ни се стовари върху главите за миг. Природата в никакъв случай не може да се възстанови от бедствие, което я е сполетяло за миг. Всички говорят за енергията на вятъра, но това също не е решение. Онази идиотка Джослин Зорн размахва брошурите си така, сякаш представените в тях две възможности са единствените. От едната страна е показан лунният пейзаж след добив на въглища по открит кариерен способ, а от другата се кипрят десет ветрени перки сред девствени планински склонове. И къде е проблемът с това? Проблемът е там, че има само десет перки. А на нас ще са ни необходими десет хиляди. Трябва да покрием с турбини всеки хълм в Западна Вирджиния. Представи си как ще минават през тях прелетните птици. Мислиш ли, че ако покриеш целия щат с вятърни перки, ще продължиш да привличаш туристи? А и освен това, за да бъдат по-изгодни от въглищата, тези ветрени перки трябва да работят вечно. И след сто години тези грозни, бодящи очите перки пак ще си стоят тук и ще разпердушинват малкото останали птици. А ако рекултивираш както трябва мястото, от което си добил въглищата, след сто години то ще е ако не девствена, то почти идеална възрастна гора.

— Това го знаеш ти, но не и журналистите.

— Точно така.

— И смяташ, че не грешиш?

— Със сигурност не греша за преимуществата на въглищата спрямо вятърната и ядрената енергия.

— Е, може би ако го обясниш, както току-що го обясни на мен, хората ще ти повярват и всичко ще се нареди.

— Ти повярва ли ми?

— Аз не разполагам с всички факти.

— Но аз разполагам с тях и ти казвам! Защо не ми вярваш? Защо не ме подкрепиш?

— Напи затова плащаш на онази хубавелка? Откакто тя пое тази роля, аз съм позагубила тренинг. А и без това е много по-добра от мен в тази област.

Уолтър сложи край на разговора, преди да е загрубял още повече. Изгаси и се приготви за лягане на отблясъците от лампите на паркинга. Тъмнината беше единственото налично облекчение от раздиращото го страдание. Дръпна плътните завеси, но отдолу все още се процеждаше светлина, така че взе завивката от второто легло и с нея и с възглавниците се помъчи да запуши пролуките. Сложи си черна лента върху очите и мушна глава под възглавницата, но както и да се завъртеше, имаше чувството, че лъкатушещите фотони успяват да си пробият път до здраво стиснатите му клепачи в далече не пълния мрак.

Двамата се обичаха и всеки божи ден се нараняваха. Всичко друго в живота му, дори и копнежът му по Лалита, беше само бягство от това обстоятелство. С Пати не можеха да живеят заедно и в същото време не можеха да си представят да се разделят. Всеки път, когато му се стореше, че са достигнали непоносимата точка на пречупване, се оказваше, че все още могат да продължат, без да се разделят.

Една дъждовна вечер във Вашингтон миналото лято той се беше насилил да отметне едно отлагано от няколко години задължение от обезкуражително дългия списък с важни задачи, а именно да си направи онлайн банкова смета. Откак се бяха преместили във Вашингтон, Пати все по-рядко се занимаваше с домакинството и вече дори не пазаруваше, но все още плащаше сметките и оправяше общата чекова книжка. До този момент Уолтър не беше държал под око движението на сумите, но след четирийсет и пет минути борба с програмата на банката, цифрите се появиха на екрана и когато видя странно повтарящите се тегления по 500 долара всеки месец, първата му мисъл беше, че някой хакер в Нигерия или Москва ги краде. Но ако беше така, Пати отдавна щеше да го е забелязала.

Качи се в малката й стая, където тя си бъбреше весело с една от старите си приятелки от баскетболния отбор — все още се шегуваше и се смееше с най-близките си, с изключение на Уолтър, — и й даде да разбере, че няма да си тръгне, докато не затвори телефона.

— Аз ги теглих — рече Пати, когато той й показа разпечатката с движението по сметката. — Писах си чекове, които после осребрявах.

— По петстотин долара на месец? В края на всеки месец?

— За да имам в брой за следващия.

— Не, ти си теглиш по двеста на всеки две седмици. Вижда се кога теглиш пари за себе си. А тук има и такса при плащане с чек на петнайсети май.

— Да.

— Това означава, че с чека е платено нещо, не са изтеглени парите.

Някъде над обсерваторията на Военноморските сили, където живееше Дик Чейни, проблесна гръм и освети тъмното небе с цвета на водата в Потомак. Седналата на канапето Пати скръсти отбранително ръце.

— Добре, хвана ме! На Джоуи му трябваха пари да си плати наема през лятото. Ще ги върне, когато започне работа, но точно тогава беше останал без пари.

Второ поредно лято Джоуи работеше във Вашингтон, но не живееше у дома. Уолтър се дразнеше, че синът му отхвърля помощта и гостоприемството им, но още повече го дразнеше работодателят му: корумпирана малка нова компания, подкрепена финансово (макар че по онова време това не означаваше нищо за Уолтър) от приятелите на Вин Хейвън от Ел Би Ай, която беше спечелила специално нагласения за нея договор за приватизация на хлебозаводите в наскоро освободения Ирак. Уолтър и Джоуи се бяха изпокарали за това преди няколко седмици, на четвърти юли, когато Джоуи се отби за празника и със закъснение оповести плановете си за лятото. Уолтър изгуби самообладание и избухна, Пати избяга и се скри в стаята си, а Джоуи седеше и се подсмихваше нагло като републиканец. Като брокер от „Уолстрийт“. Все едно се стремеше да демонстрира търпение към глупавия си задръстен баща и неговите старомодни принципи, като че ли той, Джоуи, знаеше много по-добре как стоят нещата.

— Предлагаме му една прекрасна стая — заяви Уолтър на Пати, — но тя не му отърва. Не му отърва на претенциите, че вече е голям, самостоятелен мъж. Не му отърва на самомнението му колко е отракан. О, ще трябва да ходи с автобус на работа! С обикновените хорица!

— Той трябва да живее във Вирджиния, Уолтър. И ще върне парите, така че какво толкова? Знаех как ще реагираш, затова не те питах и го направих, без да ти кажа. Ако не искаш да вземам сама решения, прибери си чековата книжка. Вземи и дебитната ми карта. Ще идвам да те моля за пари всеки път, когато ми потрябват.

— Всеки месец! Пращала си му пари всеки месец! На господин Независимия!

— Дала съм му ги назаем. Приятелите му нямат никакви финансови ограничения. Джоуи е адски спестовен, но за да завърже необходимите връзки и за да остане в онзи свят…

— Страхотният свят на богаташките синчета, светът на най-добрите хора…

— Той има планове. Има планове и иска да се гордееш с него…

— Това е новина за мен!

— Просто му трябваха пари за дрехи и за джобни. Сам си плаща таксите в университета, плаща си за общежитието и храната и ако някога му простиш, че не е твое точно копие във всяко едно отношение, може и да видиш колко си приличате. Ти също се издържаше сам, когато беше на неговите години.

— Да, само че през четирите години в колежа аз носех три чифта панталони, не излизах да пия пет вечери в седмицата и със сигурност не вземах пари от майка ми.

— Светът е различен, Уолтър. И може би — не го твърдя със сигурност, казвам само, че е възможно — Джоуи разбира по-добре от теб какво трябва да прави човек, за да успее в него.

— Като работи за компания, свързана с военните, и всяка вечер се напива с доморасли републиканци. Това ли е единственият начин да успееш? Това ли е единствената възможност?

— Не разбираш колко са уплашени и несигурни днешните деца. Подложени са на невероятен натиск. Обичат да разпускат, и какво от това?

Климатичната система на старата къща не можеше да насмогне на нахлуващата отвън влажност. Гръмотевиците следваха една след друга, идваха от всички посоки, клоните на декоративната дива круша се огъваха, все едно някой се катереше по нея. Там, където кожата на Уолтър не беше покрита от дрехи, се стичаха вадички пот.

— Странно, изведнъж се втурна да защитаваш младите, а по принцип не…

— Защитавам сина ти — прекъсна го тя. — Който, ако не си забелязал, не е от онези безмозъчни идиоти, дето шляпат с чехли по улиците. Той е много по-интересен от…

— Не мога да повярвам, че си му пращала пари, за да обикаля по заведенията и да пие! Знаеш ли на какво ми прилича това? На държавните дотации за закъсали компании, които уж се борят за свободен пазар, а цицат от бозката на бюджета. Не искаме държавна намеса, не искаме никакви ограничения, не искаме данъци, но между другото…

— Това не е цицане от бозка, Уолтър! — избухна Пати.

— Говоря метафорично.

— Интересна метафора избра.

— Но е абсолютно точна. Тези компании, които се правят на големи борци за свободен пазар, всъщност са само големи бебета, които доят държавния бюджет, докато всички останали гладуват. Всяка година орязват с по пет процента бюджета на Департамента за риболов и опазване на дивата природа. Ако отидеш в техните офиси по места, няма да видиш жива душа. Нямат служители, нямат пари за изкупуване на земя, нямат…

— О, безценната риба! Безценните диви животни!

— На мен ми пука за тях! Не можеш ли да го разбереш? Не можеш ли да проявиш уважение към това? След като не го уважаваш, защо изобщо живееш с мен? Защо просто не си тръгнеш?

— Защото тръгването не е отговор. Боже господи, мислиш ли, че не съм се сетила за това? И какво ще стане, като изкарам страхотните си умения, натрупания опит и невероятното си отпуснато тяло на пазара на труда, а? Това, което правиш за твоето коприварче, е прекрасно…

— Глупости!

— Добре, аз не бих…

— Какво би избрала ти? На теб не ти пука за нищо! По цял ден не правиш нищо, абсолютно нищо, ден след ден, и това ме убива. Ако си покажеш носа навън и си намериш работа, ако започнеш сама да си изкарваш парите или направиш нещо за някое друго човешко същество, вместо да седиш в стаята си и да се самосъжаляваш, няма да се чувстваш толкова жалка.

— Само че никой не иска да ми дава по сто и осемдесет хиляди годишно, за да спасявам коприварчета. Работата е прекрасна, въпросът е да те вземат. Мен обаче не ме щат. Искаш да отида да правя кафе в „Старбъкс“? Мислиш, че осем часа на ден в „Старбъкс“ ще ми вдъхнат увереност и самочувствие?

— Възможно е! Важното е да опиташ! А ти никога, нито веднъж в живота си не си опитвала!

— О, най-сетне! Най-сетне става ясно за какво е цялата история!

— Не биваше да ти позволявам да си седиш у дома. Това беше грешка. Не знам защо родителите ти не са те карали да си намериш работа, но…

— Работила съм! По дяволите, Уолтър! — Опита се да го ритне, кракът й мина на косъм от коляното му. — Работила съм едно цяло ужасно лято за баща ми. Виждал си ме в университета, знаеш, че мога да го правя. Работих две години там. Дори и когато бях в осмия месец, продължих да ходя…

— Приказваше си с Тредуел, пиеше кафе и гледаше записи на мачове. Това не е работа, Пати. Това е услуга от хора, които те обичат. Първо си работила за баща си, после работеше за приятелите си във физкултурния салон.

— А шестнайсет часа на ден у дома в продължение на двайсет години? Без заплащане? Това не се ли брои? И това ли е било само „услуга“? Дето отгледах децата ти? Грижех се за къщата ти?

— Това ти го искаше.

— А ти не, така ли?

— Заради теб. Исках го заради теб.

— О, глупости, глупости, глупости! Искаше го и ти самият. През цялото време се съревноваваше с Ричард, много добре го знаеш. Но сега си затваряш очите, защото резултатът не ти отърва. Защото вече не побеждаваш.

— Победата няма нищо общо.

— Лъжец! Ти си не по-малко амбициозен от мен, просто не си го признаваш. Затова не ме оставяш на мира. Затова искаш да си намеря работа и не спираш да ми натякваш за това. Защото заради мен ти падат акциите.

— Не желая да те слушам повече. Ти живееш в някаква си своя действителност.

— Както искаш, не ме слушай. Аз обаче все още съм от твоя отбор. И ако щеш вярвай, все още искам да спечелиш. Помагам на Джоуи, защото и той е от нашия отбор, ще ти помагам и на теб. Заради теб утре ще изляза и ще…

— Не заради мен.

— Напротив, точно заради теб. Толкова ли е трудно да го схванеш? Заради мен не бих направила нищо. Не вярвам в нищо. Не виждам смисъл в нищо. Единственото, с което разполагам, е отборът. Затова ще си намеря някаква работа заради теб и тогава най-сетне ще ме оставиш на мира, по дяволите, и ще мога да изпращам на Джоуи парите, които изкарвам. Няма да се налага да ме виждаш толкова често, няма да се налага да ме презираш.

— Не те презирам.

— Това не го разбирам.

— Не е нужно да започваш работа, ако не искаш.

— Напротив. Не е ли очевидно? Ти ясно го показа.

— Не, не си длъжна да правиш нищо. Просто бъди отново моята Пати. Върни се при мен.

И тогава тя се разплака, сълзите й рукнаха като река, а той легна до нея. Караниците се бяха превърнали в тяхната врата към секса, почти единственият начин, по който стигаха до него. Докато навън се сипеше дъжд и просветваха мълнии, Уолтър се опита да й вдъхне усещане за пълноценност и желание, опита се да й разкрие колко силно се нуждае от това, тя да е човекът, в когото да може да излее тревогите си. Никога не успяваше напълно, но когато свършиха, настъпи един промеждутък от време, през който лежаха прегърнати в безмълвното величие на дългогодишния брак, забравили себе си в споделената тъга и прошка за онова, което си бяха причинили един на друг, и си почиваха.

На сутринта Пати излезе да си търси работа. Върна се след по-малко от два часа, надникна в кабинета на Уолтър в „зимната градина“ с много прозорци на първия етаж и обяви, че местният фитнес клуб „Република на здравето“ я е наел за рецепционистка.

— Сигурна ли си, че искаш да работиш там? — измърмори Уолтър.

— Какво? Защо? Това е единственото място в Джорджтаун, от което не ми прилошава и което не ме потиска. И точно там имаше свободно място! Страшен късмет.

— Да работиш на рецепция, не ми се струва подходящо, предвид уменията ти.

— За кого не е подходящо?

— За хората, които може да те видят.

— И какви хора ходят там?

— Не знам. Хора, към които бих се обърнал за пари, за лобистка подкрепа или пък за връзки с администрацията…

— Боже господи! Чуваш ли се какви ги говориш? Даваш ли си сметка как звучиш?

— Опитвам се да бъда честен към теб. Не бива да ме съдиш, задето съм честен.

— Съдя те заради същността ти, Уолтър, не за честността. „Не е подходящо!“ Ха!

— Казвам само, че си твърде умна, за да се хванеш на най-долната работа във фитнес клуб.

— Не, казваш, че съм твърде стара за това. Не би имал нищо против Джесика да работи там през лятото.

— В интерес на истината, ще се разочаровам, ако тя реши да прахоса лятото си по този начин.

— О, боже господи! Наистина не мога да победя. „Всякаква работа е по-добре от никаква работа, но извинявай, тази работа, която искаш и за която си добре квалифицирана, не става.“

— Добре, добре. Приеми я. Не ми пука.

— Благодаря ти, че не ти пука.

— Просто смятам, че се подценяваш.

— Е, може да е временно — отвърна Пати. — Може да изкарам курс за брокери като всички други жени наоколо, дето си нямат работа, и да започна да продавам западнали малки къщи с изгнило дюшеме за по два милиона долара. „Ето в тази тоалетна през 1962 година Хюбърт Хъмфри го сполетя рядко щастие и в памет на този исторически момент къщата е включена в списъка с национални паметници на културата, а заради това собствениците искат сто хиляди долара отгоре. Освен това зад кухненския прозорец има малък, но много симпатичен храст азалия.“ Ще започна да се обличам в розово и зелено и ще нося шлифери от „Бърбъри“. С първата си голяма комисиона ще си купя джип „Лексус“ и тогава ще бъда напълно „подходяща“ за теб.

— Съгласих се вече.

— Благодаря ти, скъпи! Благодаря ти, че ми позволяваш да започна работата, която искам!

Уолтър я гледаше как профучава навън и се спира пред бюрото на Лалита.

— Здрасти, Лалита. Намерих си работа. Ще работя във фитнес клуба.

— Това е хубаво — отвърна Лалита. — Там ти харесва, нали?

— Да, но Уолтър смята, че не е подходящо. Ти какво мислиш?

— Според мен няма недостойна работа.

— Пати! — обади се Уолтър. — Съгласих се вече!

— А, сега си е сменил мнението — заяви тя на Лалита. — Преди малко обясняваше, че не било подходящо.

— Да, чух.

— Ха-ха, не се и съмнявам. Но е важно да се преструваш, че не си, нали?

— Не оставяй вратата отворена, щом не искаш да ви слушат — отвърна студено Лалита.

— Трябва да се стараем да се преструваме — за всички се отнася.

Работата като рецепционистка в „Република на здравето“ наистина се отрази на духа на Пати, както Уолтър се беше надявал, като резултатът, уви, дори надмина очакванията му. Депресията й като че ли веднага изчезна, но това само показваше колко подвеждаща е думата „депресия“, тъй като той беше сигурен, че предишното нещастие, гняв и отчаяние все още се спотайват под крехката й ведра нова същност. Тя прекарваше предобедите в стаята си, поемаше следобедните смени в клуба и се прибираше у дома след десет вечерта. Започна да чете списания за красота и фитнес и да си слага грим. Анцузите и развлечените панталони, които носеше във Вашингтон, онези широки дрехи, в които прекарват дните си пациентите в лудницата, отстъпиха място на тесни и доста скъпи джинси по тялото.

— Изглеждаш страхотно — опита се да бъде мил Уолтър една вечер.

— Е, след като вече имам свои доходи, трябва да измисля за какво да ги харча, нали?

— Винаги можеш да направиш дарение на тръста.

— Ха-ха-ха!

— Ние наистина се нуждаем от пари.

— Намирам си забавление, Уолтър. Дребно, нищожно забавленийце.

Но не изглеждаше, като да се забавлява. Като че ли се опитваше да го нарани, да му прави напук или да му докаже нещо. Уолтър също започна да ходи в „Република на здравето“ заради безплатните пропуски, които тя му осигуряваше, и там го разтревожи ласкавостта, с която Пати обсипваше посетителите. Беше облечена с тениска с къси ръкави, която подчертаваше красивите й загорели мишници. Очите й горяха като на някой маниак на високите скорости, а смехът й, който винаги беше очаровал Уолтър, звучеше неискрен и зловещ, когато той го чуеше да отеква зад гърба му в „Република на здравето“. Сега тя го раздаваше на всички, раздаваше го безразборно, безсмислено на всеки, който прекрачеше вътре от „Уисконсин Авеню“. Един ден забеляза на бюрото й у дома брошура за гръдни импланти.

— Господи! — възкликна той и отвори брошурата. — Каква гадост!

— Това е пластична хирургия.

— По-скоро тия са за психиатрията, Пати. Това е наръчник как да задълбочиш психическите си проблеми.

— Извинявай, но за краткия остатък от не чак толкова първата си младост би било чудесно да имам истински бюст. Интересно ми е да видя какво е.

— Ти вече имаш бюст. И аз го обожавам.

— Много мило, скъпи, но не ти вземаш решенията, тъй като това си е моето тяло. Не твоето. Нали все това повтаряш? Ти си феминистът у дома.

— Защо го правиш? Не мога да разбера какво правиш със себе си.

— Ако не ти харесва, може би е най-добре просто да си тръгнеш. Не си ли мислил за това? Ще реши целия проблем на мига.

— Това никога няма да стане, така че…

— Знам, че никога няма да стане!

— О! О!

— Така че нищо не ми пречи да си направя цици, така ще има за какво да пестя мизерната си заплата и времето ще минава много по-леко. Нямам намерение да си сложа някакви грозни грамадански цомби. Може да се окаже, че дори ще ти харесат. Не ти ли е минавало през ума?

Караниците им вливаха дългодействаща отрова в брака им и това го плашеше. Усещаше как тя се натрупва подобно на флотационна утайка от добива на въглища в долините на Апалачите. Там, където имаше големи залежи от въглища, както в Уайоминг Каунти, въгледобивните компании изграждаха флотационни фабрики непосредствено до мините и използваха водата от най-близките реки, за да промиват въглищата. Мръсната вода се събираше в големи езера от отровна утайка и мисълта, че насред резервата за коприварчета ще има подобни водоеми, така тревожеше Уолтър, че беше заповядал официално на Лалита да измисли начин как да не се тревожи толкова. Това не беше лесна задача, тъй като беше научно доказано, че когато копаеш за въглища, разбутваш и опасни вещества като арсеник и кадмий, които са били погребани на сигурно място в продължение на милиони години. Понякога отровните вещества се загробваха обратно в изоставените подземни галерии, но някак си успяваха да се процедят във водния хоризонт и да се озоват в питейната вода. Караницата между съпрузи наистина беше като разбълникване на блато: как може да бъде забравено изреченото? За да успокои Уолтър, Лалита събра доста материали, в които се твърдеше, че ако утайката се събере внимателно и се съхранява както трябва, накрая изсъхва и може да бъде затрупана с камъни, а отгоре те да бъдат покрити с пръст, все едно никога не я е имало. Ето така се беше породила неговата „религия за утайката“, която той възнамеряваше да разпространи из Западна Вирджиния. Уолтър вярваше в нея така, както вярваше в резерватите и научнообоснованата рекултивация, защото трябваше да вярва в тях, заради Пати. Но сега, докато лежеше и чакаше съня на враждебния матрак в „Дейс Ин“, между коравите мотелски чаршафи, го гризяха съмнения дали всичко това е истина…

В някакъв момент се беше унесъл, тъй като, когато часовникът запиука в 3,40, го изтръгна грубо от съня. Очакваха го още осемнайсет часа тревога и гняв. Лалита почука на вратата му точно в 4,00, беше по джинси и с туристически обувки, изглеждаше бодра и свежа.

— Чувствам се ужасно! — обяви тя. — Ти как си?

— И аз така. Но поне не ти личи.

През нощта дъждът беше спрял, но от юг се беше спуснала гъста влажна мъгла, която мокреше не по-малко от дъжда. Докато закусваха в крайпътното капанче отсреща, Уолтър разказа на Лалита за писмото на Дан Кейпървил от „Таймс“.

— Ако искаш, може да се приберем веднага — предложи тя. — И да изтеглим пресконференцията за утре.

— Писах на Кейпървил, че ще е в понеделник.

— Обади му се, че ще е в петък. Така поне ще ти се махне от главата и ще сме свободни за почивните дни.

Но Уолтър беше толкова изтощен, че не си представяше как ще се яви на пресконференция утре сутринта. Седеше и мълчаливо страдаше, докато Лалита прегледа статията в „Таймс“ на телефона си, на него не му беше достигнала смелост да го направи.

— Само дванайсет абзаца — докладва тя. — Не е чак толкова зле.

— Сигурно заради това никой друг не й е обърнал внимание и разбрах за нея от жена ми.

— Значи, си говорил с нея снощи?

Във въпроса й като че ли се криеше някакъв подтекст, но той беше твърде уморен, за да се опитва да гадае.

— Чудно ми е само откъде са разбрали. И какво всъщност знаят.

— Може жена ти да им е казала.

— Да бе! — Уолтър се разсмя, но след това видя изражението на Лалита. — Не го е направила тя. Ако не друго, не й пука.

— Хмм…

Лалита отхапа от палачинката и покрусено огледа заведението. Естествено, негодуванието й към Пати и към Уолтър тази сутрин беше напълно разбираемо. Логично беше да се чувства отхвърлена и самотна. Но това бяха първите секунди, в които той усещаше студенина от нея, и те бяха кошмарни. Въпреки че в книгите и по филмите се беше сблъсквал с много мъже в своето положение, досега не си беше давал сметка, че човек не може да очаква истинска обич, ако в някакъв момент не й отвърне. Ако продължеше просто да се държи добре с нея, нямаше да спечели нищо.

— Не искам да си развалям почивните дни — рече той. — Ако отделя два дни да поработим върху стратегията срещу пренаселването, в понеделник ще съм в състояние да посрещна всичко, което се изсипе върху главата ми.

Лалита дояде палачинката, без да проговори. Уолтър се насили да преглътне няколко залъка и двамата излязоха в непрогледното утро. Лалита нагласи шофьорската седалка и огледалото, които той беше преместил снощи. После посегна да си сложи колана, но той несръчно сложи ръка на шията й и я придърпа към себе си, замряха сериозни един срещу друг под все още светещата улична лампа.

— Няма да издържа и пет минути, ако не си на моя страна. И пет минути. Разбираш ли го?

Тя помисли миг и кимна. След това пусна колана, хвана го за раменете, целуна го и се отдръпна, за да прецени въздействието. Уолтър имаше чувството, че е направил всичко по силите си и вече нищо повече не може да стори. Седеше и чакаше, а тя, сбърчила чело като съсредоточено дете, свали очилата му, остави ги на таблото, прегърна го и долепи нос до неговия. Това беше проблем — отблизо лицето й беше досущ като на Пати, но Уолтър затвори очи и я целуна, и тя отново се превърна в Лалита, меки устни, сладки като праскова, кожата изпод копринената й коса излъчваше топлина от разбушувалата се отдолу кръв. Беше му трудно да отблъсне мисълта, че не бива да целува толкова млада жена. Усещаше младостта й като нещо крехко в ръцете си и затова изпита облекчение, когато тя се отдръпна и го погледна с блеснали очи. Съзнаваше, че трябва да изрече на глас някакво признание, но не можеше да отмести поглед от нея, а Лалита го прие като подкана да прескочи скоростния лост и да се настани в скута му. Целуна го агресивно, с неутолима жажда и това му донесе такава радост, че той изгуби почва под краката си. Сякаш изведнъж пропадна и всичко, в което вярваше, оставаше назад в мрака. Уолтър се разплака.

— Какво? — сепна се тя.

— Не бързай, по-бавно.

— Бавно, да, бавно — измърмори тя и целуна очите му, избърса сълзите с копринените си палци. — Защо си тъжен, Уолтър?

— Не съм, скъпа, напротив.

— Позволи ми да те обичам.

— Добре. Позволявам ти.

— Наистина ли си съгласен?

— Да — кимна той през сълзи. — Но вече е време да тръгваме.

— Ей сега.

Върхът на езика й пробяга по устните му и той ги разтвори, за да го пусне вътре. Устните й излъчваха по-силна страст, отколкото цялото тяло на Пати. Под шушляковото яке раменете й бяха по бебешки пухкави, без мускули, поддаваха се нетърпеливо на досега му. Тя изправи гръб и се притисна към него, бедрата й се потъркаха в гърдите му; той обаче не беше готов за това. Трябваше му още малко време. Съпротивата му от предишната вечер не се дължеше просто на табу или на принципи, сълзите му не бяха само от радост.

Лалита го усети, отдръпна се и се вгледа в лицето му. Това, което видя там, я накара да се прехвърли обратно на шофьорското място. Сега, когато я беше прогонил, той пак я желаеше силно, но в същото време го мъчеше и някакъв неясен спомен от дочутото или прочетеното за мъже в такова положение, че това залъгване на жената е нещо ужасно. Седеше на непроменливата лилавеникава светлина на уличната лампа и слушаше боботенето на минаващите по пътя камиони.

— Извинявай — рече накрая. — Все още се мъча да измисля как да живея.

— Няма проблем. Имаш малко време.

Той кимна, отбеляза си наум „малко“.

— Може ли да те попитам нещо?

— Можеш да ме попиташ каквото си поискаш.

— Едно ме интересува засега. Мислиш ли, че може да ме обикнеш?

Той се усмихна.

— Да, сигурен съм.

— Това ми стига.

Тя запали двигателя.

Над мъглата небето просияваше. Лалита караше с висока скорост по улиците на Бекли, а Уолтър седеше до нея, зареял поглед през прозореца, беше доволен да не мисли, да се остави изцяло на състоянието на свободно падане. От пътя по нищо не си личеше, че широколистната гора в Апалачите е дом на едни от най-разнообразните екосистеми в умерения пояс и на тяхното изобилие от дървета, орхидеи и сладководни безгръбначни прериите и крайбрежието могат само да завиждат. Тук земята като че ли сама си беше виновна, неравният терен и подземните богатства се явяваха пречка пред мечтаното от Джеферсън равенство между селяните и вместо него налагаха концентрирането на собствеността в ръцете на богаташи от други щати, изтикваха бедните местни жители и приходящите наемници в ъглите: към дървосекачество, работа в мините, свързване на двата края на пред-, а впоследствие и на слединдустриалното съществуване благодарение на тук-там останалите ниви и подтиквани от същия нагон за съвкупление, който сега беше обхванал Уолтър и Лалита, те я бяха изпълнили с прекалено големите си семейства. Западна Вирджиния беше банановата република на САЩ, тяхното Конго, Гвиана, Хондурас. Пътищата бяха живописни през лятото, но сега през оголените дървета се виждаха повехнали, каменисти пасища, хилави шубраци, разкопани хълмове и увредени от добива на въглища реки, грохнали плевни и небоядисани къщи, сложени насред бунища от пластмасови и метални боклуци каравани, дълбоки коловози, които не водеха наникъде.

Навътре в планината гледката не беше толкова потискаща. Отдалечеността носеше утехата на липсата на хора: там, където го нямаше човека, имаше повече други неща. Лалита зави рязко, за да заобиколи една дива пуйка, излязъл да ги посрещне представител на семейство пуйки, крилат доброжелателен пратеник, който да ги подкани да се вгледат в по-гъстата гора, по-девствените хълмове и по-чистите реки на Уайоминг Каунти. Дори и времето се проясняваше.

— Искам те — рече Уолтър.

Тя поклати глава.

— Замълчи. Чака ни работа. Като я свършим, ще видим.

Изкушаваше се да я накара да спрат на някое от местата за пикник край Блек Джуъл (на която Найн Майл беше основният приток), но щеше да е безотговорно, помисли си той, да сложи ръка на нея, без да е сигурен, че е готов. Отлагането беше поносимо, доколкото наградата беше сигурна. А и красотата на планината, и сладкият, изпълнен със спори влажен пролетен въздух го успокояваха.

Минаваше шест часът, когато стигнаха отбивката за Форстър Холоу. Уолтър очакваше да срещнат тежкотоварни камиони и булдозери, но пътят беше празен. Вместо това попаднаха на дълбоки коловози и следи от гъсеници в калта. По земята се въргаляха току-що откъртени клони, други се поклащаха безжизнено от надвесените над главите им дървета.

— Май са пристигнали рано-рано — отбеляза Уолтър.

Лалита подаваше рязко газ и колата поднасяше в калта, за да избегнат по-големите изпочупени клони, на няколко пъти се наложи да минат опасно близо до ръба.

— Или са дошли още вчера — продължи той. — Може би не са разбрали правилно и са пратили машините още вчера, за да започнат работа рано тази сутрин.

— Имат право да изпратят техниката още от вчера на обяд.

— Но ни казаха друго. Обещаха ни, че ще започнат в шест тази сутрин.

— Да, но все пак става дума за въгледобивни компании, Уолтър.

Стигнаха до един от най-тесните участъци, който сега беше грубо разширен с булдозер, няколко дървета бяха отрязани и бутнати в урвата долу. Лалита даде газ и колата заподскача по набързо подравнената кал, камънаци и пънове.

— Добре, че е под наем! — извика тя и щом минаха неравния участък, веднага ускори.

Две мили по-нататък, на границата на собствеността на тръста, пътят беше блокиран от две коли, спрели пред опъната от работници с оранжеви якета верига. Джослин Зорн и няколко от приятелките й говореха с мъж с каска, който държеше папка. В един друг, не толкова различен свят Уолтър и Джослин сигурно щяха да бъдат приятели. Тя приличаше на Ева от прочутия олтар на Ван Ейк; бледа, с мътни очи и твърде високо чело, заради което главата й изглеждаше неестествено голяма. Иначе беше плашещо отракана, вечното й спокойствие подсказваше ироничен възглед към живота; тя беше от онези крайни еколози, към които по принцип Уолтър имаше слабост. Когато двамата с Лалита излязоха в калта, Джослин се приближи да ги посрещне.

— Добро утро, Уолтър. Би ли обяснил какво става тук?

— Май разширяват пътя — отвърна уклончиво той.

— Изсипват пръстта в реката. Мътна е чак до Блек Джуъл. Не виждам кой знае какви мерки против ерозията. Да не кажа никакви.

— Ще им обърна внимание.

— Помолих от отдела за опазване на природата да дойдат да погледнат. Дано сколасат да стигнат до юни. И тях ли успя да ги купиш?

Под калта на бронята на последната кола едва личеше надпис „Прецакани от «Нардон»“.

— Хайде по-кротко, Джослин. Нека отстъпим крачка назад и погледнем по-голямата картина.

— Не, голямата картина не ме интересува. Интересува ме замърсяването на реката. Както и какво става оттатък оградата.

— Става това, че запазваме шейсет и пет хиляди акра девствена гора за вечността. Осигуряваме хабитат за не по-малко от две хиляди гнездещи двойки сини коприварчета.

Зорн сведе замъглените си очи към калта.

— Аха. Вашата птичка. Много е красива.

— Защо да не отидем да седнем някъде — обади се бодро Лалита — и да поговорим. Ние сме на ваша страна, както знаете.

— Не — отвърна Джослин, — предпочитам да остана тук. Помолих един приятел от „Газет“ да мине да види какво става.

— Говорила ли си с „Ню Йорк Таймс“? — сети се да попита Уолтър.

— Да. Проявиха голям интерес. Напоследък като кажеш „добив на въглища по открит кариерен способ“, все едно си изрекъл вълшебно заклинание — действа безотказно. Това възнамерявате да правите тук, нали?

— В понеделник ще имаме пресконференция — отвърна той. — Тогава ще обясня целия план. Когато разбереш подробностите, и ти ще минеш на наша страна. Може да ти осигурим самолетен билет, ако решиш да дойдеш. Бих се радвал. Ще ти дам думата да поговориш, ако държиш да изразиш тревогата си.

— Във Вашингтон?

— Да.

— Така си и мислех.

— Там ни е централата.

— Да, на всички там им е централата.

— Джослин, става дума за петдесет хиляди акра, които изобщо няма да бъдат засегнати. Останалата част ще бъде възстановена след няколко години. Според мен това е най-добрият възможен вариант.

— Явно тук сме на различно мнение.

— Помисли си сериозно дали да не дойдеш с нас във Вашингтон в понеделник. И предай на приятеля си от „Газет“ да ми се обади. — Уолтър извади от портфейла си визитка и й я подаде. — Кажи му, че с радост ще вземем и него във Вашингтон, ако иска.

От далечината се разнесе гръм, навярно във Форстър Холоу бяха започнали взривовете. Зорн пъхна визитката в джоба на дъждобрана си и каза:

— Между другото, говорих с Койл Матис. Знам какво сте намислили.

— Койл Матис е подписал декларация за конфиденциалност — отвърна Уолтър. — Но аз с радост бих обсъдил проекта ни с теб.

— Фактът, че живее в съвсем нова къща с пет спални в Уайтменвил, е достатъчно красноречив.

— Къщата му е хубава, нали? — вметна Лалита. — Много, много по-хубава от предишната.

— Може да му отидеш на гости да видиш дали и той смята така.

— Както и да е — рече Уолтър. — Трябва да преместите колите си, за да минем.

— Хмм — измърмори спокойно Зорн. — Ако мобилните телефони имаха обхват, можеше да се обадиш да дойдат да ни преместят. За съжаление, нямат.

— О, стига, Джослин! — избухна Уолтър, гневът му отново се пробуди. — Не може ли да се държим като големи хора? Защитаваме една и съща кауза, макар и да не сме на едно мнение за методите си.

— Не, съжалявам. Моят метод е да блокирам пътя.

Уолтър си нямаше вяра да продължи разговора, затова хукна нагоре по хълма и Лалита се втурна след него. Както беше тръгнало, тази сутрин щеше да се превърне в кошмар. Бригадирът с каската, който изглеждаше не по-голям от Джесика, убеждаваше — смайващо любезно — другите жени да преместят колите си.

— Имате ли радиостанция? — прекъсна го ядосано Уолтър.

— Моля? Вие кой сте?

— Аз съм директорът на тръста „Сини планини“. Очакваха ни горе в шест сутринта.

— Да, господине. Опасявам се, че няма как да продължите, ако дамите не преместят колите си.

— А не може ли да се свържете по радиото да пратят някой да ни вземе?

— За съжаление, сме извън обхват. Тези долчинки са мъртва зона.

— Добре… — Уолтър си пое дълбоко дъх. От другата страна на опънатата верига имаше паркиран пикап. — Може да се качим с вашия пикап.

— Боя се, че нямам право да напускам портала.

— Дайте ни го назаем.

— И това не мога да направя, господине. Нямате застраховка да използвате нашата техника. Но ако дамите дръпнат колите си за секунда, ще може да продължите с вашата кола.

Уолтър се обърна към жените, които на вид бяха към шейсетте, и се усмихна умолително.

— Моля ви. Ние не сме от компанията. Ние сме природозащитници.

— Природозащитници друг път! — извика най-възрастната.

— Истина е — обади се Лалита. — За всички ще е по-добре, ако ни оставите да минем. Тук сме да наблюдаваме работата, за да сме сигурни, че ще бъде извършена както трябва. На ваша страна сме и споделяме загрижеността ви за природата. Даже, ако някоя от вас желае да дойде с нас…

— Боя се, че за това ще е нужно разрешение — обади се бригадирът.

— Майната им на вашите разрешения! — избухна Уолтър. — Пуснете ни да минем! Аз съм собственикът на проклетата земя! Чувате ли какво ви говоря? Аз притежавам всичко наоколо!

— Видя ли колко е гадно? — подсмихна се най-възрастната жена. — Не е толкова приятно да си от другата страна на оградата, нали?

— Можете да минете и да продължите пеша, господине — заяви бригадирът. — Но не е много близо, ще ви трябват поне два часа заради калта.

— Просто ми дайте пикапа, а? Аз ще се оправя после с началниците ви, или пък може да кажете, че съм го откраднал. Просто ми дайте ключовете от пикапа!

Уолтър усети как Лалита го хваща за рамото.

— Уолтър? Ела да поседнеш в колата за малко. — Тя се обърна към жените. — Ние сме на ваша страна и оценяваме това, че сте дошли да проявите загрижеността си за тази прекрасна гора, която се стремим да запазим.

— По интересен начин го правите — отбеляза най-възрастната.

Двамата поеха към колата, иззад завоя долетя бучене на тежка машина. Постепенно то се превърна в боботещ рев и се появиха два гигантски, широки колкото пътя трактора с кални гуми. Шофьорът на първия остави двигателя да кашля газове и дотича при Уолтър.

— Господине, трябва да преместите колата си до някое по-широко място, за да минем.

— Как да го направя? — извика той. — Мислите ли, че мога да го направя, а?

— Не знам, господине. Но ние не можем да се върнем. Най-близкият разклон, където можем да обърнем, е на миля назад.

Уолтър всеки миг щеше да избухне. Лалита го хвана за ръцете и настойчиво се вгледа в лицето му.

— Остави ме аз да се оправям. Не си на себе си.

— И има защо!

— Уолтър! Седни в колата. Веднага.

Той се подчини. Седя вътре повече от час, подмяташе безполезния си телефон и слушаше боботенето на безсмислено прахосващия нафта трактор. Когато шофьорът най-сетне се сети да изгаси двигателя, от далечината се чу цял хор — още четири-пет тежки машини и камиони се бяха появили на опашката. Някой трябваше да повика полиция, за да се оправят със Зорн и нейните фанатички. А през това време, колкото и да е невероятно, Уолтър беше попаднал в задръстване насред Уайоминг Каунти! Лалита сновеше насам-натам, преговаряше с различните страни и се мъчеше да постигне споразумение. За да убие времето, Уолтър пресмяташе наум черната статистика на злините, случили се, откак се беше събудил в „Дейс Ин“. Ръст на населението — 60 000. Присвоена от американските градове земя — 1000 акра. Убити от домашни и диви котки птици — 500 000 (само в САЩ). Изгорен петрол — 12 000 000 барела. Изхвърлен в атмосферата въглероден диоксид — 11 000 000 тона. Убити заради перките акули — 150 000… Тези числа му носеха някакво необяснимо мрачно задоволство. Просто някои дни бяха толкова лоши, че само допълнителното им вгадяване, разразяването на истинска оргия от злини можеше да ги оправдае.

Някъде към девет часа Лалита се върна. Един от шофьорите бил намерил място двеста метра назад, където може да отбие лека кола, за да пропусне големите машини. Най-последният камион от опашката щял да се върне да се обади в полицията.

— Искаш ли да се опитаме да стигнем пеша до Форстър Холоу? — попита Уолтър.

— Не, по-добре да си вървим. Джослин има фотоапарат. Няма да е добре да ни снимат при полицейска акция.

Последва половин час стържене на предавки, пищене на спирачки и черни облаци дизелов пушек, след което в продължение на четирийсет и пет минути дишаха изгорелите газове на последния камион, който се спускаше едва-едва назад към долината. Когато най-сетне излязоха на главния път, Лалита се насочи към Бекли с лудешка скорост, натискаше газта и на най-късите прави участъци и набиваше спирачки по завоите.

Навлизаха в мрачните покрайнини на някакво градче, когато чуруликане на синьо коприварче от телефона му оповести завръщането им в цивилизацията. Изписаният на екрана номер му беше смътно познат.

— Татко?

Уолтър се сепна.

— Джоуи? Я виж ти! Здравей!

— Ъъъъ, да, здрасти.

— Случило ли се е нещо? Дори не познах номера ти, отдавна не си се обаждал.

Тишина, сякаш връзката се беше разпаднала или пък беше казал не каквото трябва. Но след миг Джоуи отново заговори, само че със странен, чужд глас на разтреперено, уплашено момче.

— Ммм, да, всъщност, татко, ъъъ, имаш ли свободна минута?

— Слушам те.

— Ами, ъъъ, май малко съм загазил…

— Какво?

— Казах, че съм загазил малко.

Точно от такова обаждане се страхува всеки родител, но в първия миг Уолтър не реагира като родител.

— Не си само ти! — възкликна той. — И аз съм загазил! Всички сме загазили!

Достатъчно!

Само няколко дни след като малкият Закари публикува интервюто в блога си, мобилният телефон на Кац се задръсти от гласови съобщения. Първото беше от един досаден германец, Матиас Дрьонер, когото Кац смътно си спомняше от турнето на „Уолнът Сърпрайз“ в Райха. „След като отново сте започнали да давате интервюта — заявяваше Дрьонер, — надявам се, че ще бъдете така любезен да поговорите и с мен, както обещахте, Ричард. Наистина ми обещахте!“ Дрьонер не споменаваше как се е добрал до номера му, най-вероятно той беше изтекъл в блогосферата от салфетката на някоя от мадамите, които Кац сваляше по баровете по време на турнето. Сигурно в електронната му поща молбите за интервю бяха още повече, но от миналото лято той не можеше да събере смелост да надникне в нея. След Дрьонер се нареждаха някаква мацка от Орегон, Ефросина, гръмогласен и безцеремонен музикален журналист от Мелбърн, Австралия, водещ на колежанско радио от Айова, който звучеше като десетгодишен. Всички те искаха едно — Кац да повтори, но с малко по-други думи, абсолютно същото, което вече беше казал на Закари, така че да го публикуват или излъчат от свое име.

— Страхотно беше, копеле! — увери го Закари, докато чакаха пристигането на възлюбената му Кейтлин на покрива на къщата на „Уайт Стрийт“, седмица след публикуването на интервюто.

Обръщението „копеле“ беше ново за Кац и страшно го дразнеше, но напълно отговаряше на досегашния му опит с журналистите. Съгласеше ли се да говори с тях, те веднага захвърляха престореното си възхищение. И все пак не се сдържа и отвърна:

— Не ми викай „копеле“!

— Дадено, както кажеш — съгласи се Закари. Той балансираше по една дълга талпа, разперил кльощавите си ръце, все едно вървеше на греда. Времето беше хладно и ветровито. — Броячът направо полудя. Сайтове от целия свят слагат линкове към моя блог. Ти изобщо следиш ли страниците на феновете си в интернет?

— Не.

— Блогът ми е станал един от най-посещаваните. Да ти донеса ли лаптопа да ти покажа?

— Няма нужда.

— Според мен има истински глад за хора, които казват истината за властта. Е, някои твърдят, че се самосъжаляваш и се правиш на голяма работа, но те са малцинство. Отрепки, които само завиждат. На твое място не бих им обръщал внимание.

— Благодаря ти за подкрепата.

Когато Кейтлин и свитата й от още две момичета се появиха на покрива, Закари дори не благоволи да скочи от талпата и да ги представи. Кац остави триона и се подложи на огледа на посетителките. Кейтлин се носеше като хипарка с пъстра жилетка и вълнено палто като на Карол Кинг и Лори Найро и със сигурност си заслужаваше усилията, само че след срещата с Уолтър Бърглънд той отново се беше присетил за Пати. Така да се каже, готината Кейтлин ухаеше на ягоди, докато на него всъщност му се ядеше пържола.

— Какво мога да направя за вас, момичета? — попита той.

— Изпекохме ти бананов кейк — обяви по-дебеличката придружителка и му подаде пакет, увит в алуминиево фолио.

Другите две се намръщиха.

— Кейкът е от нея — обади се Кейтлин. — Ние нямаме нищо общо.

— Надявам се, че обичате орехи — рече малката сладкарка.

— А, орехи[19], ясно — измърмори Кац.

Настъпи смутено мълчание. Над Манхатън боботеха вертолети и вятърът си играеше със звука.

— Адски харесваме „Безименното езеро“ — рече Кейтлин. — Чухме, че работиш тук, и…

— Както виждате, вашият приятел Закари не ви е излъгал.

Закари се поклащаше на оранжевите си кецове върху талпата и симулираше нетърпение отново да остане сам с Кац, което говореше за добри познания за основните свалячески техники.

— Закари е много добър музикант — продължи Кац. — Препоръчвам ви го с цялото си сърце. Истински талант, не бива да го изпускате от очи.

Момичетата отегчено обърнаха глави към Закари.

— Сериозно говоря — настоя Кац. — Накарайте го да ви заведе долу и да ви изсвири нещо.

— Ние си падаме по алтернативното кънтри — отвърна Кейтлин. — Не по момчешки рок.

— Той има няколко страхотни кънтри парчета — увери я Кац.

Кейтлин изправи рамене, опъна се като балерина и го погледна в очите, сякаш му даваше шанс да се разкае за безразличието, с което я посрещаше. Очевидно не беше свикнала с подобно отношение.

— Защо се занимавате с дюшемета? — попита тя.

— Заради свежия въздух, а и да се раздвижа малко.

— Да се раздвижите ли? Изглеждате ми доста стегнат.

Кац се чувстваше ужасно уморен. Не можеше да се насили да се включи и за десет секунди в играта на Кейтлин, а за него това беше равносилно най-сетне да усети съблазънта на смъртта. Смъртта щеше да е най-чистата раздяла с това, което го смазваше — представата на момичето за Ричард Кац. На югозапад от тях се издигаше масивен склад от времето на Айзенхауер, който разваляше живописната гледка към сградите от деветнайсети век на почти всички мансарди в Трайбека. Преди този склад бодеше очите и на Кац, но сега му допадаше, защото нарушаваше градската естетика на завладелите квартала милионери. Извисяваше се над лъскавия живот на тукашните обитатели като смъртта, беше се превърнал в нещо като негов приятел.

— Дай да го видя този бананов кейк — обърна се той към пълното момиче.

— Нося ви и дъвки — рече тя.

— Ако искаш, може да се подпиша на пакетчето и да си ги запазиш с автографа.

— Супер!

Той извади химикалка от сандъчето с инструменти.

— Как се казваш?

— Сара.

— Радвам се, че се запознахме, Сара. Ще занеса банановия ти кейк у дома и ще го изям за десерт довечера.

Кейтлин наблюдаваше това пренебрежително отношение към красотата й с разбираем бяс. Врътна се и пое към Закари, а другото момиче я последва. „Добра идея — помисли си Кац. — Вместо да тичам след жени, които не харесвам, защо съвсем да не ги зарежа?“ За да удържи погледа си далече от магнетичната Кейтлин, той извади кутията с тютюн, която си носеше, за да дава почивка на дробовете си от цигарите от време на време, и пъхна едно голямо парче под бузата си.

— Може ли да пробвам? — попита одързостената Сара.

— Ще ти стане лошо.

— Съвсем малко?

Кац поклати глава и прибра кутията в джоба, след което Сара попита може ли да пробва пневматичния чук. Тя беше като ходеща реклама на модерното възпитание, което беше получила: трябва да си искаш! Само защото не си красива, не означава, че не можеш да искаш! Даровете ти, ако се осмелиш да ги поднесеш, ще бъдат приети благосклонно! По свой си начин тя беше не по-малко отегчителна от Кейтлин. Кац се зачуди дали самият той е бил толкова досаден на осемнайсет, или, както сега му се струваше, заради гнева си към света, заради представата си за света като враждебен противник, напълно заслужаващ гнева му, с бил далече по-интересен от тези млади образци на самочувствието.

Позволи на Сара да натисне копчето на пневматичния чук (при отката тя изпищя и едва не го изпусна) и след това я разкара. Хладното му държане веднага даде резултат, Кейтлин дори не се сбогува, когато Закари я поведе към стаята си. Кац застана до капандурата над спалнята с надеждата да зърне майката на Закари, но видя само голямото легло, картините на Ерик Фишъл и плоския телевизор.

Срамуваше се от слабостта си към жени над трийсет и пет години. Тази слабост го натъжаваше и му се струваше някак си извратена, тъй като му напомняше за лудата му майка, която го беше изоставила. Само че нямаше как да промени основните настройки на мозъка си. По-младите бяха целогодишно привлекателни и също тъй целогодишно незадоволителни; получаваше се малко като с кокаина: когато беше чист, дрогата му се струваше прекрасна и неповторима, копнееше за нея, но веднага щом минеше на кокаин, си спомняше, че той изобщо не е прекрасен, а ялов и кух, невромеханичен, с вкус на смъртта. По-младите мацки бяха хиперактивни в леглото, прелитаха през всички познати пози, правеха и това, и онова, детинските им слабини нямаха никакъв аромат и бяха така гладко избръснати, че не приличаха на част от човешкото тяло. Кац помнеше повече подробности от няколкото си часа с Пати Бърглънд, отколкото от всички други мадами от изминалото десетилетие. Естествено, познаваше Пати от цяла вечност и пак от толкова време я харесваше, дългото очакване със сигурност беше играло роля. Но освен това в нея имаше нещо по-човешко, отколкото у младите. Нещо по-трудно, по-обвързващо, по-заслужаващо си. И сега, когато пророческият му член, неговата божествена показалка отново сочеше към Пати, той не можеше да си обясни защо не се беше възползвал от възможността да остане с нея. Някаква сбъркана представа за доброта, сега неразбираема за него, му беше попречила да замине за хотела й във Филаделфия и да утоли глада си. След като и без това беше предал Уолтър в студената северна нощ, трябваше да продължи и да го направи още стотици пъти, за да се освободи напълно от него. Песните, които беше написал за „Безименното езеро“, бяха сигурно доказателство за силното му желание. Беше превърнал незадоволения си копнеж в изкуство. Но сега, след като беше сътворил това изкуство и беше пожънал съмнителните му плодове, нямаше причина да отхвърля това, което все още желаеше. А ако Уолтър решеше, че му се полага да сложи ръка на онази индийка и престанеше да се прави на толкова добродетелен, още по-добре за всички.

В петък вечерта се качи на влака за Вашингтон от Нюарк. Все още не можеше да слуша музика, но обикновеният му плейър, не „Епъл“, беше зареден с „розов шум“ — бял шум с подсилени баси, който заглушаваше напълно околния свят, — и като надяна големите слушалки, сви се до прозореца и се скри зад разтворения роман на Бернхард, Кац успя да постигне относително спокойствие до Филаделфия. Там на свободните седалки пред него се настаниха момче и момиче, двайсетина годишни, бели, с бели тениски и с бели сладоледи в картонени чашки. Ослепителната белота на тениските им беше цветът на управлението на Буш. Девойката веднага отпусна седалката така, че тя почти опря в Кац, а няколко минути по-късно хвърли картонената чашка и лъжичката на пода в краката му.

Той въздъхна тежко, свали слушалките, взе чашката и я метна в скута й.

— О, боже! — изпищя тя с вледеняващо отвращение.

— Ей, какво ти става, педал? — обади се искрящо белият й приятел.

— Хвърлихте я в краката ми — отвърна Кац.

— Но не я е хвърлила в скута ти.

— Невероятно постижение — да обясняваш най-самодоволно как гаджето ти е хвърлило мръсната си чашка в краката на някого.

— Това е обществено превозно средство — заяви момичето. — Като не можеш да търпиш другите хора, купи си самолет.

— Непременно.

През останалия път до Вашингтон двамата младежи не спряха да ръчкат седалките си, мъчеха се да разхлабят механизма и да ги отпуснат така, че да опрат в Кац. Ако го бяха разпознали, което беше малко вероятно, сигурно не след дълго щяха да разкажат в блоговете си какъв негодник е Ричард Кац.

Макар че беше свирил доста във Вашингтон, разпрострелият се нисък град и объркващите го пресичащи се булеварди все още го плашеха. Чувстваше се като плъх в (правителствен) лабиринт. От задната седалка на таксито му се струваше, че шофьорът го кара не към Джорджтаун, а към израелското посолство, където ще го подложат на разпит с мъчения. Хората по улиците като че ли бяха на някакви специални хапчета, които да им гарантират униформена безличност. Все едно личният стил беше летлива субстанция, която се изпаряваше във вакуума на вашингтонските тротоари и нечовешки големите площади. Облеченият с овехтяло кожено яке Кац имаше чувството, че градът му нашепва: „Умри!“.

Къщата в Джорджтаун обаче се отличаваше от околните. Доколкото знаеше, Уолтър и Пати не си я бяха избрали сами, но така или иначе, тя издаваше добрия вкус на средната класа, който очакваше от тях. Покривът беше с керемиди, имаше няколко капандури, а високите прозорци гледаха към малка, но истинска морава. Месингова табелка над звънеца дискретно оповестяваше, че тук се помещава тръстът „Сини планини“.

Отвори му Джесика Бърглънд. Кац я помнеше като ученичка и като видя колко е пораснала — беше станала млада жена, — се усмихна радостно. Тя обаче изглеждаше ядосана, умът й явно беше другаде.

— Здрасти. Ела с мен в кухнята.

Той хвърли поглед към застлания с паркет дълъг коридор. В другия му край стоеше индийката.

— Здрасти, Ричард — помаха му тя смутено.

— Само минутка — рече му Джесика и пое напред, Кац я последва със сака си, минаха покрай голяма стая с бюра и канцеларски шкафове, след нея имаше по-малка със заседателна маса. Вътре миришеше на загрели полупроводници и хартия. Дървената маса в кухнята беше пренесена от Сейнт Пол. — Ей сега идвам измърмори Джесика и хукна след Лалита, която хлътна в някакво помещение в дъното.

— Аз съм младата — долетя оттам гласът на Джесика. — Нали така? Аз съм младият човек тук. Ясно ли ти е?

— Да, разбира се! — отвърна Лалита. — Затова толкова се радвам, че дойде да ни помогнеш. Просто казах, че самата аз не съм толкова стара.

— Ти си на двайсет и седем!

— Е, какво, стара ли съм?

— Откога ползваш мобилен телефон? Кога започна да влизаш в интернет?

— Бях в колежа. Само че, Джесика…

— Има огромна разлика между колежа и гимназията. Сега хората общуват по съвсем различен начин. И хората на моята възраст са го усвоили много по-рано от теб.

— Знам. Съгласна съм. Не разбирам защо си толкова ядосана.

— Защо съм ядосана ли? Защото си подлъгала татко да те смята за спец по младите хора, а ти не си нищо подобно, както току-що си пролича.

— Джесика, знам каква е разликата между писане на есемес и на имейл. Обърках се, защото съм уморена. Цяла седмица почти не съм спала. Не е честно да го правиш на въпрос.

— Ти изобщо пишеш ли есемеси?

— Не се налага. Ние имаме смартфони, през тях можеш да отваряш електронната си поща и да пращаш писма, все едно пишеш есемеси. Едно и също е.

— Не е! Боже господи! Нали точно това се опитвам да ти обясня! Не си имала телефон в гимназията и не схващаш, че телефонът е съвсем, ама съвсем различен от електронната поща. Съвсем различен начин да поддържаш връзка с хората. Имам приятели, които вече почти не отварят пощите си. След като с татко искате да стигнете до студентите, адски е важно да го разберете.

— Добре, сърди ми се. Продължавай да крещиш. Но имам работа, която трябва да свърша до довечера, така че ме остави на мира.

Джесика се върна в кухнята, беше стиснала зъби и клатеше глава.

— Извинявай. Сигурно искаш да си вземеш душ и да хапнеш нещо. Горе има трапезария и според мен би било хубаво да се използва от време на време. Приготвила съм, ъъъ… — тя се огледа напрегнато, още не беше се съвзела напълно. — Приготвила съм голяма салата и паста, ще я претопля. Купих и хляб, пословичният хляб, за който майка ми не се сеща, макар да знае, че тук ще е пълно с хора за почивните дни.

— Не се тревожи за мен — отвърна Кац. — Остана ми половин сандвич в чантата.

— Не, ще седна да ти правя компания. Но просто тук… цари хаос. Тази къща е просто… просто… — Джесика стисна юмруци и размаха ръце. — Ъъъъъ! Кошмар!

— Успокой се. Радвам се да те видя.

— Как изобщо живеят тук? Ето това не мога да разбера. Как функционира това нещо дори на най-елементарно ниво, например за изхвърлянето на боклука? — Тя затвори рязко вратата и снижи глас. — Един господ знае с какво се храни тя. Ако се вярва на майка ми, живее на овесени десертчета, мляко и сандвичи със сирене. И банани. Но къде са те? В хладилника няма дори и мляко!

Кац разпери ръце, за да покаже, че той няма нищо общо.

— Нашите може и да са ти казвали, че се интересувам от регионалните индийски кухни. В колежа имах много приятели от Индия. И преди години, когато за първи път дойдох тук, я помолих да ми покаже как готвят у тях, в Бенгал, където е била родена. Уважавам чуждите традиции и си мислех, че двете може да приготвим една хубава вечеря и да седнем на масата в трапезарията като семейство. Представях си колко хубаво ще се получи, нали тя е индийка, а аз обичам да готвя. А тя ми се изсмя, не можела дори яйце да си свари. Родителите й били инженери и не били виждали тиган през живота си. И планът ми си умря безславно.

Кац й се усмихваше, радваше й се как в стегнатата й единна личност се съчетават и сливат родителите й. Говореше като Пати, ядосваше се като Уолтър и все пак си беше самата себе си. Русата й коса беше прибрана и вързана на опашка, което изтегляше веждите й нагоре и й придаваше изненадан и леко подигравателен вид. Не изпитваше никакво сексуално влечение към нея и заради това я харесваше още повече.

— А къде са останалите? — попита той.

— Мама е в клуба, „работи“. Татко… не знам. На някаква среща във Вирджиния. Каза ми да ти предам, че ще се видите утре сутрин, мислел да се прибере още довечера, но изникнало нещо.

— А майка ти кога си идва?

— Късно. Както знаеш, макар че сега не си личи, тя беше чудесна майка, когато бях малка. Готвеше например. Караше хората да се чувстват добре дошли. Слагаше ваза с цветя на нощното шкафче. Очевидно всичко това вече е минало.

В качеството си на извънредна домакиня, Джесика го поведе по тесните стълби и му показа големите спални на втория етаж, които бяха превърнати във всекидневна и трапезария, долепената до тях малка стаичка със сгъваем диван, където Пати държеше компютъра си, а после го заведе в още по-малката стая на третия стаж, където щеше да спи.

— Това официално е стаята на брат ми — рече тя, — но той не е прекарал тук и десет нощи, откак нашите се пренесоха.

— Как е той?

Джесика сви рамене.

— Не знам.

— Не си ли говорите?

Тя вдигна към него ококорените си очи.

— Понякога, от дъжд на вятър.

— Е? С какво се занимава?

— Станал е републиканец и затова разговорите ни не са особено приятни.

— Аха.

— Ще ти донеса хавлия. Искаш ли и гъба?

— Никога не съм си падал по гъбите за баня.

След половин час той слезе изкъпан и с чиста тениска, вечерята го чакаше сервирана в единия край на масата в трапезарията. Джесика седна в другия край със скръстени ръце — явно тя беше от онези постоянно напрегнати като пружина девойки — и го гледаше как се храни.

— Между другото, поздравления за успеха. Беше ми много странно как изведнъж започнаха да те пускат по радиото и всички те слушаха.

— А ти? Какво харесваш?

— Падам си повече по етномузиката, най-вече от Африка и Южна Америка. Но твоят албум ми хареса. Разпознах езерото.

Дали това трябваше да означава нещо? Може би Пати й беше разказала за случилото се там? Само на нея, не на Уолтър?

— Май не се разбирате с Лалита — опипа почвата той. — Какво точно става тук?

Отново развеселеното или подигравателно ококорване.

— Какво?

— А, нищо. Просто напоследък нашите ме изкарват от равновесие.

— Имам чувството, че тя е нещо като проблем за родителите ти.

— Ммм…

— На мен ми се вижда готина. Умна, енергична, всеотдайна.

— Ммм…

— Искаш ли да ми кажеш нещо?

— Не! Просто ми се струва, че е хвърлила око на татко. И това направо съсипва мама. Като гледа какво става. Според мен, ако някой е женен, не бива да го закачаш, нали? Женените са забранена територия. Права ли съм?

Кац се прокашля, още не можеше да се ориентира накъде точно биеше Джесика.

— На теория е така. Само че животът става доста по-сложен, когато човек поостарее.

— Но това не означава, че трябва да я харесвам. Нито да я приемам. Знаеш ли, че тя живее на тавана? Тук е през цялото време. Прекарва с татко повече време, отколкото майка ми. И според мен това не е съвсем честно. Ако питат мен, тя трябва да се изнесе и да си намери отделен апартамент. Но баща ми май не е навит.

— Защо?

Джесика се усмихна напрегнато, нещастно.

— Родителите ми си имат много проблеми. Бракът им има много проблеми. Не е нужно да си психолог, за да го видиш. Майка ми е в депресия от години. И не може да я преодолее. Но двамата се обичат, знам, че се обичат, и затова страшно ме притеснява това, което става. Ако тя просто си тръгне — имам предвид Лалита, — ако просто си замине, така че мама отново да може…

— С майка ти близки ли сте?

— Не. Не много.

Кац дъвчеше мълчаливо и чакаше. Явно имаше късмет, беше хванал Джесика в разговорливо настроение.

— Не че тя не се старае. Само че винаги казва не това, което трябва. Не уважава мнението ми. Още не може да приеме, че съм що-годе интелигентен пълнолетен човек, който може сам да се грижи за себе си. Гаджето ми в колежа, той беше страшно сладък, а тя се държеше ужасно с него. Като че ли я беше страх, че ще се омъжа за него, и затова постоянно му се подиграваше. Той беше първото ми истинско гадже и аз исках просто да ми позволи да му се радвам, а тя не го оставяше на мира. Един път с Уилям дойдохме за почивните дни, за да обикаляме по музеите и да отидем на един митинг в подкрепа на еднополовите бракове. Спахме тук и мама започна да го разпитва дали му харесва момичетата да се събличат по купоните. Била чела някаква глупава статия във вестника как на купоните в общежитията момчетата предизвиквали момичетата да си покажат гърдите. Обясних й, че не сме във Вирджиния. Че в нашия колеж няма такива момчета, че това е някаква първобитна глупост, дето я правят долу, на юг, че не ходя във Флорида за пролетната ваканция, че не сме като онези, за които е чела в глупавата статия. Но тя не престана. Цяла вечер въртя Уилям на шиш какво смята за гърдите на момичетата! И се преструваше на изненадана, когато той обясняваше, че не си пада по такива работи. Знаеше, че той е искрен, да не говорим, че страшно се притеснява, задето майката на гаджето му го разпитва по такива теми, а тя се правеше, че не му вярва. За нея всичко беше майтап. Искаше да видя колко е смешен Уилям. Да, понякога той схващаше малко бавно, но пък тя можеше да ме остави сама да го открия, нали?

— Е, тя е загрижена за теб. Не иска да се омъжиш за неподходящ…

— Но аз нямах никакво намерение да се омъжвам за него! Там е цялата работа!

Погледът на Кац беше привлечен от гърдите й, които бяха почти изцяло скрити от здраво скръстените й ръце. Джесика имаше малък бюст като майка си, но не беше толкова добре сложена като нея. Сякаш любовта му към Пати се пренасяше и към дъщеря й, само че без желанието да спи с нея. Разбираше какво беше имал предвид Уолтър, когато му беше казал, че тя е от онези млади хора, които му дават надежда за бъдещето. Като че ли всичко в главата й си беше наред.

— Чака те хубав живот — заяви той.

— Благодаря.

— Имаш глава на раменете си. Радвам се, че те виждам отново.

— И аз така. Дори не помня откога не си идвал у нас. Май бях в гимназията?

— Работеше в една кухня за бедни. Баща ти ме заведе да ми я покаже.

— Да, тогава се мъчех да натрупам точки за колежа. Имах седемнайсет допълнителни дейности. Бях като Майка Тереза на колела.

Кац си сипа още малко паста, беше с маслини и някаква трева. Да, арагула: отново беше в сигурната прегръдка на средната класа. Попита Джесика какво ще прави, ако родителите й се разделят.

— Ти пък! Не знам. Надявам се, че няма да се стигне дотам. Мислиш ли, че ще го направят? Татко ли ти каза?

— Не бих изключил подобна възможност.

— Е, ще мина към лагера на мнозинството. Половината ми приятели са с разведени родители. Но никога не съм си представяла, че това може да стане и с нас. Докато не се появи Лалита.

— За тангото са нужни двама. Не бива да я виниш само нея.

— О, татко също е виновен, разбира се. Усещам го в гласа му и това направо ме… обърква. Някак си не ми се вписва. Винаги съм смятала, че го познавам добре. Но очевидно греша.

— А майка ти?

— Тя със сигурност не е щастлива.

— Не, имам предвид, ако тя си замине?

Озадаченото изражение на Джесика разпръсна подозренията му, че Пати може да й е доверила нещо.

— Не мисля, че би го направила. Освен ако татко не я накара.

— Положението я устройва?

— Джоуи твърди, че не е щастлива. Предполагам, че тя му казва много повече неща, отколкото на мен. Или просто Джоуи си измисля, за да ми става гадно. Да, тя постоянно се присмива на татко, но това не означава нищо. Тя се присмива на всички — включително и на мен, когато не съм наоколо, сигурна съм. Всички сме й много забавни и това страшно ме дразни. Но обича семейството си. Не мисля, че ще се реши лесно на някаква промяна.

Кац се зачуди дали това е вярно. Преди четири години Пати му беше казала, че не желае да напусне Уолтър. Но пророкът в гащите му настойчиво твърдеше друго, а и вероятно Джоуи беше по-достоверен източник от сестра си по отношение на състоянието на Пати.

— Майка ти е странен човек.

— Когато спра да й се ядосвам, ми става жал за нея. Толкова е умна, а не е постигнала нищо, освен че е била добра майка. Аз отсега мога да кажа, че няма да си седя по цял ден у дома с децата.

— Значи, все пак искаш деца? Въпреки кризата с пренаселването на света?

Тя се ококори още повече и се изчерви.

— Едно или две. Ако срещна точния мъж. Което едва ли ще стане в Ню Йорк.

— Там конкуренцията е голяма.

— О, благодаря, благодаря, знаех си, че ще ме разбереш. Никога в живота си не съм се чувствала толкова нищожна, невидима и тотално отхвърлена, както през последните осем месеца. Мислех, че Ню Йорк е страхотно място за срещи. Но мъжете са или мухльовци и пълни дървета, или женени. Потресаващо е. Знам, че не съм манекенка или някоя готина мацка, но смятам, че заслужавам поне пет минути любезен разговор. Минаха осем месеца, а още ги чакам тези пет минути. Вече дори не искам да излизам, толкова е потискащо.

— Проблемът не е в теб. Ти си изглеждаш добре. Може би просто си прекалено мила за Ню Йорк. Там борбата е безмилостно жестока.

— Но защо е пълно с толкова много момичета като мен? И няма никакви мъже? Да не би всички готини пичове да са решили да отидат някъде другаде?

Кац прехвърли в ума си младите мъже, които познаваше в Ню Йорк, включително музикантите от „Уолнът Сърпрайз“, и не се сети за нито един, с когото би пуснал Джесика на среща.

— Момичетата идват да работят в издателствата или в благотворителни организации — каза той. — А момчетата да правят пари или да се занимават с музика. Извадката не е представителна. Момичетата са добри и интересни, мъжете са негодници като мен. Не го вземай навътре.

— Бих се радвала и само на едно хубаво излизане.

Съжаляваше, задето й беше казал, че изглежда добре. Беше прозвучало малко като „О, хайде, не се коси“, надяваше се, че не го е приела по този начин. За съжаление, май беше точно обратното.

— Наистина ли си негодник? Или просто така го казваш?

Нотката игрива закачливост го сепна, трябваше да я прекърши веднага.

— Дойдох тук, за да помогна на баща ти.

— Това не се вписва в образа ти на негодник — продължи тя.

— Повярвай ми, такъв съм.

Изгледа я с най-строгия си поглед и като че ли я подплаши малко.

— Не разбирам.

— Не съм ти съюзник на индийския фронт По-скоро съм ти враг.

— Какво? Защо? Ти какво общо имаш?

— Казах ти вече. Негодник съм.

— Боже! Добре.

Джесика сведе очи към покривката, веждите й изглеждаха неестествено извити нагоре, беше едновременно объркана, изплашена и подразнена.

— Пастата е превъзходна, между другото. Благодаря ти.

— Пак заповядай. Сипи си и салата. — Тя стана. — Ще се кача да почета. Ако имаш нужда от нещо, обади се.

Той кимна и тя излезе. Стана му жал за нея, но беше дошъл да свърши една мръсна работа и нямаше смисъл да се мъчи да я захаросва. След като се навечеря, огледа голямата колекция от книги и още по-богатата сбирка от дискове и грамофонни плочи на Уолтър, а после се качи в стаята на Джоуи. Искаше да може да влезе в помещението, в което е Пати, а не да изглежда, сякаш я е чакал. Това би било твърде уязвима позиция, нямаше да е кацовско. Макар че по принцип мразеше тапи за уши, защото превръщаха обичайното бучене в ушите му в думкаща симфония, сега си сложи, за да не се ослушва постоянно за стъпки и гласове.

На сутринта се излежава почти до девет, а след това слезе да потърси нещо за закуска. Кухнята беше празна, но някой, навярно Джесика, беше направил кафе и беше подредил на масата кексчета и плодове. Над нарцисите и звездичките в малката градина отзад и над стрехите на съседните къщи ръмеше кротък пролетен дъждец. От стаите в предната част се чуваха гласове, Кац пое по коридора с чаша кафе и кексче в ръка и откри Уолтър, Джесика и Лалита — бодри и с все още влажни от сутрешния душ коси — да го чакат в заседателната зала.

— Добре, че дойде — рече Уолтър. — Време е да започнем.

— Не знаех, че се събираме толкова рано.

— Девет часът е. За нас това е работен ден.

Той и Лалита се бяха настанили един до друг в средата на масата. Джесика седеше в края със скръстени ръце, гледаше строго и недоверчиво. Кац се разположи срещу нея.

— Добре ли спа? — попита Уолтър.

— Нормално. Къде е Пати?

Уолтър сви рамене.

— Няма да участва в срещата, ако това питаш.

— Искаме да постигнем някакъв напредък — обади се Лалита. — А не да прахосаме целия ден в насмешки колко е невъзможно да се направи каквото и да е било.

Я виж ти!

Погледът на Джесика обикаляше от човек на човек. Отблизо се виждаше, че Уолтър има ужасни кръгове под очите, пръстите му шаваха по покривката, сякаш той си тактуваше нервно или просто не можеше да овладее треперенето им. Лалита също му се видя малко измъчена, лицето й синееше, което вероятно означаваше бледнина при тъмната й кожа. Предвид Стойката на телата им — съзнателно дръпнати на разстояние — Кац се зачуди дали привличането вече не си е свършило работата. Двамата изглеждаха гузни и потайни като любовници, принудени да спазват благоприличие на публично място. Или пък като хора, които все още не са се разбрали и са недоволни един от друг. Така или иначе, струваше си да ги държи под око.

— Да започнем с дефинирането на проблема — поде Уолтър. — Проблемът е, че никой не се осмелява да повдигне въпроса за пренаселеността. Защо? Защото темата не носи дивиденти. Защото в нея няма нищо ново. Защото, подобно на глобалното затопляне, все още не сме достигнали до етапа, в който последствията са неоспорими. И защото, ако започнем да поучаваме бедните и необразованите да раждат по-малко деца, ще звучим елитарно. Броят на децата е обратнопропорционален на икономическия статус, както и на възрастта, на която момичетата започват да раждат, което е също толкова вредно. А е достатъчно да се удвои средната възраст на първото раждане от осемнайсет на трийсет и пет години, за да спадне прирастът наполовина. Това е причината мишките да се размножават повече от леопардите — защото стигат до полова зрелост по-рано.

— Това сравнение не е много удачно — вметна Кац.

— Така е. Отново елитарност. Леопардите са „по-висш“ вид от мишките и зайците. Отново опираме до същия проблем: когато заговорим за високата раждаемост и ниската възраст при възпроизводство, излиза, че смятаме бедните за гризачи.

— Според мен сравнението с цигарите е по-добро — обади се Джесика от другия край на масата. Личеше си, че е била в скъп колеж и се е научила да се изразява правилно на училищните дебати. — Хората с пари могат да си купят „Золофт“ или „Ксанакс“. Затова високите акцизи на цигарите и алкохола удрят най-силно бедните. Евтините наркотици стават по-скъпи.

— Да — кимна Уолтър. — Това е важно. Същото се отнася и до религията, която е опиум за хората в неравностойно икономическо положение. Но ако се нахвърлим на религията, която е истинският злодей в случая, ще се възприеме като атака срещу онеправданите.

— Може да включим и оръжията — добави Джесика. — Ловуването също е занимание на бедните.

— Ха, кажи го на господин Хейвън — обади се Лалита. — Или на Дик Чейни.

— Не, всъщност Джесика е права — възрази Уолтър.

Лалита се обърна към него.

— Така ли? Защо? Какво общо има ловуването с прираста на населението?

Джесика нетърпеливо въздъхна.

„Очертава се дълъг ден“ — помисли си Кац.

— Всичко опира до личната свобода — заобяснява Уолтър. — В миналото хората са идвали в тази страна или заради парите, или заради свободата. А ако нямаш пари, още по-силно държиш на свободата си. Дори пушенето да те убива, дори да не можеш да си позволиш да купуваш храна на децата си, дори и децата ти да стават жертва на луди, докопали се до оръжие. Може да си беден, но единственото, което никой не може да ти отнеме, е свободата да прецакваш живота си, както сам си решиш. Ето това беше урокът на Бил Клинтън — не можеш да спечелиш изборите, ако се обявиш против личната свобода. Особено срещу правото да притежаваш оръжие.

Вместо да се нацупи, Лалита кимна покорно и това изясни ситуацията. Тя все още беше на колене, Уолтър не я беше дарил с милостта си. Той беше в стихията си, в личната си крепост на абстрактното мислене. Изобщо не се беше променил от годините им в „Макалистър“.

— Истинският проблем е — обади се Кац — капитализмът на свободния пазар. Нали така? Освен ако не говориш за забрана на размножаването, твоят проблем не са гражданските свободи. Истинската причина за липсата на културна тяга по въпроса за пренаселеността е, че ако заговорим за по-малко деца, това би означало да заговорим за граници на растежа. Нали така? А растежът не е някакъв второстепенен въпрос в идеологията на свободния пазар. Той е самата му същност. Нали? В икономическата теория на свободния пазар въпросите за околната среда и т.н. нямат място. Те са… как беше онзи любим твой израз, страничен, не, външен ефект, нали?

— Да, точно така — кимна Уолтър.

— Не ми се вярва теорията да се е променила кой знае колко от времето, когато бяхме в университета. Теорията е, че няма никаква теория. Нали така? Капитализмът не може да допусне говорене за граници, тъй като смисълът на капитализма е безкрайното нарастване на капитала. Ако искаш да ти обърнат внимание в капиталистическите медии и да общуваш в капиталистическата култура, не можеш да говориш за пренаселване. То е само по себе си безсмислица. И това е истинският ти проблем.

— В такъв случай може би е най-добре изобщо да не си губим времето — отбеляза сухо Джесика. — След като нищо не можем да направим.

— Не аз съм виновен за тази ситуация — отвърна Кац. — Просто я описвам.

— Знаем в какво е проблемът — намеси се Лалита. — Но ние сме прагматична организация. Не се опитваме да съборим цялата система, просто се мъчим да смекчим отрицателния ефект. Да повдигнем въпроса, преди да е станало твърде късно. Искаме да постигнем с пренаселването това, което Гор направи с промените в климата. Имаме един милион долара и разполагаме с няколко практични стъпки, които можем да направим веднага.

— В интерес на истината, аз нямам нищо против събаряното на цялата система — отбеляза Кац. — Може да ме пишеш доброволец.

— Тук — обади се Уолтър — системата не може да бъде съборена по една-единствена причина: свободата. В Европа свободният пазар се поддава на изкушенията на социализма просто защото хората не са се вкопчили толкова здраво в личните си свободи. Освен това прирастът там е по-нисък, въпреки че доходите са сравними. В общи линии европейците се държат много по-рационално. А разговорът за правата в нашата страна не е рационален. Води се на нивото на емоциите и на класовата омраза и точно заради това десницата го експлоатира толкова успешно. Затова искам да се върна към казаното от Джесика за цигарите.

Джесика кимна, сякаш му благодареше.

От коридора се чу тракане на токчета, Пати вървеше към кухнята. На Кац му се допуши, но вместо да си запали цигара, взе празната чаша на Уолтър и извади тютюн за дъвчене.

— Обществените промени се случват или от горе надолу — продължи Уолтър, — здравните власти издават доклад, образованите хора го прочитат, умните младежи си дават сметка, че да пушат, е глупост, и процентът пушачи в страната намалява. Или от долу нагоре — Роза Паркс сяда в автобуса, студентите чуват за това, правят митинг във Вашингтон, заминават за южните щати и се ражда движението за граждански права. Вече сме стигнали етапа, в който всеки що-годе образован човек може да разбере проблема с увеличаването на населението. Така че следващата стъпка е да привлечем вниманието на студентите.

Уолтър се разпростря по темата за младежите в университетите, а Кац наостри уши да чуе какво прави Пати в кухнята. Започваше да осъзнава в колко шибано положение се намира. Искаше онази Пати, която не искаше Уолтър, домакинята, която повече не желаеше да бъде домакиня, а да спи с рокаджия. Но вместо просто да я извика и да й го каже, той стоеше тук като някой второкурсник и угаждаше на интелектуалните фантазии на стария си приятел. Какво толкова имаше в Уолтър, че така го изваждаше от релси? Чувстваше се като волна пеперудка, хваната в лепкавата паяжина на семейството. Не можеше да престане да се опитва да бъде мил с Уолтър, защото го харесваше; ако не го харесваше толкова много, сигурно нямаше да си падне и по Пати, а ако не си беше паднал по нея, нямаше да стои тук да се преструва. Каква каша!

Стъпките й отново отекнаха в коридора. Уолтър млъкна и си пое дъх, видимо се напрегна. Кац завъртя стола си към вратата и тя се появи. Лъчезарната майка с тъмна страна. Носеше черни ботуши, тясна червено-черна копринена пола и елегантен къс шлифер, с който изглеждаше страхотно и не приличаше на себе си. Той не помнеше да я е виждал облечена с нещо друго, освен джинси.

— Здравей, Ричард — завъртя глава към него тя. — Здравейте и на останалите. Как върви?

— Тъкмо започваме — отвърна Уолтър.

— Тогава да не ви прекъсвам.

— Облякла си се като за излизане — отбеляза той.

— Отивам на пазар. Ще се видим довечера, ако сте тук.

— Ще приготвиш ли нещо за вечеря? — попита Джесика.

— Не, на работа съм до девет. Но ако искате, може да взема нещо по пътя.

— Няма да е зле, ние ще заседаваме цял ден.

— Бих се радвала да приготвя вечеря, но съм на работа.

— Няма значение, забрави — рече Джесика. — Ще излезем или ще измислим нещо.

— Така наистина ще е най-лесно — съгласи се Пати.

— Както и да е — рече Уолтър.

— Да, както и да е — повтори тя. — Надявам се, че поне ще се забавлявате.

След като така набързо подразни някои и игнорира и разочарова други, тя продължи по коридора и излезе от предната врата. Най-видимо показваше недоволството си Лалита, която от мига на появата на Пати беше забила поглед в телефона си.

— Да не е започнала да работи по седем дни в седмицата? — попита Джесика.

— Май не е — отвърна Уолтър. — Не съм сигурен какво точно трябваше да означава това.

— Все нещо трябва да означава — измърмори Лалита, щракайки с палец по копчетата на телефона.

Джесика се завъртя и й се сопна:

— Не го ли написа вече? Докога ще те чакаме?

Лалита стисна устни и продължи да щрака.

— Остави го за после — обади се нежно Уолтър.

Тя хвърли телефона на масата.

— Добре, готова съм!

Благодарение на прилива на никотин Кац се поокопити. Пати се държеше предизвикателно и това беше добре. Фактът, че се беше нагласила така, също не му убягна. Защо се беше издокарала? Заради него. Защо работеше в петък и в събота до късно вечерта? За да го избегне. Включваше се в играта му на криеница. След като тя си тръгна, той я виждаше по-ясно, получаваше позивните й без смущения, представяше си как сграбчва хубавата й пола, припомняше си колко страстно го желаеше тя в Минесота.

Но сега трябваше да се върне към проблема с прекомерното възпроизводство: първата им задача, заяви Уолтър, била да измислят име за своята инициатива. Неговата работна идея била „Младежта срещу безумието“, отдаване на лична почит към песента „Младежта срещу фашизма“, която според него (и Кац беше напълно съгласен) била най-доброто парче на „Соник Йот“. Но Джесика категорично настоя да изберат име, което да утвърждава, а не да отрича. Нещо „за“, не „против“.

— Младите хора днес са много по-свободомислещи, отколкото сте били вие навремето — обясни тя. — Алергични са към всичко, което намирисва на елитарност или незачитане на чуждото мнение. Вашата кампания не бива да казва на другите какво да не правят. Тя трябва да утвърждава готиния избор, който сме предпочели.

Лалита предложи „Мисли за живите“, което ужасно подразни слуха на Кац, а и Джесика веднага го обля с презрение. Напъваха си мозъците целия предобед, като според Кац щеше да е много по-добре да се обърнат към професионален рекламен консултант. Минаха през „Самотна планета“, „Свеж въздух“, „Кондоми без край“, „Коалиция на вече родените“, „Свободно място“, „Качествен живот“, „Малка къщичка“ и „Достатъчно!“ (което на Кац му хареса, но другите го отхвърлиха като твърде негативно и той си го записа за някоя бъдеща песен или албум). Поспориха за „Нахранете живите“, „Бъдете разумни“, „Хладен ум“, „По-добрият начин“, „Силата е в малочислеността“, „По-малко е повече“, „Празни гнезда“, „Радостта да нямаш“, „Без деца завинаги“, „Без бебе в колата“, „Нахрани се сам“, „Осмели се да не осемениш“, „Депопулационизирай!“, „Май николко“, „И нула е много“, „Удари спирачка“, „Майната му на семейството“, „Охлади се“, „Няма място“, „Повече за мен“, „Сам вкъщи“, „Дишащ“, „Повече място“, „Обичай това тук“, „Без деца по своя воля“, „Краят на детството“, „Без деца“, „Атом от двама“, „Май никога“ и „Защо да бързаме?“, и ги отхвърлиха всичките. За Кац цялото това упражнение беше доказателство за невъзможността на начинанието и за специфичния отвратителен вкус на резултата от напъна нещо да звучи „готино“ и „по-така“, ала Уолтър направляваше обсъждането с блага приповдигнатост, която говореше за дълъг стаж в изкуствения свят на неправителствените организации. И на всичкото отгоре се канеше да похарчи за това безумие сума ти пари.

— Предлагам да се спрем на „Свободно място“ — обяви той накрая. — Харесва ми, защото отнема думата „свобода“ от врага и навява асоциации за Дивия запад. Ако нещата потръгнат, може да се използва и като име на цяло движение, не само на нашата група. Движение за свободно място.

— Само на мен ли ми звучи като „свободно място за паркиране“? — попита Джесика.

— Тази конотация не е чак толкова отрицателна — отвърна Уолтър. — Всички знаем какво е да не можеш да намериш свободно място за паркиране. По-малко хора на земята, по-добри възможности за паркиране. Всъщност това е много ясен ежедневен пример за вредата от пренаселеността.

— Трябва да проверим дали „Свободно място“ не е запазена марка — вметна Лалита.

— Запазените марки да вървят по дяволите — измърмори Кац. — Вече всяка фраза е запазена марка.

— Може да изписваме думите с по-голямо отстояние — предложи Уолтър. — Обратно на „ПървоЗемята!“ и без удивителната. Ако носителят на правата реши да ни съди, ще се защитим с по-голямото разстояние между думите. Ще звучи добре: съдебно дело за свободно място.

— По-добре изобщо да не се стига до съд — рече Лалита.

Следобеда, след като поръчаха сандвичи и ги изядоха, и Пати се прибра, и отново излезе, без да им се обади (Кац мярна в коридора черните й джинси, които беше облякла за работа), четиримата членове на консултативния съвет на „Свободно място“ изготвиха план за двайсет и пет летни стипендианти, които Лалита щеше да издири и наеме. Тя предложи да организират музикален фестивал, чрез който да привлекат внимание към инициативата си, в края на лятото в една ферма за кози, собственост на тръста „Сини планини“, в южния край на резервата за коприварчета, но Джесика веднага възрази. Нищо ли не разбирала Лалита от новото отношение на младите хора към музиката? Не било достатъчно да се привлече някой известен изпълнител! Трябвало да изпратят двайсет стипендианти в двайсет града из страната да организират местни фестивали…

— Състезание, битка между бандите — вметна Кац.

— Абсолютно, двайсет местни битки между бандите — веднага прие идеята му Джесика.

Тя се беше държала студено с него през целия ден, но като че ли му беше благодарна за помощта срещу Лалита. Трябвало да предложат парични награди и така да привлекат по пет добри групи във всеки град, които да се състезават за правото да представят местната си музикална сцена на голямата битка между бандите в Западна Вирджиния под егидата на „Свободно място“, да включат в журито известни имена, които да подкрепят каузата за намаляване на прираста и като цяло да утвърдят новата мода да нямаш деца.

Кац, който беше погълнал колосални количества кофеин и никотин дори и по своите стандарти, беше изпаднал в някакво налудно състояние и се съгласи на всичко, което поискаха от него: да напише песни за „Свободно място“, да се върне във Вашингтон през май, за да се види със стажантите и да помогне за обучението им, да се появи на битката между бандите в Ню Йорк, да води фестивала „Свободно място“ в Западна Вирджиния, да се опита да събере отново „Уолнът Сърпрайз“, за да свирят там, да убеди най-известните си познати от музикалния свят да се включат в журито. Струваше му се, че просто подписва чекове без покритие, защото въпреки химическите вещества, които беше погълнал, истинското вещество на неговото състояние беше животрептящият стремеж да отведе Пати от Уолтър: това беше ритъмът, всичко останало бяха незначителните фльонги за украса. Разбий семейството: сто още едно заглавие за песен. А след като разбиеше семейството, нямаше да се налага да спази никое от обещанията си.

Толкова се беше навил, че когато срещата им свърши към пет и Лалита се затвори в кабинета си, за да положи началото на осъществяването на плановете, а Джесика се качи в стаята си, той се съгласи да излезе с Уолтър. Това сигурно щеше да е последното им излизане заедно. Оказа се, че в един от вашингтонските клубове ще свири нашумялата изведнъж група „Брайт Айс“ с талантливия млад вокал Конър Обърст. Билетите бяха свършили, но Уолтър държеше да надникне зад кулисите при Обърст, за да му пробута идеята за „Свободно място“, и изпадналият в еуфория Кац пренебрегна унижението и се обади на когото трябва, за да получат два пропуска. Беше готов на всичко, само и само да не се мотае из къщата в очакване на Пати.

— Не мога да повярвам, че правиш толкова много за мен — рече Уолтър в тайванския ресторант близо до „Дюпон Съркъл“, където спряха да хапнат.

— Пак заповядай.

Кац подхвана едно шишче, чудеше се дали ще може да го изяде и реши да не рискува. Не биваше и да прибягва отново до тютюна, но въпреки това той извади кутията.

— Май най-сетне се захващаме истински с нещата, за които говорехме в университета — рече Уолтър. — Това означава много за мен.

Погледът на Кац тревожно обикаляше из ресторанта, спираше се навсякъде другаде, но не и върху приятеля му. Имаше чувството, че е скочил от висока скала и краката му все още ритат във въздуха, но съвсем скоро ще се стовари на земята.

— Какво ти е? Малко си нервен.

— Не, добре съм.

— Не изглеждаш добре. Издъвка цяла кутия от тази гадост.

— Опитвам се да не пуша край вас.

— За което ти благодаря.

Уолтър изгълта шишчетата, докато Кац плюеше в една водна чаша, благодарен за моментното фалшиво облекчение на никотина.

— Как вървят нещата с девойката? — попита той. — Долових странни трептения от вас днес.

Уолтър се изчерви и не отговори.

— Спа ли вече с нея?

— Боже господи, Ричард! Това не е твоя работа.

— Леле! Значи, все пак си спал с нея?

— Не, просто не е твоя работа.

— Обичаш ли я?

— Исусе Христе! Достатъчно!

— Видя ли, това е по-добро за име. „Достатъчно!“ С удивителна. „Свободно място“ звучи като песен на Линирд Скинирд.

— Защо толкова държиш да спя с нея? А?

— Просто отбелязвам какво виждам.

— Само че ти и аз сме различни. Толкова ли ти е трудно да го разбереш? Човек може да има и по-висши ценности от това, да преспи с някоя мадама.

— Да, ясно ми е. На теория.

— Е, тогава престани да говориш за това. Става ли?

Кац нетърпеливо се огледа за сервитьора. Беше в лошо настроение и Уолтър страшно го дразнеше. Щом го беше шубе да посегне на Лалита и държеше да се прави на светец, хубаво, на Кац вече не му пукаше.

— Хайде, да вървим — подкани го той.

— Какво ще кажеш първо да донесат храната ми? Ти може и да не си гладен, но аз съм.

— А, разбира се. Моя грешка.

Около час по-късно, когато се присъединиха към навалицата от младежи пред клуб 9:30, въодушевлението му го напусна. Не беше стъпвал на концерт в качеството си на обикновен слушател от години, не беше ходил да слуша някой кумир на младежта, откакто сам той беше младеж, и така беше свикнал с кротките посетители на изявите на „Травматикс“ и „Уолнът Сърпрайз“, че беше забравил колко по-различна може да е младата публика. В колективната си устременост тя приличаше едва ли не на религиозна общност. За разлика от Уолтър, който следеше за всичко ново и притежаваше цялото творчество на „Брайт Айс“, и отегчително ги беше възхвалявал в тайванския ресторант, Кац познаваше групата само чрез осмоза. Той и Уолтър бяха поне два пъти по-възрастни от зализаните момчета и модерните сега пълнички момичета. Усещаше, че го оглеждат, тук-там някои го разпознаха и докато вървяха през опразненото през почивката пространство пред сцената, си помисли, че едва ли би могъл да направи по-голяма грешка от появата си тук, тъй като с присъствието си показваше одобрение за група, която почти не познаваше. Не беше сигурен кое е по-зле — да го забележат и да му засвидетелстват уважение, или да се губи в старческа невидимост.

— Искаш ли да се опитаме да минем отзад? — попита Уолтър.

— Не мога, друже. Не е за мен тая работа.

— Само колкото да ме представиш. Няма да отнеме и минута. След това аз ще се оправя.

— Не, не става. Не ги познавам.

Музиката в антракта, чийто подбор беше в правомощията на вокала, беше безупречно необичайна. (Като вокалист Кац винаги беше мразил позьорщината, себеизтъкването и дидактизма на подбора на подгряващата музика, натиска да се покаже модерен в слушателския си вкус и оставяше това задължение на другите членове на групата.) Докато на сцената подреждаха огромно количество микрофони и инструменти, Уолтър бълваше историята на Конър Обърст: бил започнал да записва от дванайсетгодишен, все още живеел в Омаха, групата му била по-скоро като комуна. От всички врати прииждаха хлапета с блеснали очи (колко дразнещо прославящо младостта име[20], помисли си Кац) и с епилирани задници. Усещането му за провал не се състоеше само от завист, нито дори от мисълта, че е надживял времето си. По-скоро беше отчаяние от раздробеността на света. Америка воюваше в две страни, планетата се нагорещяваше като фурна, а тук, в 9:30, беше пълно със стотици младежи от тертипа на приготвящата бананови кейкове Сара, със своите сладки копнежи и с невинното убеждение, че имат право на… на какво? На емоции. На върховно преклонение пред една суперспециална група. Правото да бъдат оставени за час-два в събота вечер да се побунтуват символично срещу цинизма и гнева на старците. Както Джесика беше казала на срещата им през деня, те като че ли не таяха злоба към никого. Личеше си по дрехите им, които не говореха за яростта и отчуждението на тълпите, в които беше участвал като млад. Те се събираха не от гняв, а за да отпразнуват факта, че като поколение са намерили един не толкова груб и по-достоен начин на съществуване, който неслучайно беше в хармония с потребяването. И затова му нашепваше: умри!

Обърст излезе на сцената в светлосин смокинг и с увесена на врата акустична китара. Първо изпълни две дълги соло парчета. Той наистина беше гениално хлапе и заради това беше непоносим за Кац. Беше заел позата на измъчена нежна душа, правеше си кефа да разтегля песните отвъд границата на поносимост, заиграваше се с конвенциите на популярната музика: от музиката му струеше искреност и когато майсторството му заплашваше да я забули с лъжа, свиренето му изливаше неподправените страдания на творец, мъчещ се да постигне искреността. След това излязоха останалите от групата плюс беквокалите, три прекрасни млади грации в черни рокли; като цяло концертът беше страхотен, Кац не си кривеше душата да го отрича. Просто имаше чувството, че е единственият трезвен в зала с пияници, единственият невярващ на църковна служба. Прониза го носталгия по Джърси Сити и тамошните убиващи вярата улици. Струваше му се, че все още го очаква някаква работа за довършване там, в неговата си откъсната ниша, преди светът да свърши.

— Какво ще кажеш? — попита Уолтър замаяно в таксито.

— Май остарявам — отвърна той.

— Според мен са невероятни.

— Юношеските им драми ми дойдоха малко в повече.

— Във всичките им песни става дума за вярата — обяви Уолтър. — Новият им албум е израз на невероятно пантеистично усилие да се запази вярата в този пълен със смърт свят. Обърст е вмъкнал идеята за издигане във всяка песен и затова и албумът се казва така: „Извисяване“. Нещо като религия, но без глупостите на религиозните догми.

— Възхищавам се на способността ти да се възхищаваш — отбеляза Кац и докато таксито пълзеше едва-едва сред другите коли на кръговото, добави: — Май няма да мога да направя това, което искаш, Уолтър. Срам ме е.

— Направи това, което можеш. Сам ще решиш кога ще се откажеш. Дори и само да дойдеш през май за ден-два да поговориш със стипендиантите и да преспиш с някое от момичетата, нищо няма да кажа. И то няма да е малко.

— Мисля да се върна към писането на песни.

— Чудесно! Прекрасна новина. По-скоро бих предпочел да се върнеш към музиката, отколкото да работиш за нас. Но престани да се правиш на дърводелец, за бога!

— Май ще се наложи да продължа още малко. Няма друг начин.

Когато се прибраха, къщата беше притихнала, единствено в кухнята светеше. Уолтър си легна веднага, но Кац се помота в кухнята, надяваше се Пати да го чуе и да слезе. Освен всичко останало, сега копнееше за компанията на човек с чувство за хумор. Хапна малко студена паста и изпуши цигара в задния двор. След това се качи на втория етаж и се спря пред вратата на малката стая на Пати в дъното на коридора. Предишната вечер беше видял възглавници и завивки на сгъваемия диван и беше останал с впечатлението, че тя остава да спи там. Вратата беше затворена, отдолу не се процеждаше светлина.

— Пати — повика тихо той, така че да го чуе, ако не спи.

Ослуша се напрегнато, но долови само бученето в ушите си.

— Пати?

Пенисът му изобщо не вярваше, че тя е заспала, от друга страна обаче, можеше стаята да е празна, а на него някак си не му се искаше да отвори да провери. Нуждаеше се от някакво, макар и слабо окуражаване или потвърждение на инстинктите си. Слезе отново в кухнята, довърши пастата и прочете „Поуст“ и „Таймс“. В два часа, все така замаян от никотина и леко ядосан на Пати, се качи отново пред стаята й, почука и отвори.

Облечена в черната си униформа от клуба, тя седеше на дивана в тъмното със сплетени в скута ръце и се взираше в нищото.

— Извинявай — измърмори Кац. — Удобно ли е?

— Да — отвърна тя, без да го поглежда. — Но по-добре да слезем долу.

Докато слизаше по стълбите, той усещаше непривично пристягане в гърдите си, силен копнеж, какъвто не беше изпитвал от гимназията. Пати го последва в кухнята и затвори вратата. Носеше меки на вид чорапи, чорапи на човек, чиито крака вече не са млади и нежни. Макар че беше без обувки с висок ток, ръстът й пак го изненадваше приятно, както винаги. В главата му изникна една от песните му, в която се казваше, че нейното тяло е тъкмо за него. Ето докъде я беше докарал — да се разчувства от собствените си песни. Тялото като за него все още беше много хубаво, в никакъв случай не го отблъскваше: със сигурност беше резултат от много часове потене в клуба. На черната й тениска с бели главни букви пишеше „Вдигай“.

— Ще си направя чай от лайка — рече тя. — Ти искаш ли?

— Да. Май никога не съм пил чай от лайка.

— Късметлия, щом си се опазил досега.

Тя отиде до офиса отпред и се върна с две чаши с гореща вода, от които се поклащаха картончетата на пакетчета с чай.

— Защо не ми отговори, когато се качих първия път? — попита той. — Седях тук два часа.

— Сигурно не съм те чула.

— Решила си, че просто ще отида да си легна?

— Не знам. Бях потънала в мисли, без всъщност да мисля за каквото и да е било. Но се досещах, че искаш да говориш с мен, и знаех, че трябва да го направя. Така че ето ме тук.

— Не си длъжна да правиш нищо, ако не го искаш.

— Не, не е проблем, трябва да поговорим. — Седна на дървената маса срещу него. — Добре ли си прекарахте? Джесика каза, че сте били на концерт.

— Да, заедно с осемстотин двайсетгодишни.

— Ха-ха! Горкичкият!

— На Уолтър му хареса.

— А, не се и съмнявам. Той е голям привърженик на младото поколение.

Недоволната нотка го окуражи.

— А ти не си, така ли?

— Аз ли? И дума да не става. Е, с изключение на моите деца. Тях все още ги харесвам. Но останалите? Ха-ха!

Тръпнещият й възбуждащ смях си беше същият. Но въпреки новата прическа и грима, Пати изглеждаше остаряла. Тя беше поела по пътя към старостта и чувството му за самосъхранение го подтикваше да побегне, докато не е станало късно. Беше дошъл тук, следвайки инстинкта си, но сега осъзнаваше, че между инстинкта и конкретния план има голяма разлика.

— И какво не им харесваш?

— О, откъде да започна? Например чехлите им. Не мога да понасям техните чехли. Обикалят навсякъде с чехли, все едно са в стаята си. А и дори не могат да чуят постоянното шляп-шляп-шляп, защото са отрупани с всевъзможни джаджи и са със слушалки в ушите. Като се ядосам за нещо на съседите, след малко виждам някое хлапе от университета в Джорджтаун на тротоара и изведнъж им прощавам, защото те поне са големи хора. И не се размотават наоколо по чехли, за да се хвалят колко са по-готини и разумни от нас, възрастните. Това ме напряга, не желая да гледам голи крака в метрото. А кой не би искал да види толкова красиви пръстчета? Толкова съвършен педикюр? Само човек, който има нещастието да е на средна възраст и не може да си позволи да се перчи с босите си крака.

— Не съм обърнал внимание на чехлите.

— Наистина си късметлия, щом си се опазил и от това.

Тонът й беше някак равнодушен и разсеян, недразнещ по начин, с който той би могъл да се справи. Лишено от окуражаване, нетърпеливото му очакване вехнеше. Започваше да я намразва, задето не е в това състояние, в което се беше надявал да я завари.

— А и това с кредитните карти — продължи Пати. — Използват кредитни карти дори и само за един хотдог или пакетче дъвки. Парите в брой са толкова демоде! Ако плащаш в брой, трябва да можеш поне да събираш и да изваждаш. Да обърнеш внимание на човека, който ти връща ресто. Поне за един кратък миг трябва да не си на сто процента отнесен и вглъбен в собствения си малък свят. Но с кредитна карта не е така. Просто я подаваш разсеяно и разсеяно си я вземаш обратно.

— Такива бяха и на концерта — рече той. — Хубави деца, но малко самовглъбени.

— Ще трябва да свикнеш. Джесика каза, че цяло лято ще бъдеш сред младежта.

— Да, може би.

— Останах с впечатление, че работата е сигурна.

— Мисля да се откажа. Всъщност вече го казах на Уолтър.

Пати стана и извади пакетчетата с чай в мивката, остана с гръб към него.

— Значи, може и да не дойдеш пак.

— Аха.

— Е, в такъв случай може би е жалко, че не слязох по-рано.

— Винаги може да дойдеш да ме видиш в Ню Йорк.

— Да, стига да ме поканиш.

— Каня те.

Тя се завъртя рязко, очите й бяха присвити.

— Не си играй с мен! Не искам да виждам тази ти страна. Прилошава ми от нея.

Той задържа погледа й, мъчеше се да й покаже, че говори сериозно — опитваше се сам себе си да убеди, че говори сериозно — но това като че ли я вбеси. Пати поклати глава и се отдръпна в ъгъла.

— Как вървят нещата с Уолтър? — попита той.

— Не е твоя работа.

— Всички все това повтаряте. Какво означава?

Тя се изчерви.

— Означава, че не е твоя работа.

— Според Уолтър положението не е цветущо.

— Е, прав е. В общи линии. — Изчерви се отново. — Но ти си се тревожи за Уолтър. Най-добрият ти приятел. Вече направи избора си. Съвсем ясно ми показа на кого държиш повече. Имаше възможност с мен, но избра него.

Кац усещаше как самообладанието му се пропуква и това беше доста неприятно усещане. Налягане между ушите, надигащ се гняв, желание за спор. Все едно изведнъж се превръщаше в Уолтър.

— Ти ме отблъсна.

— Ха-ха! „Извинявай, не мога да дойда във Филаделфия дори и за един ден заради горкия Уолтър!“

— Казах го за една минута. За трийсет секунди. А след това ти продължи цял час да…

— Да прецаквам всичко. Знам. Знам, знам, знам. Знам кой провали всичко. Знам, че съм аз! Но ти знаеше, че за мен е по-трудно, Ричард. Можеше да ми подадеш ръка! Можеше, да речем, да не отваряш дума за горкия Уолтър и наранените му чувства, а за мен! Затова казвам, че ти вече направи избора си. Може и да не си го съзнавал, но е така. И сега трябва да живееш с това.

— Пати…

— Може и нищо да не съм постигнала в живота, но ако не друго, имах време да мисля през последните години и разбрах някои неща. Сега имам по-добра представа кой си и как мислиш. Мога да си представя колко ти е неприятно, задето младата ни приятелка от Бенгал не проявява интерес към теб. Как това те вади от равновесие. Колко измамен се оказва този свят, нали? Каква ужасна гадост! Но може да се пробваш с Джесика, желая ти успех. И ако все пак удариш на камък, най-добре заложи на Емили от офиса. Уолтър обаче не си пада по нея, така че едва ли ще ти е интересна.

Кръвта му закипя, главата му бучеше. Все едно се беше нашмъркал с кокаин, примесен с гаден метамфетамин.

— Дойдох тук заради теб!

— Ха-ха! Не ти вярвам. И ти не си вярваш. Не те бива да лъжеш.

— Защо иначе да идвам тук?

— Не знам. От грижа за биоразнообразието и устойчивия ръст на населението?

Припомняше си колко неприятни бяха караниците с нея по телефона. Колко отвратителни бяха и как опъваха нервите му. Но не помнеше защо ги е търпял. Заради желанието й, заради опита й да го прелъсти. Това, което сега липсваше.

— Прахосах толкова много време да ти се ядосвам — рече тя. — Можеш ли да си представиш какво ми беше? Не отговори на нито едно от писмата ми, а аз продължавах да ти пиша… Знаеш ли колко беше унизително? Ти изобщо прочете ли ги?

— Повечето.

— Ха! Не знам дали това е по-добре, или по-зле. Може би няма никакво значение, тъй като, така или иначе, всичко беше само в главата ми. Прекарах три години в копнежи по нещо, което знаех, че няма да ме направи щастлива. Но това не ме накара да престана да го желая. Ти беше като гаден наркотик, за който не спирах да копнея. Целият ми живот отиде в тъгуване по някакъв опиат, който знам, че е вреден. И беше така буквално до вчера, когато те видях и осъзнах, че все пак не се нуждая от този наркотик. Изведнъж си помислих: „Какво съм си въобразявала? Той е дошъл тук заради Уолтър“.

— Не, дойдох заради теб.

Тя не го слушаше.

— Чувствам се толкова стара, Ричард. Дори и да не използваш живота си както трябва, той пак отминава. Всъщност дори отминава по-бързо.

— Не изглеждаш стара. Изглеждаш страхотно.

— Това е най-важното в крайна сметка, нали? Превърнала съм се в една от онези жени, които влагат хиляди усилия да изглеждат добре. Ако просто направя следващата крачка и се превърна в красив труп, ще реша целия си проблем.

— Ела с мен.

Пати поклати глава.

— Просто ела с мен. Ще отидем някъде и Уолтър ще е свободен.

— Не — отвърна тя, — макар и да ми е приятно най-сетне да го чуя. Мога да го прехвърля към изминалите три години и да измисля още по-хубави фантазии за това, което е можело да бъде. Ще обогати и без това доста богатия ми въображаем живот. Ще мога да си представя как оставам в твоя апартамент, докато ти обикаляш света и чукаш деветнайсетгодишни, или пък как тръгвам с теб по турнета и се грижа като майка за групата, нося ви мляко и курабийки в три посред нощ, или пък се превръщам в твоята Йоко и всички ме обвиняват за това, колко заспал и спокоен си станал, след това започвам да ти правя грозни сцени и малко по малко осъзнаваш колко е лошо, че си ме допуснал в живота си. Това ще ми стигне за месеци, че и години празни мечти.

— Не мога да разбера какво точно искаш.

— Повярвай ми, ако самата аз го разбирах, нямаше да водим този разговор. Мислех, че знам какво искам. Знаех, че не е правилно, но поне смятах, че го знам. А сега ти си тук и все едно е било вчера.

— Само дето сега Уолтър е хлътнал по девойката.

Тя кимна.

— Точно така. И знаеш ли какво? Оказва се, че това е изключително болезнено за мен. Опустошително болезнено…

Очите й се насълзиха, Пати бързо се извърна, за да ги скрие.

Кац беше изтърпявал немалко сълзливи сцени навремето, но за първи път му се налагаше да гледа как някоя жена плаче заради любовта си към друг. Изобщо не му харесваше.

— Прибра се от Западна Вирджиния в четвъртък вечерта — продължи тя. — Спокойно мога да ти го кажа, нали сме стари приятели. Прибра се от Западна Вирджиния в четвъртък вечерта, дойде в стаята ми и направи точно това, което винаги съм искала, Ричард. Винаги! През целия си съзнателен живот. Едва го познах. Все едно беше полудял. Най-сетне получавах това, за което копнеех, но само защото той си тръгваше. Сякаш беше дошъл да се сбогува с мен. Малък прощален подарък, за да ми покаже какво няма да получавам никога повече. Защото съм тровила живота му в продължение на твърде дълго време. И сега най-сетне е готов за нещо по-добро, но не с мен, тъй като заради мен е бил толкова нещастен.

Доколкото Кац можеше да се ориентира от чутото, беше закъснял с четирийсет и осем часа. Четирийсет и осем часа. Невероятно!

— Все още можеш да успееш — рече той. — Да го направиш щастлив, да бъдеш добра съпруга. Той ще я забрави.

— Може би. — Тя обърса очи с опакото на дланта. — Ако бях нормален, уравновесен човек, сигурно точно към това щях да се стремя. Едно време исках да победя. Бях боец. Но развих някаква алергия към това, да постъпвам разумно. Цял живот съм била недоволна от самата себе си.

— Точно затова те обичам.

— О, сега пък обич. Любов. Ричард Кац говори за любов. Това трябва да е знак, че е време да си лягам.

Това беше финална реплика, той не се опита да я спре. Но вярата му в инстинктите му беше толкова силна, че когато след десетина минути се качи в стаята си, все още си представяше, че може да я завари да го чака в леглото. Вместо това намери на възглавницата си дебел неподвързан ръкопис с нейното име на първата страница. Заглавието гласеше „Бяха допуснати и грешки“.

Кац се усмихна. Натъпка в бузата си голямо парче тютюн и отвори ръкописа, чете, докато навън не започна да просветлява, като от време на време плюеше във вазата на нощното шкафче. Забеляза, че са му най-интересни страниците, в които ставаше дума за него, това потвърждаваше отдавнашното му подозрение, че в крайна сметка хората искат да четат за самите себе си. Освен това изпита задоволство, че наистина е бил завъртял главата на Пати още в началото, спомни си защо я е харесвал. Но въпреки това, когато отгърна последната страница и изплю подгизналия тютюн във вазата, усети не друго, а поражение. Не, не се чувстваше победен от Пати, колкото и да бяха впечатляващи писателските й умения, той не би паднал по-долу в полето на себеизразяването. Беше победен от Уолтър, защото текстът очевидно беше написан за него като болезнено, трудно за поднасяне извинение. Уолтър беше звездата в драмата на Пати, Кац беше просто интересен поддържащ актьор.

За миг в така наречената му „душа“ се отвори врата, колкото да зърне жалката си наранена гордост, но той побърза да я затръшне и си помисли колко е бил глупав, че да си позволи да желае Пати. Да, харесваше му как говори, имаше фатална слабост към определен тип умни, депресивни мадами, но не познаваше друг начин да общува с тях, освен да преспива с тях, да си тръгва, да се връща и пак да спи с тях, отново да си тръгва, да ги мрази, отново да спи с тях и т.н. Искаше му се да можеше да се върне назад и да поздрави своето двайсет и четири годишно Аз, което в онази мръсна дупка в Чикаго беше осъзнало, че жена като Пати е за мъж като Уолтър, който, каквито и други недостатъци да имаше, притежаваше търпението и въображението да се справи с нея. От тогава насетне Кац повтаряше една и съща грешка, завръщаше се на терен, на който нямаше как да не бъде победен. Написаното от Пати показваше колко е трудно да се разгадае кое е „добро“ и кое „лошо“ на този терен. Той лесно определяше кое е добро за него и това му беше вършило чудесна работа през целия му живот. Единствено когато беше край Бърглъндови, то не беше достатъчно. Беше му писнало от това, беше готов да сложи край.

— Е, друже, това е краят. Този път спечели, стари приятелю.

Прозорецът светлееше. Кац отиде в банята, изхвърли в тоалетната сдъвкания тютюн, пусна водата и върна вазата на мястото й. Радиочасовникът показваше 5,57. Събра си багажа, слезе в кабинета на Уолтър и остави ръкописа на бюрото му. Малък прощален подарък. Някой трябваше да проветри тук, да сложи край на глупостите и очевидно Пати не беше в състояние да го направи. Искаше Кац да свърши мръсната работа? Добре, хубаво. Беше готов да покаже, че не е мухльо. Смисълът на живота му беше да изговаря мръсната истина. Да е гаднярят. Прекоси големия коридор и излезе през предната врата, която сама се затвори след него. Щракването на ключалката прозвуча някак си окончателно. Сбогом, Бърглъндови!

През нощта беше нахлул влажен въздух, колите в Джорджтаун бяха росни, разнебитените плочки на тротоара лъщяха. В напъпилите дървета шаваха птички, по бледото пролетно небе браздеше рано излетял самолет. В сутрешната тишина дори и бученето в ушите на Кац като че ли беше заглъхнало. Подходящ ден да умреш. Опита се да си спомни откъде беше тази фраза. „Крейзи Хорс“? Нийл Янг?

Метна сака на рамо и пое след свистящите коли, стигна до дълъг мост, който водеше към сърцевината на американското световно господство. Спря в средата на моста, загледа се в една жена, която бягаше за здраве на алеята край реката, и се опита да прецени по фотонното взаимодействие между нейния задник и своята ретина дали наистина денят е подходящ за умиране. Височината беше достатъчна, ако скочеше, щеше да се убие, а и това определено беше начинът да го направи. Бъди мъж, скочи с главата напред. Да. Пенисът му казваше „да“, но това със сигурност не се отнасяше за широкия задник на отдалечаващата се бегачка.

Дали пенисът му не го беше довел във Вашингтон, за да му предаде посланието за смъртта? Може би просто Кац беше разбрал погрешно пророчеството му? Беше сигурен, че няма да липсва на никого. Можеше да освободи Пати и Уолтър от товара си, да освободи самия себе си от товара да е товар. Можеше да отиде там, където вече го чакаха Моли и баща му. Надникна през перилата, щеше да се стовари върху чакъл и отъпкана гола земя. Запита се дали това никакво парче земя заслужава да го убие. Него, великия Ричард Кац! Заслужаваше ли?

Изсмя се и продължи по моста.

Върна се в Джърси и обяви война на мръсотията в апартамента си. Отвори прозорците да влезе топлина и подхвана пролетно почистване. Изми и подсуши чиниите, изхвърли купища безполезна хартия, едно по едно изтри три хиляди писма от пощата си, като от време на време спираше и вдъхваше с пълни гърди мириса на блато, пристанище и смет, обичаен за топлите месеци в Джърси. Вечерта изпи няколко бири, извади банджото и китарите, увери се, че грифът на стария „Страт“ не се е поправил сам през месеците, в които китарата беше седяла в калъфа. Изпи трета бира и се обади на барабаниста от „Уолнът Сърпрайз“.

— Здрасти, куре! — извика в слушалката Тим. — Радвам се да те чуя най-сетне… Ама друг път!

— Какво да ти кажа…

— Например: много съжалявам, че съм такъв негодник! Съжалявам, че се скрих и само ви лъгах. Педераст!

— Ъъъ, за съжаление, трябваше да оправя някакви неща.

— Да, педерастията изисква много време. Защо изобщо ми се обаждаш, по дяволите?

— За да те чуя.

— Ти, дето толкова време само се кри и ни лъга?

Кац се усмихна.

— Предлагам да ми изпратиш оплакванията си в писмен вид, така че сега да поговорим за нещо друго.

— Вече го направих, педераст такъв. Поглеждал ли си си пощата през изминалата година?

— Добре, обади ми се, когато ти се оправи настроението. Телефонът ми отново работи.

— Телефонът му отново работел! Браво, поздравления, Ричард. А как е компютърът ти? И той ли работи?

— Само исках да ти кажа, че съм тук, ако решиш да се обадиш.

— А аз ще ти кажа да вървиш на майната ти!

Кац затвори, беше доволен от разговора. Тим едва ли щеше да си направи труда да го ругае, ако си беше намерил по-добро занимание от „Уолнът Сърпрайз“. Изпи една последна бира, сдъвка едно силно успокояващо, което му беше дал някакъв лекар в Берлин, и спа тринайсет часа.

Събуди се чак следобед, беше горещо и грееше ослепително слънце. Излезе да се поразходи из квартала, като оглеждаше оскъдно облечените по тазгодишната мода жени, и си напазарува, купи фъстъчено масло, банани, хляб. След това отиде с колата до Хобокен да остави китарата при майстора си, а на връщане реши да се отбие да хапне в „Максуел“ и да види кой ще свири там тази вечер. Сервитьорите го посрещнаха все едно беше смело завръщащият се след позора в Корея генерал Макартър. Мадамите се надвесваха над него и циците им изскачаха от малките бюстиета, някакъв тип, когото може би познаваше, но отдавна беше забравил, го черпи бира, а групата на сцената, „Тутси Пикник“, не беше ужасно отегчителна. Като цяло смяташе, че решението му да не скочи от моста във Вашингтон е било правилно. Освобождаването от Бърглъндови беше като по-нежна и съвсем не неприятна смърт, смърт без жило, състояние на частично несъществуване, в което можеше да отиде в апартамента на една четирийсетина годишна редакторка („запален, страстен почитател“), която се беше намърдала до него, докато „Тутси Пикник“ свиреха, да топне чушката няколко пъти и след това, на сутринта, да си купи понички на „Уошингтън Стрийт“ на път за колата си, преди да е започнало отчитането за платен престой.

На домашния телефон имаше съобщение от Тим, но не и от Бърглъндови. Той се възнагради със свирене на китара четири часа. Беше чудесен топъл ден, животът на улицата се будеше от дългия си зимен сън. Пръстите на лявата му ръка бяха загубили мазолите си и едва не се разкървавиха, но нервите под кожата, умъртвени още преди десетилетия, си бяха все така мъртви. Изпи една бира и отскочи до любимото си капанче за сандвичи на ъгъла с намерението да хапне и да посвири още малко. Когато се върна, откри Пати седнала на стълбите.

Беше облечена в памучна пола и синя блуза с потни кръгове под мишниците. До нея имаше голям куфар и купчина горни дрехи.

— Виж ти!

— Изхвърлиха ме — усмихна се немощно тя. — Благодарение на теб.

Ако не друго, то поне пенисът му беше доволен от това потвърждение на пророческите му способности.

Неприятности

Майката на Джонатан и Джена се беше контузила в Аспен. Опитвайки се да избегне сблъсък с някакво фукащо се с уменията си хлапе, тя беше кръстосала ските и при падането си беше счупила две костици на левия крак над обувката, поради което нямаше как да придружи дъщеря си на традиционната екскурзия до Патагония, където ходеха на езда всяка година. За Джена, която беше свидетелка на злополуката и беше преследвала виновника, за да го издаде пред полицията, докато Джонатан се грижеше за проснатата в снега Тамара, инцидентът беше поредната капка в дългия низ от злощастия, сполетели я след дипломирането от „Дюк“ миналата пролет; за Джоуи, който през последните седмици се чуваше с нея по два-три пъти на ден, той беше дългоочакван подарък от боговете, пробивът, за който копнееше от повече от две години. След като завърши, Джена се премести в Манхатън, започна работа в известна компания за организиране на приеми и се пробва да живее с Ник, с когото бяха „почти сгодени“, през септември обаче се изнесе в самостоятелен апартамент, а през ноември, в резултат на постоянния неприкрит натиск на семейството си и на по-завоалираните подривни усилия на Джоуи, който официално беше обявен за неин „пръв душеприказчик“, обяви връзката си с Ник за нищожна, мъртва и безнадеждна. Към този момент тя беше на големи дози „Лексапро“ и единствената светлина в живота й беше язденето в Патагония, на което Ник няколкократно беше обещавал да я придружи, но все не успяваше заради натоварването си в „Голдман Сакс“. Сега дойде времето Джоуи да обяви, че се е качвал на кон през онова лято, когато като ученик беше работил в ранчото в Монтана, и може да седи на седлото, макар и малко тромаво. Зачестилите телефонни съобщения и обаждания от страна на Джена му подсказваха, че вече му е отредена по-високопоставената роля на преходен обект, ако не и на истински приятел, като последните му съмнения бяха разпръснати от поканата да сподели стаята й в луксозния аржентински курорт, резервирана от Тамара преди нещастния случай. И тъй като и без това се оказваше, че Джоуи има работа в съседен Парагвай и му се налага да отскочи до там, той прие предложението без колебания. Единственият сериозен аргумент срещу ваканцията с Джена в Аржентина беше фактът, че преди пет месеца, едва двайсет и пет годишен, в пристъп на умопомрачение се беше оженил за Кони Монахан в Ню Йорк. Това обаче далече не беше най-голямата му тревога в момента и Джоуи реши да не й обръща внимание.

Вечерта преди да отлети за Маями, където щяха да се срещнат с Джена на летището, тъй като тя беше на гости на баба си и дядо си, той се обади на Кони в Сейнт Пол, за да й съобщи за заминаването си. Съжаляваше, че се налага да шикалкави и да се преструва, но южноамериканските му планове му даваха добро извинение да отложи пристигането й в апартамента, който беше наел в един мрачен квартал на Александрия. Допреди няколко седмици можеше да се оправдава с ученето, но сега беше прекъснал за един семестър, за да ръководи бизнеса си, и Кони, която беше нещастна у дома с Карол, Блейк и двете си породени сестри, не можеше да разбере защо не й позволява да живее със съпруга си.

— Освен това не ми е ясно защо отиваш в Буенос Айрес, след като доставчикът ти е в Парагвай.

— За да поупражнявам испанския си — отвърна Джоуи, — преди да се наложи да го използвам. Казват, че Буенос Айрес е невероятен. А и без това трябва да се прехвърля на летището там.

— Искаш ли да отделиш една седмица и да си направим медения месец в Аржентина?

Липсващият меден месец беше един от щекотливите въпроси. Джоуи повтори обичайната си позиция, че е твърде притеснен и изнервен, за да се наслади на една ваканция, а Кони отвърна с мълчание, което при нея беше равносилно на укор. Все още се въздържаше да го упреква директно.

— Където и да е по света — рече той. — След като ми платят, ще те заведа, където си поискаш.

— Стига ми просто да живея с теб, да вървя до теб.

— Знам, знам. Ще е страхотно. Но сега ми е толкова натоварено, че едва ли ще ти е забавно с мен.

— Не е нужно да ми е забавно.

— Ще говорим пак, като се върна, става ли? Обещавам.

Някъде отдалече в слушалката долиташе приглушен бебешки плач. Детето не беше на Кони, но беше достатъчно близо до нея, за да го притесни. От август насам се бяха виждали само веднъж, в Шарлотсвил, по време на дългите почивни дни за Деня на благодарността. По Коледа (другият щекотлив въпрос) Джоуи беше зает с местенето си от Шарлотсвил в Александрия и за празника отиде на гости на родителите си в Джорджтаун. Беше казал на Кони, че има страшно много работа, но всъщност по цял ден се размотаваше, гледаше футбол, говореше си с Джена по телефона и се мъчеше да потуши нарастващото усещане за обреченост. Ако Кони беше предложила да хване самолета и да дойде при него, той щеше да се съгласи, само че тя беше болна от грип. Гадно му беше, като чуеше отслабналото й гласче по телефона, съзнаваше, че тя му е съпруга и той трябва да отиде да я види, но вместо това замина за Полша. Това, което установи по време на тридневния си кошмарен престой в Лодз и Варшава — придружаваше го като преводач един заселил се в Полша американец, който нямаше никакви проблеми с поръчването по заведенията, но при деловите преговори с коравосърдечните славяни разчиташе основно на джаджата за електронен превод, — толкова го уплаши, че седмици след завръщането си не можеше да се съсредоточи върху задачите си за повече от пет минути. Сега всичко зависеше от ходенето в Парагвай. А и беше много по-приятно да си представя леглото, което щеше да дели с Джена, отколкото да мисли за Парагвай.

— Носиш ли си халката? — попита Кони.

— Не — отвърна лекомислено той. — В джоба ми е.

— Хмм…

— Ей сега ще си я сложа — Джоуи се приближи към купичката с монети на нощното шкафче, където я беше оставил. Нощното му шкафче всъщност беше кашон. — Ето, слагам я, страхотно е!

— Аз си нося моята — каза Кони. — Харесва ми да я усещам на пръста. Но понякога забравям да я премествам на дясната ръка, когато излизам.

— Недей. Това не е хубаво.

— Спокойно, мили. Карол не обръща внимание на такива неща. Дори не ме поглежда. Не се понасяме.

— Все пак внимавай повече, става ли?

— Не знам.

— Още малко. Докато кажа на нашите. След това ще можеш да я носиш, колкото си искаш. Тогава и двамата ще ги носим през цялото време.

Трудно му беше да сравнява мълчанията й, но сегашното като че ли беше прекомерно тежко и унило. Знаеше, че тя се измъчва, задето трябва да пази брака им в тайна; беше се надявал, че мисълта да съобщи на родителите си ще престане да го плаши толкова, но с всеки изминал месец тя ставаше все по-страшна и по-страшна. Опита се да си сложи халката, но тя се запъна на кокалчето. Беше я купил набързо през август в Ню Йорк и му беше малка. Пъхна я в устата си, за да я навлажни, обиколи я с върха на езика си, все едно беше някоя част от тялото на Кони, и това го възбуди. Свърза го с нея, върна го към предишния август и лудостта, която бяха сторили. Плъзна хлъзгавата халка на пръста си.

— Как си облечена?

— С обикновени дрехи.

— Хайде, опиши ги.

— Нищо особено. Дрехи.

— Кони, заклевам се, че ще им кажа веднага щом ми платят. Сега имам по-важни проблеми. Шибаният договор просто ми изкарва акъла и в момента не мога да се заема с нищо друго. Хайде, кажи ми как си облечена. Искам да си те представя.

— С дрехи.

— Моля те.

Тя се разплака. От слушалката се разнесе едва чуто хлипане, милиграм нещастие, което Кони си позволи да покаже.

— Джоуи — прошепна тя, — мили… Съжалявам, страшно съжалявам. Но не мога повече.

— Потърпи само още съвсем малко. Докато се върна.

— Не знам дали ще мога. Имам нужда от нещо малко веднага. Нещо малко, но истинско. Нещо реално. Знаеш, че не искам да ти създавам неприятности. Не може ли да кажа поне на Карол? Просто искам все някой да разбере. Ще я накарам да се закълне, че ще си мълчи.

— Веднага ще каже на съседите. Знаеш я какво е плямпало.

— Не, ще я накарам да се закълне.

— И ще се окаже, че някой тепърва сяда да пише коледни картички — продължи той ядосано, ядосваше се не на Кони, а на начина, по който светът заговорничеше срещу него, — и ще го спомене на нашите. И тогава… и тогава…

— Добре, какво тогава мога да получа? Нещо мъничко, но истинско…

Явно интуицията й беше подсказала, че в пътуването му до Южна Америка има нещо гнило. А и той със сигурност се чувстваше гузен, но не заради Джена. Според неговата морална философия това, че се е оженил за Кони, му позволяваше да използва сексуалното разрешително, което тя му беше дала и не го беше изрично оттеглила. После щеше да му мисли, ако се окажеше, че с Джена си пасват идеално. Сега му тежеше не друго, а контрастът между богатството, което притежаваше — договор, който щеше да му донесе 600 000 долара, ако успееше да сключи сделката в Парагвай; възможност за едноседмична ваканция в чужбина с най-красивото момиче, което познаваше, — и нищожността на това, което в настоящия момент можеше да предложи на Кони. Гузната съвест беше играла роля и в импулсивното му предложение да се оженят, но макар че вече бяха изминали пет месеца оттогава, пак се чувстваше виновен. Издърпа халката от пръста си и нервно я пъхна в устата, стисна я с предните си зъби, обърна я с езика. Твърдостта на осемнайсеткаратовото злато го изненада. Мислеше, че златото е мек метал.

— Кажи ми едно хубаво нещо, което ще ни се случи — рече Кони.

— Ще спечелим купища пари — отвърна той и избута халката назад към кътниците. — След това ще си направим страхотно пътешествие, втора сватба и ще си прекараме чудесно. Ще завършим университета и ще започнем бизнес. Всичко ще е наред.

Този път от мълчанието й лъхаше съмнение. И той самият не вярваше на думите си. Дори и само заради това, че изпитваше панически страх да съобщи на родителите си за сватбата; мигът на признанието се беше раздул до такива ужасяващи размери във въображението му, че актът за граждански брак, който бяха подписали с Кони през август, му се струваше по-скоро договор за самоубийство, някаква тухлена стена, в която напразно блъскаше главата си. Връзката им изглеждаше смислена само в настоящето, когато бяха заедно, можеха да се сливат и да създават свой собствен свят.

— Мъчно ми е за теб — рече той.

— И на мен за теб.

— Трябваше да дойдеш за Коледа. Тогава сгреших.

— Щях да те заразя.

— Дай ми само още няколко седмици. Кълна ти се, че ще ти се реванширам.

— Не знам дали ще мога. Но ще се опитам.

— Съжалявам.

И наистина съжаляваше. Но и почувства неизразимо облекчение, когато тя му позволи да затвори и да насочи мислите си отново към Джена. Избута с език пръстена от бузата си, за да го извади от устата и да го прибере, но вместо това някак си езикът му се сви конвулсивно и Джоуи глътна халката.

— По дяволите!

Усещаше я в гърлото си, усещаше заседналата буца и протеста на меката тъкан. Опита се да я изтласка обратно, но вместо това тя потъна още по-надолу и изчезна при остатъците от големия сандвич от „Събуей“, с който беше вечерял. Джоуи изтича до мивката в бокса и пъхна пръст в гърлото си. Не беше повръщал от малък, свиванията на гърлото, които предшестваха изкачването по хранопровода, му напомниха колко се страхуваше от повръщането. От насилието в него. Беше все едно да се опита да се застреля — не би намерил сили да го направи. Надвеси се над мивката с отворена уста, надяваше се съдържанието на стомаха му да потече обратно някак си по естествен път, ненасилствено, но естествено, нищо подобно не се случи.

— Мамка му! Проклет страхливец!

Беше десет без двайсет. Самолетът му за Маями излиташе от „Дълес“ в единайсет сутринта, за нищо на света нямаше да се качи в него с пръстен в стомаха. Закрачи по лекьосания сивкав мокет във всекидневната и реши, че е най-добре да отиде на лекар. Бърза справка в интернет показа, че най-близката болница е на „Семинари Роуд“.

Грабна якето и изскочи навън, огледа се за такси, но в студената вечер движението по „Ван Дорн Стрийт“ беше необичайно слабо. Джоуи разполагаше с достатъчно пари във фирмената сметка, за да си купи кола, и то дори съвсем прилична, ала тъй като част от парите бяха на Кони, а останалите бяха заем от банката, той внимаваше с харчовете си. Стъпи на уличното платно, сякаш искаше да предизвика появата на коли. Но тази вечер нямаше таксита.

Насочи се към болницата и докато вървеше, получи съобщение от Джена: Тръпка? Той отговори: Абсолютно. Общуването с Джена, дори само името или адреса й все още имаха павловски ефект върху слабините му. Въздействието нямаше нищо общо с това на Кони (напоследък Кони го поразяваше все по-високо: в стомаха, в дробовете, в сърцето), но беше не по-малко настойчиво и силно. Джена го възбуждаше така, както го възбуждаха големите парични суми, сладкият отказ от социална отговорност, приемането на прекомерното потребление на ресурси. Много добре съзнаваше, че Джена вещае неприятности. Всъщност го възбуждаше най-вече питането дали самият той може да стане достатъчно неприятен, за да я получи.

Маршрутът му към болницата го доведе до сградата със сини стъкла по фасадата, в която беше прекарал дните, а понякога и нощите предишното лято, когато работеше за „Райзън“, поделение на Ел Би Ай, спечелило договор за приватизиране на бившите държавни хлебозаводи в току-що освободения Ирак. Шефът му в „Райзън“ Кени Бартълс беше двайсетина годишен млад мъж от Флорида с добри връзки, Джоуи му беше привлякъл вниманието по време на стажа си в института на бащата на Джонатан и Джена. Стажантската му програма беше една от петте, финансирани директно от Ел Би Ай, а дейността му, макар на пръв поглед да представляваше изготвяне на аналитични доклади за правителствените служби, се състоеше в търсене на начини Ел Би Ай да се възползва от американското нахлуване и превземане на Ирак, като след това тези възможности за печалба се оформяха като аргументи в полза на нападението. В отплата на свършеното по въпроса за иракските хлебозаводи, Кени Бартълс му беше предложил постоянна работа в „Райзън“ в зелената зона в Багдад. Джоуи му отказа по ред причини — Кони беше против; Джонатан го предупреждаваше, че ще сглупи, ако замине; страхуваше се да не го убият; искаше да остане по-близо до Джена; не биваше да напуска Вирджиния, за да не го изключат от университета; мъчеше го гадното усещане, че не може да има вяра на Кени, — и вместо това се съгласи през лятото да организира местното представителство на „Райзън“ и да се нагърби с взаимодействието с правителството.

Това решение му навлече яростта на баща му — отчасти именно заради тази причина не смееше да съобщи на родителите си за брака с Кони — но също така го накара да се пробва да установи колко безскрупулен може да бъде. Искаше да стане богат и коравосърдечен, така че да не му се налага да понася подобни изблици от баща си. Да може просто да му се изсмее в лицето и да му обърне гръб, да бъде като Джена, която например знаеше почти всичко за Кони, освен факта, че са женени с Джоуи, но въпреки това я смяташе за някаква дребна пречка, която само внася допълнителна тръпка и пикантност в игричките й с Джоуи. Тя страшно се забавляваше да го разпитва дали гаджето му знае колко често си говори с нея и да слуша лъжите, с които е забаламосал Кони. Джена беше далече по-неприятна, отколкото смяташе брат й.

В болницата му стана ясно защо околните улици бяха празни: цялото население на Александрия се беше събрало в отделението за спешна помощ. Трябваха му двайсет минути, за да се регистрира, като сестрата изобщо не се впечатли от острите стомашни болки, които той си измисли с надеждата да мине начело на опашката. След това седя час и половина сред своите кашлящи и кихащи съграждани, изгледа последния половин час от сериала „Спешно отделение“ на телевизора в чакалнята и размени няколко съобщения с приятели от университета, които все още се радваха на зимната ваканция, като през цялото време си мислеше колко по-лесно и по-евтино ще е просто да купи нова халка. Нямаше да му струва повече от триста долара и Кони никога нямаше да забележи разликата. Това, че се чувстваше толкова романтично привързан към един неодушевен предмет, че смяташе за свой дълг към Кони да си върне точно този пръстен, който тя му беше помогнала да изберат в магазинчето на „Четирийсет и седма“ един горещ следобед, не предвещаваше нищо добро за намерението му да стане по-коравосърдечен.

Лекарят, който го прегледа, беше млад бял мъж с воднисти очи и възпалено от бръсненето лице.

— Не се притеснявайте — рече той. — Проблемът сам ще се реши. Предметът ще си излезе, без дори да забележите.

— Не се притеснявам, че ще ми навреди. Просто искам да си върна пръстена още тази вечер.

— Хмм… Толкова ли е ценен?

— За мен е изключително ценен. Предполагам, че има някаква… процедура?

— Ако искате да си го върнете, процедурата е да изчакате ден-два, най-много три. И тогава… — Лекарят се усмихна. — Има един стар виц: майка води в спешното дете, което е глътнало няколко монети. Пита лекаря дали за детето няма някаква опасност и той й отговаря: „Всичко ще си проличи в памперса му“. Адски глупав виц. Но това е вашата процедура, ако държите да си върнете пръстена.

— Имам предвид процедура, която може да извършите веднага.

— Няма такава.

— Вицът ви беше много смешен. Разсмя ме. Ха-ха. Добре го разказахте.

Тази консултация му струва 275 долара. И тъй като не беше осигурен — властите във Вирджиния смятаха плащането на осигуровки от страна на родителите за финансова помощ — не му оставаше друго, освен да извади кредитната си карта. Ако не го хванеше запек, което беше точно обратното на проблема, с който свързваше Латинска Америка, явно му предстоеше едно доста миризливо начало на ваканцията с Джена.

Върна се апартамента късно след полунощ, събра си багажа, легна и се вслуша в движенията на храносмилателната си система. Тя работеше всеки миг от живота му, без той да й обърне ни най-малко внимание. Струваше му се странно, че стената на стомаха му и тайнственото малко черво са част от него също като мозъка, езика или пениса му. Докато лежеше и се напрягаше да долови незабележимите помръдвания, къркорения и нагласявания в коремната кухина, изведнъж го връхлетя усещането, че тялото му е отдавна изгубен роднина, който го чака в края на дълъг коридор, в чието начало Джоуи се намира в момента. Непознат роднина, когото зърваше за първи път едва сега. В някакъв момент, надяваше се далече в бъдещето, щеше да се осланя на това тяло, а след това, дай боже още по-късно, то щеше да го изостави и той щеше да умре. Представи си как душата му, познатата му самоличност се влачи бавно под формата на искрящ златен пръстен през чужда и неприятно миришеща местност към вонящата на лайна смърт. Беше сам с тялото си и тъй като, колкото и да звучеше смахнато, той беше тялото си, това означаваше, че е абсолютно сам.

Липсваше му Джонатан. По някакъв странен начин пътуването му с Джена беше по-гадно предателство към Джонатан, отколкото към Кони. Въпреки търканията им при първото празнуване на Деня на благодарността, двамата се бяха сдружили през изминалите две години и едва през последните месеци, след като Джоуи започна да работи за Кени Бартълс и Джонатан разбра за плановете му да замине с Джена, приятелството им се поразклати. Преди това Джоуи с приятна изненада установяваше колко държи на него Джонатан. Държеше на всичко в него, не само на онези негови страни, които той смяташе за редно да покаже пред света като готин студент в университета на Вирджиния. Най-голямата и най-приятна изненада беше, че Джонатан харесва Кони. Спокойно можеше да се каже, че ако не беше подкрепата на Джонатан за тяхната връзка, Джоуи нямаше да предложи брак на Кони.

Като се изключеха любимите му порносайтове, които бяха разчувстващо романтични в сравнение с онези, към които прибягваше Джоуи в мигове на нужда, Джонатан нямаше сексуален живот. Да, падаше си малко зубър, но много по-големи зубъри от него си имаха приятелки. Той просто беше ужасно непохватен с момичетата — до такава степен, че беше изгубил интерес към тях, и Кони, когато най-сетне се запознаха, се оказа единствената жена, край която можеше да се отпусне и да не се преструва. Несъмнено за това допринасяше и фактът, че тя беше изключително вярна на Джоуи, като по този начин спестяваше на Джонатан напрежението да се мъчи да я впечатлява или да се тревожи, че тя може да поиска нещо от него. Кони се държеше с него като по-голяма сестра, много по-мила и много по-обичаща го сестра от Джена. Докато Джоуи учеше или работеше в библиотеката, тя играеше с Джонатан на компютърни игри, приемаше загубите със смях и търпеливо изслушваше обясненията му за тънкостите в стратегията. И макар че Джонатан почти не се отделяше от леглото си и от специалната си възглавница от детството, и твърдеше, че са му необходими поне девет часа сън, той дискретно освобождаваше стаята в общежитието още преди Джоуи да го е помолил да ги остави сами. След като Кони си замина за Сейнт Пол, Джонатан обяви, че тя е страхотна, много готина и в същото време адски мила, и Джоуи за първи път изпита гордост от нея. Вече не я възприемаше като свое слабо място, проблем, който трябва да реши при първа възможност, а по-скоро като приятелка, чието съществуване спокойно може да обяви пред всички. Което на свой ред го накара да се ядосва още повече на прикритата, но ненамаляваща враждебност към Кони на майка си.

— Един въпрос, Джоуи — беше казала майка му по телефона, докато той и Кони наглеждаха къщата на леля му Абигейл. — Позволено ли ми е да задам един въпрос?

— Зависи какъв е — отвърна той.

— С Кони карате ли се?

— Не, мамо, няма да си говоря с теб за това.

— Сигурно ти е любопитно защо питам. Не ти ли е любопитно поне малко?

— Хич.

— Питам те, защото е нормално хората да се карат и ако не се карате, нещо не е наред.

— В такъв случай излиза, че между теб и татко всичко е наред.

— Ха-ха-ха! Много смешно, Джоуи.

— Защо да трябва да се караме? Хората се карат, когато не се разбират.

— Не, хората се карат, когато се обичат, но са отделни личности и не живеят в свой измислен свят. Естествено, не казвам, че трябва да прекалявате.

— Аха, само колкото е нужно. Ясно.

— Ако никога не се карате, би следвало да се запиташ на какво се дължи това. Какво не е наред.

— Не, мамо, съжалявам, няма да говоря за това.

— Или кой от вас живее в измислен свят.

— Честна дума, ще ти затворя и няма да ти се обадя цяла година.

— Кой е загърбил реалността.

— Мамо!

— Както и да е, това беше само един въпрос и след като го зададох, няма да те разпитвам повече.

Макар че майка му не можеше да се похвали, че е щастлива, тя продължаваше да налага разбиранията си на Джоуи. Сигурно смяташе, че се опитва да го предпази, но от думите й той долавяше само неодобрението й към Кони. Пати твърдеше, че е „изключително загрижена“, че Кони няма други приятели освен него. Веднъж я сравни с лудата си приятелка от колежа Илайза, която също нямала други приятелки. Джоуи отговори, че Кони има много приятели, тя го предизвика да посочи поне едно име и той грубо възрази, че отказва да обсъжда с нея неща, които не й влизат в работата. Кони наистина имаше приятелки от училище, поне две-три, но ги споменаваше главно за да покаже колко са повърхностни или колко са по-глупави от Джоуи, и той постоянно забравяше имената им. Така че с твърдението си майка му беше уцелила болното място. Тя беше твърде опитна, за да бръкне отново във вече отворена рана, но или беше най-големият майстор на намеците, или пък Джоуи беше най-чувствителният човек на света. Споменеше ли Пати предстоящо гостуване на старата си съотборничка Кейти Шмит, той веднага долавяше враждебна критика към Кони. Ако й се развикаше, тя започваше да се прави на психолог и му препоръчваше да анализира защо е толкова докачлив на тази тема. Не можеше да се насили да нанесе контраудара, който щеше да й затвори устата — да я попита колко приятели има тя самата след колежа (отговор: нула). Във всичките им спорове Пати разполагаше с нечестното преимущество, че му беше мъчно за нея.

Кони не отвръщаше на майка му с враждебност. Имаше пълно право да се оплаква, но не го правеше и това само подчертаваше колко несправедлива е неприязънта на майка му. Като малка Кони напълно доброволно, без намесата на Карол, правеше картички за рождените дни на Пати. Майка му ги приемаше с радост, докато двамата не станаха гаджета. След това Кони продължи да й прави картички и веднъж, още преди да замине в университета, Джоуи беше видял как майка му отваря картичката, поглежда пожеланието с каменно изражение и я изхвърля. Напоследък Кони беше започнала да й праща малки подаръци за рождения ден — обеци, кутия шоколадови бонбони — и в отговор получаваше официални сковани благодарности. Кони беше готова на всичко, за да си върне обичта на Пати, освен на единственото, което щеше да свърши работа — да престане да се вижда с Джоуи. Беше искрена и чистосърдечна, а майка му плюеше по нея. Тази несправедливост беше една от причините, поради които той се беше оженил за нея.

Макар и по по-заобиколен начин, това беше оказало влияние и върху политическите му възгледи и го беше тласнало към републиканската партия. Майка му се държеше като сноб към Карол и Блейк и гледаше лошо Кони само защото тя живееше с тях. Смяташе за сигурно, че дясномислещите, включително Джоуи, споделят едно мнение за вкусовете и възгледите на белите от не толкова привилегированите съсловия. Джоуи харесваше републиканците, защото, за разлика от демократите, те не презираха хората. Да, те мразеха либералите, но само защото онези първи ги бяха намразили. Републиканците просто не понасяха повърхностното снизхождение, с което майка му се отнасяше към Монаханови. През последните две години Джоуи постепенно иззе позициите на Джонатан в политическите спорове, особено по въпроса за Ирак. Джоуи беше стигнал до убеждението, че войната с необходима, за да се гарантират нефтополитическите интереси на Америка и да се изземат оръжията за масово поразяване от Саддам, докато Джонатан, който мечтаеше да стане журналист и първото лято беше спечелил отдавна жадувано стажантско място в „Дъ Хил“, а през следващото във „Вашингтон Поуст“, изобщо не вярваше на Фей, Волфовиц, Пърл и Халаби, които призоваваха за война. Тази размяна на ролите и измяната на политическите възгледи на родителите им беше странна и за двамата, Джоуи заприличваше все повече на бащата на Джонатан, а Джонатан — на бащата на Джоуи. Колкото повече нарастваше решимостта на Джоуи да бъде с Кони и да я защитава от снобизма на майка си, толкова по-добре се чувстваше в партията на крайния антиснобизъм.

Защо беше останал с Кони? Единственият логичен отговор като че ли бе, че я обича. Беше имал не една възможност да се освободи от нея — дори нарочно беше създал някои — но всеки път в критичния момент решаваше да не се възползва от тях. Първата голяма възможност беше заминаването му за колежа. Следващият шанс беше дошъл година по-късно, когато Кони го последва на изток в колежа „Мортън“ в Мортънс Глен, Вирджиния. Благодарение на това той можеше да отиде при нея за нула време с джипа на Джонатан (Джонатан я харесваше и затова винаги беше готов да му услужи), но освен това колежът й позволяваше да бъде обикновена студентка и да си изгради свой живот. След второто гостуване на Джоуи в „Мортън“, което беше преминало под знака на опитите им да избегнат срещите със съквартирантката корейка, той й предложи (тъй като тя очевидно не се приспособяваше добре) отново да се опитат да сложат край на зависимостта си един от друг, като престанат да се виждат за известно време. Предложението му не беше съвсем неискрено, Джоуи не отхвърляше категорично съвместно бъдеще, само че отделяше все повече време за разговори с Джена и се надяваше да прекара зимната ваканция с нея и Джонатан в Маклийн. Когато Кони разбра за тези планове, няколко седмици преди Коледа, той я попита дали не иска да се прибере у дома в Сейнт Пол и да види близките и приятелите си (както би направил един обикновен първокурсник). „Не — отвърна тя, — искам да бъда с теб.“ Пришпорван от мисълта за Джена и окрилен от спомена за лекотата, с която беше свалил някаква непозната девойка на един купон преди няколко дни, Джоуи прояви непоколебимост и Кони така се разплака по телефона, че чак се разхълца. Заяви, че не искала никога повече да се връща у дома, не искала да прекара и една нощ при Карол и бебетата. Джоуи обаче я накара да замине. И макар че почти не се чуха с Джена по празниците — тя беше на ски, след това в Ню Йорк при Ник, — той продължи да следва стратегията си за бягство чак до началото на февруари, когато Карол му се обади с новината, че Кони е напуснала „Мортън“ и се е върнала на „Бериър Стрийт“ с още по-тежка депресия.

Оказа се, че Кони е взела с отличен два от изпитите си, но на другите два изобщо не се явила, а и не понасяла съквартирантката си, която слушала „Бекстрийт Бойс“ толкова силно, че процеждащите се през слушалките високи тонове можели да подлудят всеки, оставяла телевизора си включен на канала за пазаруване по цял ден, подигравала Кони за „надутото“ й гадже и подхвърляла намеци за надутите мадами, които Джоуи чука зад гърба й; освен това в стаята им постоянно миришело на туршия. След зимната ваканция Кони се върнала в колежа, но почти не ставала от леглото, накрая лекарите се намесили и я изпратили у дома. Карол му разказа всичко това спокойно, с овладяна тревога и добре дошла липса на упреци.

Джоуи пропусна тази добра възможност да се освободи от Кони (която този път нямаше как да твърди, че Карол си е измислила депресията й) отчасти заради пристигналата по същото време неприятна новина, че Джена „почти се е сгодила“ за Ник. Джоуи поназнайваше достатъчно, че да изпитва страх от психическите заболявания, но пък ако изключеше от сметките си всяка готина студентка с депресия в картона си, в списъка му нямаше да остане нито една. А и Кони имаше причина за депресията си: беше самотна и съквартирантката й беше непоносима. Когато Карол й даде слушалката, тя му се извини поне сто пъти. Извини се, задето не е оправдала доверието му, извини се, че не е била по-силна, извини се, че отвлича вниманието му от ученето, извини се, че е прахосала напразно пари за обучението си, извини се, че е толкова досадна по телефона. И макар че беше твърде отпаднала, за да поиска нещо от него, и изглеждаше едва ли не готова най-сетне да го остави на мира (а може би пък точно заради това), той й каза, че ще вземе самолета и ще отиде да я види, тъй като имал пари, майка му била пратила. Кони се опита да го разубеди, не бивало да го прави, но той смяташе, че е длъжен.

Остана на „Бериър Стрийт“ една седмица и това бяха първите дни от живота му като възрастен. Седеше с Блейк в игралната зала, която сега не му се виждаше толкова просторна, гледаше по „Фокс Нюз“ превземането на Багдад и усещаше как дългогодишното му негодувание срещу 11 септември бавно изтлява. Страната най-сетне се беше раздвижила, най-накрая вземаше съдбата си в свои ръце и някак си това се вписваше хармонично в почитта и благодарността, които Карол и Блейк му засвидетелстваха. Забавляваше Блейк с истории от института на бащата на Джонатан, за срещите си с хората, които в този момент даваха по телевизията, за участието си в изготвянето на плановете за след окупацията. Къщата беше малка и в нея той беше голям. Научи се как се държи бебе и как да го храни с биберон. Кони беше бледа и плашещо слаба, ръцете й бяха кожа и кости, коремът й беше хлътнал, както когато беше на четиринайсет и той го беше докоснал за първи път. Нощем я прегръщаше и се мъчеше да я възбуди, опитваше се да преодолее плътната преграда на унеса й, за да не изпитва вина, че прави секс с нея. Хапчетата, които й бяха изписали, все още не бяха подействали и Джоуи едва ли не се радваше на болестта й, тъй като тя придаваше известна сериозност и цел на живота му. Кони постоянно повтаряше, че го е предала, но според него беше точно обратното. Сякаш пред тях се беше появил нов свят на любовта, свят за възрастни, в който нямаха край вратите, през които им предстоеше да преминат. От прозореца на стаята й виждаше къщата, в която беше израсъл и в която сега живееха семейство чернокожи, които според Карол били високомерни и не общували с никого, а и били закачили дипломите си в трапезарията („В трапезарията — подчерта тя, — така че да се виждат и от улицата“). Джоуи беше доволен, че при вида на дома му нищо в сърцето му не трепва. Откакто се помнеше, искаше да го напусне и сега като че ли наистина беше успял да го направи. Дори стигна дотам, че една вечер се обади на майка си и й разказа къде е.

— Май съм изтървала нещо — отвърна тя. — Кони е била в колеж, така ли?

— Да. Но й се падна гадна съквартирантка и тя изпадна в депресия.

— Е, хубаво, че ме информираш, макар и със закъснение.

— Ти направи така, че да не ми е приятно да те държа в течение.

— Да, разбира се, аз съм виновна. Аз съм черногледата. Не се и съмнявам, че е така в твоите очи.

— Навярно си има причина за това, нали?

— Просто бях останала с впечатлението, че си волен и свободен, Джоуи. Докато се усетиш, и ще си завършил университета. Аз се обвързах млада и изпуснах много изживявания, които сигурно щяха да са ми полезни. Но пък може и да не съм била зряла като теб.

— Да — отвърна той, наистина се чувстваше зрял и твърд като скала, — може би е така.

— Само бих искала да изтъкна, че си ме излъгал, когато преди два месеца те попитах дали си се чувал с Кони. А лъжата едва ли е признак на зрялост.

— Въпросът ти не беше приятелски.

— А отговорът ти не беше честен! Не че си длъжен да бъдеш честен с мен, но нека не се лъжем повече.

— Беше по Коледа. Казах ти, че сигурно е в Сейнт Пол.

— Точно така. И не че искам да продължим да обсъждаме този въпрос, но когато някой заяви, че „сигурно“ еди-какво, то означава, че не е сигурен. Престорил си се, че не знаеш, а не е било така.

— Казах, че сигурно е в Сейнт Пол, което означава, че според мен най-вероятно е там. Но тя спокойно можеше да е в Уисконсин или някъде другаде.

— Да, на гости на някоя от многото си приятелки.

— О, боже! Наистина сама си си виновна за това.

— Не ме разбирай погрешно. Много е хубаво, че сега си с нея. Казвам го напълно сериозно. Прави ти чест. Гордея се, че искаш да се погрижиш за човек, който ти е важен. И аз съм имала известни стълкновения с депресията и повярвай ми, знам какво е. Кони пие ли някакви хапчета?

— Да, „Селекса“.

— Надявам се да й помогнат. На мен не ми понесоха.

— Кога си пила антидепресанти?

— О, не беше толкова отдавна.

— Не знаех.

— Не знаеш, защото наистина искам да си волен и свободен. Не желая да се тревожиш за мен.

— О, боже! Но все пак поне можеше да ми кажеш.

— Така или иначе, беше само за няколко месеца. В никакъв случай не бях образцов пациент.

— Нужно е време, за да подействат хапчетата.

— Да, всички така казват. Особено баща ти, който сам трябваше да се оправя с мен. Не беше доволен, че добрите времена отминаха. Но пък аз се радвах, че си върнах ума, какъвто и да е той.

— Съжалявам.

— Да, знам. Ако ми беше разказал за Кони преди три месеца, щях да ти отговоря с „Ла-ла-ла!“ А сега, за твое съжаление, пак съм си старата аз.

— Имах предвид, че съжалявам, задето си страдала.

— Благодаря ти, мили. Извинявам се за чувствата си, но те са си такива.

Колкото и често срещана да беше станала депресията напоследък, на Джоуи му се струваше малко притеснително, че двете жени, които обичаше най-много на света, бяха пострадали от нея. Дали беше случайно? Или той имаше някакво вредно въздействие върху психическото състояние на жените? Струваше му се, че при Кони депресията беше част от онази сила на чувствата, която винаги беше харесвал у нея. Последната вечер в Сейнт Пол, преди да отлети обратно за Вирджиния, той седеше и гледаше как тя опипва черепа си с върха на пръстите, сякаш се мъчи да извади отвътре някакво изключително усещане. Обясняваше му, че се разплаквала толкова често, защото дори и най-незначителната тъжна мисъл я смазвала, а й идвали само лоши мисли, никакви добри. Сещала се как била изгубила подарената от него бейзболна шапка с логото на университета на Вирджиния; как по време на второто му гостуване в „Мортън“ била толкова бясна на съквартирантката си, че не го попитала колко са му писали на доклада по американска история; как Карол веднъж била споменала, че момчетата ще я харесват повече, ако се усмихва по-често; как една от близначките, Сабрина, се разплакала, когато Кони я взела за първи път; колко глупаво била признала на майката на Джоуи, че отива в Ню Йорк при него; как кървяла отвратително вечерта преди заминаването му за колежа; какви глупости била написала в картичката, която изпратила на Джесика в стремежа си отново да станат приятелки, а сестра му изобщо не й отговорила, и т.н. Беше се изгубила в мрачната гора на угризенията и себеомразата, в която и най-дребната фиданка приема чудовищни размери. Джоуи никога не беше попадал в подобен лес, но се чувстваше необяснимо привлечен към този на Кони. Дори се възбуди още повече, когато тя се разплака, поне докато хлипането не премина в гърчове, ръкомахане и опити да се нарани. Нещастието й като че ли граничеше с опасното, беше близо до самоубийството; след това до късно през нощта се мъчи да я убеди, че не бива да се потиска толкова от мисълта, че е толкова потисната, задето не може да му даде това, което иска. Беше изтощително, непоносимо обикаляне в кръг, но въпреки това следобеда на другия ден, в самолета, се изплаши как щеше да й въздейства „Селекса“. Спомни си думите на майка си, че антидепресантите убиват чувствата: Кони без океан от чувства беше някаква непозната Кони, която навярно нямаше да желае.

А в това време страната беше във война, някаква странна война, в която като цяло, до границите на статистическата грешка, жертвите бяха само от другата страна. Джоуи се радваше, че очакванията му се потвърждават и превземането на Ирак върви лесно, Кени Бартълс му изпращаше въодушевени писма как трябва да създаде и задейства компанията си за производство на хляб колкото се може по-бързо. (Джоуи постоянно му напомняше, че все още е студент и не може да започне работа, преди да се дипломира.) Джонатан обаче беше страшно кисел. Хващаше се за всичко, дори например за плячкосаните от националния музей в Багдад антики.

— Просто малка грешка — заяви Джоуи. — Случва се. Ти просто не искаш да признаеш, че нещата вървят добре.

— Ще го призная, когато намерят плутония и бойните глави с дребна шарка — отвърна Джонатан. — Което няма да стане, тъй като това са пълни измислици, с които ни проглушиха ушите, защото хората, които почнаха войната, са некомпетентни смешници.

— Стига, копеле, всички твърдят, че има оръжия за масово поразяване. Дори и „Ню Йорк Таймс“ го казва. Майка ми спомена, че баща ми така се вбесил, като го прочел, че искал да се откаже от абонамента си. И той какъв експерт по международни отношения се извъди.

— Готов ли си да се обзаложиш, че баща ти не е прав? Колко даваш?

— Не знам. Сто долара?

— Става! — Джонатан протегна ръка. — Сто долара, че няма да намерят никакви оръжия до края на годината.

Джоуи стисна десницата му, но след това не го напусна тревогата, че Джонатан е прав за оръжията за масово поразяване. Не че му пукаше за стоте долара, при Кени Бартълс щеше да изкарва по осем хиляди на месец. Но пристрастеният към политиката Джонатан изглеждаше толкова сигурен, че Джоуи се чудеше дали някак си не се е подлъгал в работата си за института и за Кени Бартълс, глождеше го мисълта, че може да не е забелязал намигванията на шефовете си и ироничните нотки в гласовете им при обясненията, че има други причини за нахлуването в Ирак отвъд личното им или корпоративното забогатяване. Според Джоуи мозъчният тръст наистина имаше скрит мотив за подкрепата си за войната и това беше защитата на Израел, тъй като за разлика от Съединените щати, Израел се намираше в обсега на калпавите ракети, които можеха да направят учените на Саддам. Беше вярвал, че консерваторите са били искрени поне по отношение на тревогата си за сигурността на Израел. Сега, в края на март и началото на април, те вдигаха рамене и обясняваха, че няма никакво значение дали ще се открият оръжия за масово поразяване, че основният въпрос е бил свободата на иракския народ. Джоуи, чийто интерес във войната беше главно финансов, но пък беше намерил морално убежище в мисълта, че по-умните глави имат по-възвишени мотиви, започна да се чувства излъган. Това не намаляваше желанието му да изкара пари от цялата тази работа, но го караше да се чувства омърсен.

Оказа се, че в това гадно настроение му е по-лесно да сподели с Джена плановете си за лятото. Освен всичко останало, Джонатан ревнуваше Кени Бартълс (стягаше се всеки път щом чуеше Джоуи да говори с Кени по телефона), докато в очите на Джена плуваха долари и тя подкрепяше всячески трупането на пачки.

— Може и да се видим във Вашингтон през лятото — рече тя. — Ще отскоча от Ню Йорк и ще ме заведеш на вечеря да отпразнуваме годежа ми.

— Дадено — отвърна той. — Звучи забавно.

— Но те предупреждавам, че си падам по скъпи ресторанти.

— Ник няма ли да има нещо против, че те водя на вечеря?

— Тъкмо ще си спести малко разходи. И през ум не му минава да се бои от теб. А гаджето ти няма ли да има нещо против?

— Тя не е ревнива.

— А, да, ревността е толкова отблъскваща, ха-ха!

— Това, което не знае, не може да я нарани.

— А тя не знае доста неща, нали? Колко пъти си й кръшкал досега?

— Пет.

— Само веднъж да хвана Ник и ще му откъсна топките.

— Но ако не разбереш, няма да ти стане нищо, нали?

— Повярвай ми, ще разбера. В това е разликата между мен и приятелката ти. Аз съм ревнива. Ако някой се опита да ме разиграва, ставам като испанската инквизиция. Никаква милост!

Думите й го заинтригуваха, тъй като предишната есен Джена го беше подстрекавала да се възползва от всяка възможност за свалка в университета и той смяташе, че като го прави, ще се докаже пред нея. Беше му казала, че когато в стола в общежитието срещне момичето, от чието легло се е изсулил преди няколко часа, не бива да му обръща и капчица внимание.

— Не се дръж като мухльо — учеше го тя. — В неин интерес е да се правиш, че не я забелязваш. Ако се втурнеш към нея, с нищо няма да й помогнеш. Трябва да се преструваш, че никога през живота си не си я виждал. Изобщо не би искала да се въртиш около нея гузно. Тя тайно се моли на бога, че няма да я изложиш.

Очевидно говореше от личен опит, но той не й беше повярвал напълно, докато не го пробва. Оттогава животът му стана много по-лесен. Макар че милостиво не разказваше за забежките си на Кони, Джоуи продължаваше да смята, че за нея те нямат никакво значение. (Но трябваше да се пази от Джонатан, който имаше артуровски разбирания за романтичните отношения и веднъж, когато подочу за едно от изпълненията му, му се нахвърли ядосано, все едно е настойник или по-голям брат на Кони. Джоуи се закле, че на купона предишната вечер дори не е свалял ципа на панталоните си, но тази лъжа беше толкова абсурдна, че нямаше как да не се засмее, след което Джонатан го обяви за гадняр и лъжец, който не заслужава Кони.) Сега му се струваше, че Джена със своите изменчиви стандарти по отношение на верността го е подлъгала също като шефовете му в мозъчния тръст. Подтиквана от спортна злоба, от злоба към Кони, тя беше направила това, което войнолюбците бяха направили за пари. Но това не намаляваше желанието му да я заведе на вечеря в скъп ресторант, нито пък решимостта му да спечели парите за това в „Райзън“.

Седеше сам в прохладния офис от една стая на „Райзън“ в Александрия и от хаотичните факсове на Кени от Багдад изготвяше убедителни доклади как са били изразходвани парите на данъкоплатците за превръщането на субсидираните Саддамови хлебозаводи в публични предприятия. На базата на анализите си за веригите „Бредмастърс“ и „Хот енд Кръсти“, които беше правил предишното лято, съчини идеален бизнес план за бъдещите частни предприемачи. Съгласно този план цените на хляба щяха да се повишават плавно през следващите две години, докато достигнат до нивата на свободния пазар, като по-скъпите сладкиши и напитки щяха да субсидират по-евтиния иракски хубз, така че през 2005 година Коалицията да прекрати финансирането за хлебозаводите, без да се стигне до хлебни бунтове. Всичките му доклади и планове бяха изсмукани от пръстите и в по-голямата си част представляваха пълни глупости. Джоуи нямаше ни най-малка представа как изглеждат хлебарниците в Басра; подозираше например, че една охладена стъклена витрина за сладкиши като в „Бредмастърс“ няма да издържи дълго в град, в който ежедневно се взривяват коли и през лятото температурата достига петдесет градуса. Но с радост установи, че владее добре модерния бизнес жаргон, а и Кени го уверяваше, че единственото важно нещо е да дават вид, че вършат чудеса и постигат бързо резултати. „Трябва да направиш така, че нещата да изглеждат добре — каза му Кени, — а след това ние ще се постараем да приложим описанията ти на място. Джери иска от утре да има свободен пазар и ние трябва да му го осигурим.“ („Джери“ беше Пол Бремер, големият шеф в Багдад, когото Кени най-вероятно изобщо не познаваше.) В свободното си време в офиса, особено през почивните дни, Джоуи се обаждаше на приятели от университета, които караха неплатени стажове или пък правеха сандвичи в родните си градове, и му обясняваха колко му завиждат, че си е намерил най-страхотната работа за лятото. Имаше чувството, че животът му, който 11 септември беше отклонил от правилния курс, сега изцяло е възстановил възходящата си траектория.

Единственото, което помрачаваше задоволството му, беше постоянно отлагащото се гостуване на Джена. В разговорите им често ставаше дума за нейните тревоги, че не си е разигравала коня достатъчно, преди да се врече на Ник. („Според мен една година като курва в «Дюк» не се брои“ — казваше тя.) В тези й притеснения Джоуи долавяше далечен намек за възможност и не можеше да разбере защо, въпреки нарастващия флирт в телефонните им разговори, тя на два пъти отменя плановете си да го посети, още повече се изненада, когато научи от Джонатан, че е била при родителите си в Маклийн, без да му се обади.

От добро възпитание отиде на гости на родителите си за Четвърти юли и им разказа по-подробно за работата си в „Райзън“, като се надяваше да ги впечатли със заплатата и отговорностите си, но баща му едва дето не се отрече от него на мига. Между тях винаги беше имало противопоставяне, без някоя от страните да вземе превес. Само че този път баща му не се задоволи да му изчете лекция за студенината и надменността му и да го отпрати да си върви, а се разкрещя, че Джоуи го отвращавал, ставало му лошо, като гледал какъв егоистичен и тесногръд син имал, готов да се съюзи със злодеите, съсипващи страната в името на своето забогатяване. Вместо да го защити, майка му избяга и се скри в малката си стаичка. Джоуи знаеше, че тя ще му се обади на другия ден и ще се опита да заглади нещата с глупави обяснения, че баща му се ядосвал само защото го обича. Така или иначе, на нея не й достигаше смелост да остане, а той нямаше друг избор, освен да кръстоса ръце, да гледа безизразно, да поклаща глава и да повтаря на баща си да не критикува неща, които не разбира.

— Какво не разбирам? Тази война е за политика и печалби. И нищо повече!

— Това, че не харесваш политическите възгледи на някого, не означава, че той греши. Твърдиш, че всичко, което правят, е грешно, надяваш се да се провалят, защото мразиш политическите им възгледи. Дори не искаш да чуеш за положителните страни.

— Няма положителни страни.

— Оф, хубаво. Светът е черно-бял. Ние сме изцяло лоши, а вие сте изцяло добри.

— Значи, според теб е редно нашите бомби да късат главите и краката на деца на твоята възраст в Близкия изток само за да можеш да натрупаш пари? Това ли е идеалният свят, в който живееш?

— Не, разбира се. Поне за миг престани да се правиш на глупак. Хората там загиват, защото икономиката им не работи. И ние се опитваме да я оправим.

— Не бива да получаваш по осем хиляди на месец — заяви баща му. — Знам, че се смяташ за много умен, но има нещо изначално нередно един деветнайсетгодишен младеж без умения да изкарва толкова пари. Това намирисва на корупция. Направо вони!

— Господи, татко! Престани.

— Вече дори не искам да знам с какво се занимаваш. Призлява ми. Ако искаш, дръж в течение майка си, но на мен ми го спести.

Джоуи се насили да се усмихне, защото иначе щеше да се разплаче. Болката, която изпитваше, беше едва ли не структурно заложена, сякаш двамата с баща му бяха избрали политическите си възгледи само с цел да се намразят, а единственият начин да го избегне беше да разкъса връзката помежду им. Да не му говори, да не се виждат, освен в крайни случаи — ето това беше решението. Дори не беше ядосан, просто искаше да се отърве от болката. Взе такси и се прибра в обзаведената мансарда, която беше наел с помощта на майка си, и писа на Кони и Джена. Кони сигурно си беше легнала рано, но Джена му се обади към полунощ. Тя далече не беше най-добрият слушател на света, но изтърпя разказа му колко гадно е преминал празникът, след което го утеши, че животът не е честен и никога няма да бъде, че винаги ще има победители и победени и че лично тя, в трагично кратките години, които й са отредени, предпочита да е победител и да е в компанията на победители. Той я попита защо не му се е обадила от Маклийн и тя отвърна, че не било „безопасно“ да излязат на вечеря.

— Защо?

— Ти си ми като някакъв лош навик — отвърна тя. — Затова се опитвам да се сдържам. Не бива да изпускам целта от поглед.

— Май с твоята „цел“ не ти е много приятно.

— Целта е изключително заета, мъчи се да измести шефа си. Това е основното им занимание в техния свят — да се разкъсват един друг. Смята се за нещо нормално, но очевидно е и доста времеемко. А момичетата обичат да излизат от време на време, особено в първото си лято след колежа.

— Затова трябва да дойдеш тук. Аз ще те изведа.

— Не се и съмнявам. Но шефът има работа в Хемптънс през следващите три седмици и съм му необходима да му държа папките. Жалко, че и ти си зает, иначе можеше да измисля нещо.

Джоуи вече беше загубил броя на несбъдналите се уговорки и половинчатите й обещания. Нито едно от предложените от нея забавления не беше видяло бял свят, а той така и не успяваше да разгадае защо тя продължава да си прави труда да го залъгва. Понякога му се струваше, че това е резултат от съревнованието й с брат й. Или пък се дължеше на еврейското потекло на Джоуи и на одобрението към него на баща й, който беше единственият, на когото Джена не смееше да се озъби. А може би просто изпитваше любопитство към връзката му с Кони и не можеше да се насити на късчетата пикантна информация, които той полагаше в краката й. Или наистина го харесваше и искаше да види какъв ще стане, като порасне, и колко пари ще спечели. Или пък поради всичко това накуп. Джонатан не можеше да му помогне с разумно обяснение, освен че Джена вещае неприятности, че тя е чудовище от планетата на разглезените и скрупулите й са колкото на мекотело, само че на Джоуи му се струваше, че зърва нещо по-дълбоко в нея. Отказваше да повярва, че човек, който разполага с властта на извънмерната красота, може да е лишен от въображение как да я използва.

На другия ден разказа на Кони за караницата с баща си, тя не се впусна да анализира аргументите им, а направо се насочи към болката му и каза колко много съжалява. Тя отново беше започнала работа като сервитьорка и като че ли беше приела, че ще се видят чак в края на лятото. Кени Бартълс му беше обещал да го пусне в платен отпуск последните две седмици от август, ако Джоуи работи и през почивните дни преди това, а той не искаше Кони да е наоколо да му се пречка, в случай че Джена дойде във Вашингтон, не си представяше как ще успее да се измъкне за една, две, три вечери, без да излъже Кони, а се опитваше да й го спести.

Тя прие отлагането спокойно и той отдаде този факт на въздействието на „Селекса“. Но една вечер, докато Джоуи пиеше бира в апартамента си и си говореха по телефона, Кони замълча задълго, а после рече:

— Мили, трябва да ти кажа няколко неща.

Първото бе, че е спряла лекарствата, а второто, че причината да го направи била, че спяла с управителя на ресторанта и когато била на антидепресанти, не усещала нищо. Призна си го със странно равнодушие, все едно ставаше дума не за нея, а за някое друго момиче, чиито постъпки са достойни за съжаление, но напълно разбираеми. Управителят бил женен, имал две деца и живеел на „Хемлайн Авеню“.

— Реших, че е по-добре да го знаеш. Може да престана, ако искаш.

Джоуи се разтрепери. Направо се разтресе. От въображаемата врата, спасителният изход за бягство, който беше смятал за затворен и заключен, изведнъж полъхваше ветрец, вече можеше да се промъкне през нея.

— А ти искаш ли го? — попита той.

— Не знам. Харесва ми заради секса, но не изпитвам нищо към него. Само към теб изпитвам чувства.

— Боже, ще трябва да помисля.

— Знам, че не е хубаво, Джоуи. Трябваше да ти кажа веднага. Но ми беше толкова приятно, че някой проявява интерес към мен. Знаеш ли колко пъти сме спали заедно от октомври насам?

— Да, знам, знам.

— Два или по-скоро николко, ако не броим, когато бях болна. В това има нещо сбъркано.

— Знам.

— Обичаме се, но не се виждаме. Не ти ли липсва?

— Липсва ми.

— Спал ли си с други? Затова ли не ти пречи?

— Да. Няколко пъти. Но само по веднъж.

— Бях сигурна, че си го правил, но не исках да те питам. Не исках да си мислиш, че ще ти забраня. Не го направих напук, а защото съм самотна. Толкова съм самотна, Джоуи. Ще умра. Самотна съм, защото те обичам, а теб те няма. Спах с друг, защото те обичам. Знам, че звучи смахнато и нечестно, но е така.

— Вярвам ти.

И наистина й вярваше. Но болката му като че ли нямаше нищо общо с това, в което вярваше или не вярваше, с това, което можеше да й каже или да премълчи. Безсловесният факт, че неговата сладка Кони е легнала с някакъв шопар на средна възраст, че е сваляла джинсите и бикините и е разтваряла краката си, се беше превъплътил в думи само колкото тя да ги изрече и Джоуи да ги чуе, след което се беше върнал в предишното си безсловесно състояние и се беше загнездил в Джоуи отвъд досега на думите като погълната топка от бръснарски ножчета. Даваше си сметка, че на нея не й пука за нереза управител, както и на него не му беше пукало за подпийналите или направо насвяткани до козирката момичета, в чиито вонящи на парфюм легла се беше озовавал през предишната година, но разумът можеше да достигне до болката, колкото мисълта „Стой!“ да спре връхлитащ автобус. Болката беше прекомерна и в същото време желана, отрезвяваща, показваше му, че е жив, че е заплетен в история, която надхвърля личното му Аз и засяга някой друг.

— Кажи нещо, мили, не мълчи.

— Откога?

— Не съм сигурна. Три месеца.

— Е, продължавай, тогава. Продължавай, роди му дете и той може и да ти купи къща!

Намекът за Карол беше грозен, но в отговор Кони спокойно, сериозно попита:

— Това ли искаш да направя?

— Не знам какво искам.

— Защото аз не го искам. Аз искам да бъда с теб.

— Чудесно. Но това не ти пречи да спиш с някого три месеца.

Това би накарало всеки друг да се разплаче, да предизвика молби за прошка или поне гневен изблик, но тя не беше като другите.

— Така е. Прав си. Справедливо е. Можеше да ти кажа още първия път и да престана. Но не ми се струваше много по-лошо да го направя втори път, след като съм го направила веднъж. Същото беше и третия, и четвъртия път. После реших да спра лекарствата, защото е глупаво да спиш с някого и да не усещаш нищо. А след това броенето започна отначало.

— И сега вече го усещаш, и е страхотно.

— Със сигурност е по-добре. Обичам теб, но поне се уверих, че нервните ми окончания не са закърнели.

— И защо изобщо ми го казваш сега? Защо не продължи четири месеца? Четири не е по-зле от три, нали?

— Всъщност възнамерявах да продължа четири месеца — отвърна тя. — Мислех да ти го кажа, когато дойда следващия месец, за да измислим как да се виждаме по-често и да не спим с други. Ето това искам. Но миналата вечер започна да ме мъчи съвестта и реших, че е по-добре да ти призная.

— Да не изпадаш пак в депресия? Лекарят знае ли, че си спряла лекарствата?

— Да, само Карол не знае. Тя смята, че ако си пия лекарствата, ще се разбираме чудесно. Мисли, че те ще решат проблема й завинаги. Затова вечер вадя по едно хапче от шишенцето и го прибирам в чекмеджето при чорапите. Сигурно ги брои, когато съм на работа.

— Може би все пак трябва да ги пиеш.

— Ако спрем да се виждаме, ще започна пак. Но ако се виждаме, искам да усещам всичко. А и едва ли ще имам нужда от тях, ако съм с теб. Знам, че звучи като заплаха, но е истина. Не се опитвам да повлияя на решението ти дали да се виждаме, или не. Съзнавам, че съм постъпила лошо.

— Съжаляваш ли?

— Знам, че би трябвало да съжалявам, но всъщност не знам. Ти съжаляваш ли, че си спал с други?

— Не. Особено сега.

— И аз така, мили. Аз съм същата като теб. Надявам се, че няма да го забравиш и ще ми позволиш да те видя отново.

Признанието на Кони беше последната, най-добрата възможност да избяга с чиста съвест. Толкова лесно беше да я зареже, стига да беше достатъчно ядосан. След като затвори телефона, той извади бутилката „Джак Даниълс“, до която иначе рядко прибягваше, а после излезе и дълго обикаля по нагретите улици на мрачния, безжизнен жилищен комплекс, поглъщаше смазващата лятна жега и хоровото бръмчене на климатиците, които я подсилваха. Намери в джоба на панталоните си шепа монети и започна да ги хвърля по тротоара една по една. Отърва се от всички, от жълтите стотинки на невинността си, от по-едрите монети на самодостатъчността си. Искаше да се освободи, да бъде свободен. Нямаше на кого да разкаже за страданията си, не можеше да сподели с родителите си, нито пък с Джонатан, тъй като се страхуваше да не развали доброто му мнение за Кони, още по-малко с Джена, която не познаваше любовта, или с приятелите си от университета, защото всички те, до последния човек, смятаха постоянната връзка за излишна пречка пред насладите, на чието преследване възнамеряваха да посветят следващите десет години от живота си. Беше абсолютно сам и не разбираше как е стигнал дотук. Откъде се беше появила болката Кони в средоточието на живота му. Чувствата й отекваха в него, разбираше я прекрасно, не можеше да си представи живота си без нея и това го влудяваше. Всеки път, когато получеше възможност да се отърве от нея, егоизмът му изневеряваше, мисълта за тях двамата заедно го изместваше подобно на хомот, от който главата му постоянно намираше начин да се освободи.

Не си говориха цяла седмица, после втора. Едва сега Джоуи осъзна, че тя всъщност е по-голяма от него. Кони беше на двайсет и една, беше навършила пълнолетие и вече предизвикваше интерес у женените мъже. Обхванат от ревност, изведнъж започна да гледа на себе си по по-друг начин — той беше късметлията, обикновеното момче, което тя беше дарила с прелестите си. Във въображението му Кони придоби фантастична съблазнителност. Понякога смътно беше усещал, че връзката им е изключителна, вълшебна, приказна, но едва сега разбираше колко разчита на нея. През първите няколко дни успяваше да се убеди, че с мълчанието си я наказва, но не след дълго стигна до извода, че наказаният е той самият и че сега е в позицията на човек, който чака да види дали тя няма да намери капчица милост в океана си от чувства и да сложи край на мълчанието.

Междувременно майка му го извести, че повече няма да му изпраща по 500 долара месечно. „Баща ти не е съгласен — заяви тя с дразнещо бодър тон. — Надявам се, че поне тези, които съм ти дала досега, са ти били от полза.“ Джоуи изпита известно облекчение, че няма да се налага да приема желанието й да му помага и вече не й дължи редовното телефонно обаждане в замяна; освен това се радваше, че ще спре да лъже щата Вирджиния за родителската издръжка. Само че беше станал зависим от месечните чекове, за да свърже двата края и сега съжаляваше, задето се беше возил на таксита и беше поръчвал разточително по заведенията през лятото. Нямаше как да не намрази баща си и да не се почувства предаден от майка си, която, въпреки че проглушаваше ушите му с оплаквания за брака си, накрая винаги се покоряваше на съпруга си.

След това леля му Абигейл предложи да използва апартамента й в края на август. От година и половина насам тя го беше включила в списъка с хора, на които разпращаше покани за своите представления, изнасяни в малка зала със странно име в Ню Йорк, и му се обаждаше през няколко месеца, за да изрецитира оправдателния си монолог. Ако не й вдигнеше, тя не оставяше съобщение, а продължаваше да звъни, докато той не се предадеше. Джоуи имаше чувството, че по цял ден Абигейл звъни на познатите си, докато някой не благоволи да говори с нея; тъй като не бяха особено близки, не му се мислеше колко е дълъг списъкът с приятелите й. „Реших да си подаря една ваканция на плажа — уведоми го тя. — Горкият Тигър умря от котешки рак, макар и след дълго и скъпо лечение, и Прасчо остана сам.“ Макар че покрай угризенията за изневерите си се чувстваше омърсен от флиртуването с Джена, той прие предложението на Абигейл. Ако Кони не му се обадеше, можеше да се утеши, като покани Джена на вечеря.

След това Кени Бартълс му съобщи, че продава „Райзън“ на някакъв приятел от Флорида. Всъщност вече били подписали документите за сделката.

— Майк ще ти се обади утре сутринта. Казах му, че трябва да те държи на заплата до петнайсети август. След това е свободен да те смени, аз повече няма да се занимавам, тъй като съм хвърлил мрежа за по-едра риба.

— О, така ли?

— Да, Ел Би Ай ще ми възложат като подизпълнител доставка на високо проходими камиони. Не е работа за лигльовци и в нея има повече хляб, отколкото в хлебозаводите, ха-ха! Освен това се влиза лесно и още по-лесно се излиза, няма ги тези глупости като писането на доклади на тримесечие. Закарвам им камионите, те ми пишат чека и край.

— Поздравления.

— Да, но друго исках да ти кажа. Все още можеш да си ми от полза. Търся съдружник, който да инвестира наравно с мен. Ако ти се работи, може да си плащаш и заплата.

— Звучи чудесно. Но учебната година започва, а и нямам пари за инвестиране.

— Както решиш. Животът си е твой. А не искаш ли едно по-малко парче от баницата? Проучих нещата и според мен полските „Пладски А-10“ ще ни свършат работа. Вече не се произвеждат, но в поделенията в Унгария и България е пълно с тях. Както и в Южна Америка, което не ми помага особено. Мисля да наема шофьори от Източна Европа да прекарат камионите през Турция и да ги доставят в Киркук. Един господ знае колко време ще ми трябва за това, а имам отделно и договор за деветстотин хиляди за резервни части. Какво ще кажеш да поемеш резервните части като мой подизпълнител?

— Нищо не разбирам от резервни части.

— Аз също. Но „Пладски“ са произвели над двайсет хиляди камиона от този модел. Сигурно има тонове резервни части. Трябва само да ги намериш, да ги натовариш и доставиш. Влагаш триста хиляди, след шест месеца получаваш деветстотин хиляди. Изключително добра печалба, нали? Макар че, доколкото знам, от това се изкарват милиони. Няма да имаш никакви проблеми. Можеш ли да намериш отнякъде триста хиляди?

— Аз не мога да намеря пари за обяд — отвърна Джоуи. — Нали знаеш какви са таксите в университета?

— Е, да, но реално погледнато, трябват ти само петдесет хиляди. С тях и с подписан договор в ръката, всяка банка ще ти даде останалите пари. Можеш да свършиш по-голямата част от работата по интернет от стаята си в общежитието. По-добре е, отколкото да миеш чинии в стола, нали?

Джоуи поиска малко време да помисли. Въпреки обикалянето по заведения и возенето с такси, той беше спестил 10 000 за следващата учебна година и можеше да изтегли още около 8000 от кредитната карта, а в интернет откри множество банки, готови да му отпуснат високолихвен кредит при малък залог, както и стотици страници за резервни части на „Пладски А-10“. Даваше си сметка, че Кени нямаше да му предложи договора за резервни части, ако намирането им беше толкова лесно, но пък за „Райзън“ не го беше излъгал, а и мисълта, че може да има половин милион долара в банката, преди да е навършил двайсет и една (оставаше му още цяла година), не го напускаше. Импулсивно, тъй като беше развълнуван и за разлика от друг път не изпитваше срам от връзката им, той се обади на Кони. Впоследствие щеше да се обвинява, че е имал едно наум за парите й, както и за факта, че тя има законното право да се разпорежда с тях, но в момента се чувстваше абсолютно невинен и загърбил всякакъв егоистичен мотив.

— Боже мой, мили! Вече започвах да се страхувам, че никога няма да ми се обадиш.

— Тези две седмици бяха доста гадни.

— Знам, знам. Мислех си, че може би нищо не трябваше да ти казвам. Ще ми простиш ли?

— Вероятно.

— О! О! Това е много по-хубаво от „едва ли“.

— Много вероятно — подчерта той. — Стига все още да искаш да дойдеш да ме видиш.

— Знаеш, че искам. Повече от всичко друго на света.

Изобщо не звучеше като независимата по-голяма жена, която си беше представял; присвиване под лъжичката го предупреди да забави темпото и да реши дали наистина е сигурен, че я иска. Не биваше да бърка болката от това, че я губи, с реалното желание да я притежава. Но той нямаше търпение да смени темата, бързаше да избяга от затъването в абстрактната територия на чувствата и затова я попита какво мисли за предложението на Кени.

— Боже господи, Джоуи — възкликна тя, след като й обясни за какво става дума, — трябва да го направиш! Аз ще ти помогна.

— Как?

— Ще ти дам парите — отвърна Кони, сякаш се подразбираше от само себе си. — В сметката ми са останали повече от петдесет хиляди.

Споменаването на сумата го възбуди. Припомни му началото им на „Бериър Стрийт“ през есента на първата му година в гимназията. Бяха се сбогували с девствеността под съпровода на „Ахтунг Бейби“ на „Ю Ту“, любим техен албум, особено на Кони. Първото парче, в което Боно се кълнеше, че е готов на всичко, готов е за мига, беше тяхното обяснение в любов един към друг и към капитализма. Щом си го пуснеше, Джоуи също се чувстваше готов да пробва секса, да напусне детството, да изкара малко собствени пари с продажбата на часовници в католическото училище на Кони. Двамата бяха започнали като партньори в пълния смисъл на думата, той беше предприемачът и производителят, а тя неговият лоялен контрагент и изненадващо умел търговец. Преди ядосаните монахини да сложат край на начинанието им, Кони се беше показала като опитен търговец, студената й вглъбеност предизвикваше съученичките й да полудеят по стоката на Джоуи. Всички на „Бериър Стрийт“, включително майка му, погрешно смятаха кроткостта на Кони за тъпота, забавено развитие. Само Джоуи, който имаше вътрешен достъп, беше съзрял потенциала й и това като че ли се беше превърнало в историята на съвместния им живот: той й помагаше и я окуражаваше да надскочи очакванията на околните, особено на майка му, която подценяваше скритите й заложби. Тази му способност да зърва скритата ценност и лесната възможност там, където другите не виждаха нищо, заемаше централно място в увереността му, че има бъдеще като предприемач, пак тя беше в средоточието и на любовта му към Кони. Тя наистина беше загадка![21] Двамата бяха открили секса сред пачките двайсетачки, които тя носеше от училище. Въпреки това той възрази:

— Парите ще са ти нужни, за да се върнеш в колежа.

— Ще го направя след това. На теб ти трябват сега и затова ще ти ги дам. После ти ще ми ги върнеш.

— Ще ти ги върна двойно. Тогава ще имаш достатъчно за четирите години.

— Щом искаш. Не си длъжен да го правиш.

Уговориха се да се видят за рождения му ден в Ню Йорк, града, в който бяха прекарали най-щастливи моменти заедно след заминаването му от Сейнт Пол. На другата сутрин той се обади на Кени и го увери, че е готов да му стане подизпълнител. Кени му обясни, че новите обществени поръчки за Ирак щели да бъдат обявени в началото на ноември, така че Джоуи имал време да изкара есенния семестър и да осигури парите.

Предвкусвайки богатството, той прояви разточителство и взе експреса за Ню Йорк, като по пътя към апартамента на Абигейл купи шампанско за сто долара. Жилището беше още по-претрупано от обикновено и Джоуи с радост излезе отново, за да хване такси до „Ла Гуардия“ да посрещне Кони, беше настоял да лети, вместо да пътува с автобус. Градът, разсъблечените в августовската жега пешеходци, замъглените от маранята сгради и мостове му действаха като афродизиак. Отиваше да посрещне приятелката си, която беше спала с друг, но сега се връщаше обратно в живота му, като магнит към магнит — чувстваше се едва ли не като господар на всичко наоколо. Когато я видя как излиза от летището — вървеше устремено, едва не се блъскаше в околните, избягваше ги в последния момент, сякаш не ги забелязваше, — го изпълни усещането, че богатството му не се измерва само в пари. Беше напомпан и със самочувствие, разполагаше с живот за живеене, с рискове за поемане, с връзката им. Тя го зърна и закима, съгласяваше се с нещо, което той още не беше изрекъл, лицето й грееше от радост и почуда.

— Да! Да! Да! — извика Кони, пусна куфара и се хвърли към Джоуи. — Да!

— Да? — засмя се той.

— Да!

Без дори да се целунат, те хукнаха към долното ниво и оттам изскочиха на стоянката на такситата, където, по някакво чудо, нямаше опашка. На задната седалка на таксито тя свали потната си памучна жилетка, настани се в скута му и захлипа като след оргазъм или пък след сърдечен удар. На него му се струваше, че държи в обятията си някакво съвсем, ама съвсем различно тяло. Наистина беше налице някаква промяна, сега Кони не беше толкова слаба, беше малко по-женствена, но в по-голямата си част това усещане беше плод на въображението му. Изпитваше неизразима благодарност към изневярата й. Благодарността му беше толкова голяма, че като че ли можеше да я покаже само с предложение за женитба. И сигурно щеше да й предложи да се оженят на мига, ако не беше забелязал странните белези от вътрешната страна на лявата й ръка. По нежната кожа имаше поредица от успоредни срезове по четири-пет сантиметра, този под сгъвката на лакътя беше избледнял и завехнал, другите към китката бяха по-нови и по-червени.

— Да — измърмори тя през сълзи, взирайки се смаяно в белезите. — Аз ги направих. Дреболия, нищо сериозно.

Той я попита как е станало, макар да знаеше отговора. Кони го целуна по челото, после по бузата и по устните и се взря сериозно в очите му.

— Не се плаши, мили. Просто трябваше да го направя, за наказание.

— Боже господи!

— Джоуи, чуй ме. Изслушай ме. Внимавах много и дезинфекцирах бръснача със спирт. По един разрез за всеки ден, в който не се обади. Третата вечер направих три среза и след това по един всяка вечер. И след като ти се обади, спрях.

— А ако не се бях обадил? Какво щеше да направиш? Да се самоубиеш?

— Не. Нямам намерение да се самоубивам. Трябваше да го направя точно за да не мисля за това. Трябваше да изпитам малко болка. Разбираш ли?

— Сигурна ли си, че не си мислила за самоубийство?

— Никога не бих ти го причинила. Никога.

Той прокара пръст по белезите. След това вдигна необезобразената й китка и я притисна към очите си. Радваше се, че се е наранила заради него, не можеше да се сдържи. Загадъчните й движения бяха разбираеми за него. В главата му Боно пееше, че всичко е наред, всичко е наред.

— И знаеш ли кое е най-странното? — попита Кони. — Станаха петнайсет, точно толкова, колкото пъти ти изневерих. Обади ми се точно когато трябваше. Това е някакъв знак. Ето — тя извади от задния джоб на джинсите си сгънат чек. Беше извит във формата на дупето й и беше попил от потта й. — Имам петдесет и една хиляди в сметката. Точно толкова, колкото ти трябват. И това също е знак, нали?

Той разтвори чека, издаден на името на Джоузеф Р. Бърглънд на стойност петдесет хиляди долара. По принцип не беше суеверен, но не можеше да отрече, че тези знаци означават нещо. Те бяха като ония гласове, които повтарят на лудите: „Убий президента!“, или на изпадналите в депресия: „Хвърли се от прозореца!“. Настойчивата ирационална заповед в случая като че ли гласеше: „Бракосъчетайте се веднага!“.

Идващите от „Гранд Сентрал“ коли почти не се движеха, но пътят към центъра беше празен, таксито летеше напред и това също беше предзнаменование. Липсата на опашка за таксита също беше знак. Утрешният му рожден ден също. Дори не можеше да си спомни в какво състояние е бид преди един час, когато отиваше към летището. Съществуваше единствено настоящият миг с Кони и докато преди изпадаха — сякаш през някаква пукнатина в реалността — в своя свят за двама само нощем в спалнята или в някакво друго затворено пространство, сега същото се случваше посред бял ден, под разпрострялото се над града ослепително слънце. Той я прегърна, чекът лежеше на лепкавите й гърди между влажните презрамки на потника й. Ръката му се притискаше към гърдата й, все едно се канеше да изцеди от нея мляко. Лъхащият от подмишницата й мирис на жена го опияняваше, искаше му се да е много по-силен, колкото по-силен, толкова по-добре.

— Благодаря ти, че си спала с друг — прошепна той.

— Не ми беше лесно.

— Знам.

— По-точно, в известен смисъл беше лесно. Но в друг — почти невъзможно. Знаеш го, нали?

— Знам всичко.

— И на теб ли ти беше трудно? Това, което си правил миналото лято?

— Не.

— Това е, защото си мъж. Знам какво ти е, Джоуи. Вярваш ли ми? — Да.

— Значи, всичко ще е наред.

И наистина, през следващите десет дни всичко беше наред. Естествено, впоследствие Джоуи си даде сметка, че първите, пропити от хормони, дни след период на дълго въздържание не са най-подходящият момент за вземане на важни решения за бъдещето. Осъзна, че вместо да се мъчи да свали непоносимата тежест на подарените от Кони 50 000 долара с предложение за брак, е трябвало да напише клетвена декларация с план за погасяване на главницата и лихвите. Осъзна, че ако се беше отделил от нея дори и за час, за да се разходи или да поговори с Джонатан, вероятно щеше да постигне нужната яснота и дистанция. Осъзна, че взетите след секс решения са много по-реалистични от тези преди него. Но тогава нямаше след, всичко беше преди-преди-преди. Страстта им се пробуждаше с цикличността на бръмченето на компресора на усилно работещия климатик на прозореца на спалнята на Абигейл. Новите измерения на насладата им, усещането за зрелост и сериозност, придавано от съвместното им търговско начинание, както и от болестта и изневярата на Кони, превръщаха предишните им забавления в мимолетни и детински. Насладата им беше толкова голяма и жаждата им за нея толкова бездънна, че когато избледня за час на третия ден от престоя им в града, Джоуи посегна към най-близкото копче, чрез което можеше да получи нова доза от нея.

— Трябва да се оженим — рече той.

— И аз тъкмо това си мислех — отвърна Кони. — Искаш ли да го направим сега?

— Днес ли?

— Да.

— Мисля, че не може да стане веднага. Май има някакви кръвни изследвания.

— Да идем да ги направим тогава. Искаш ли?

Сърцето му помпаше кръв в слабините.

— Да!

Но първо трябваше да уталожат възбудата от това, че ще си правят кръвни изследвания. След това трябваше да уталожат възбудата от новината, че изследванията не са задължителни. Вървяха по „Шесто Авеню“ като пияни, като убийци с окървавени ръце, без изобщо да им пука какво мислят околните за тях, Кони беше без сутиен, привличаше мъжките погледи, а от прилива на тестостерон Джоуи беше готов да скочи на бой на всеки, който го предизвика. Постъпваше правилно, правеше това, за което копнееше още от първия път, когато родителите му му бяха отказали. Дългата им разходка към центъра в жежката суматоха с натискащи клаксони шофьори и мръсни тротоари като че ли се равняваше на целия му досегашен живот.

Влязоха в първия, празен на вид, бижутерски магазин на „Четирийсет и седма“ и поискаха две златни халки, които да могат да отнесат веднага със себе си. Продавачът беше хасид — с шапчица, дълги кичури, тефилин, черна жилетка, изпод която стърчаха ресните на молитвения шал. Огледа Джоуи, чиято бяла тениска беше окапана с горчица от сандвича, който той беше изгълтал по пътя, а след това се обърна към Кони, чието лице грееше от жегата и от целувките на Джоуи.

— Ще се жените ли?

И двамата кимнаха, не смееха да потвърдят на глас.

— Поздравления — рече мъжът и отвори чекмеджетата. — Имам халки във всякакви размери.

Някак приглушено, през малка дупчица в иначе здравия мехур лудост, обвил Джоуи, се обади болка за Джена. Не толкова като желание (то се появи по-късно, когато той остана сам и се върна здравият му разум), а като мъка по еврейската съпруга, която нямаше да има: болката му беше на човек, за когото можеше да е важно, че е евреин. Отдавна беше решил, че еврейският му произход не го интересува, но въпреки това, като гледаше износените одежди на златаря, издаващи принадлежността му към това малцинство, му мина странната мисъл, че бракът с не-еврейка е предателство към евреите. Колкото и неморална да беше Джена в някои отношения, тя все пак беше еврейка, нейните прапралели и прапрачичовци бяха загинали в лагерите и това й придаваше човешки вид, отнемаше остротата на нечовешката й красота, караше Джоуи да съжалява, че я е подвел. Странното беше, че това важеше само за Джена, но не и за Джонатан, който за него беше пълнокръвна личност и не се нуждаеше от еврейската си страна, за да го възприема като човек.

— Какво ще кажеш? — попита Кони, оглеждайки подредените по кадифената подложка пръстени.

— Не знам — отвърна той през пелената от съжаление. — Всички ми се струват еднакви.

— Вземете ги, пробвайте ги, пипнете ги — обади се бижутерът. — Златото не се износва.

Кони се обърна към Джоуи и го погледна в очите.

— Сигурен ли си, че го искаш?

— Май да. А ти?

— Аз също. Стига ти да го искаш.

Бижутерът се отдръпна и си намери някакво занимание. Джоуи се видя през очите на Кони, видя нерешителността си, която късаше сърцето й, и страшно си се ядоса. Всички останали се съмняваха в нея и тя имаше нужда поне той да е сигурен, затова Джоуи реши да отхвърли съмненията.

— Категорично — заяви Джоуи. — Дай да премерим ето тези.

След като избраха халките, той понечи да се попазари за цената, тъй като знаеше, че така е редно, но бижутерът го изгледа разочаровано, сякаш му казваше: вземаш за жена това прекрасно момиче и се циганиш за петдесет долара?

Прибра пръстените в джоба на ризата си и на излизане едва не се блъсна в приятеля си от общежитието Кейси.

— Хей, копеле! — извика Кейси. — Какво правиш тук?

Беше облечен в костюм с жилетка, темето му вече беше започнало да олисява. Не се бяха виждали отдавна, но Джоуи беше чул, че Кейси работи в кантората на баща си през лятото. Срещата им в точно този момент беше поредният важен знак, но Джоуи не беше сигурен какво означава той.

— Нали помниш Кони? — попита той.

— А, да, как не? Здрасти! Какво става с теб, копеле? Мислех, че си във Вашингтон.

— Дойдох да си почина малко.

— Трябваше да ми се обадиш, копеле! Какво правите тук? Да не купуваш годежен пръстен?

— Ха-ха, да бе, да! А ти какво правиш тук?

Кейси измъкна от джоба на жилетката си часовник с тънка верижка.

— Жесток е, нали? Бил е на бащата на баща ми. Бях го дал да го лъснат и оправят.

— Красив е — обади се Кони.

Наведе се да го разгледа, а зад гърба й Кейси разкриви лице във въпросителна гримаса. От многото възможни отговори в този мъжки разговор Джоуи избра една тънка усмивчица, която говореше за превъзходен секс, за безумните желания на жените, за необходимостта да им се купуват дрънкулки и т.н. Кейси хвърли бърз оценяващ поглед на голите рамене на Кони и кимна одобрително. Цялата размяна приключи за четири секунди и Джоуи с облекчение установи колко е лесно, дори и в такива моменти, Кейси да го приеме като свой, да го причисли в своята категория. Това му даваше надежда, че ще може да продължи да живее в колежа както преди.

— Не завираш ли с този костюм, копеле? — попита той.

— Имам южняшка кръв — отвърна Кейси. — Не се потя като вас от Минесота.

— Потенето е прекрасно — обади се Кони. — Аз обичам да се потя.

Думите й сепнаха Кейси, явно му се сториха твърде крайни. Той прибра часовника в джобчето на жилетката и отмести поглед настрани.

— Както и да е. Ако ви се излиза някъде, обадете ми се.

Когато останаха сами в излелия се след края на работния ден поток от служители на „Шесто Авеню“, Кони виновно попита:

— Изложих ли те?

— Не. Той е пълен идиот. Да носиш костюм на трийсет и пет градуса! А и този часовник… Надут идиот! Съвсем е заприличал на баща си.

— Страх ме е да си отворя устата, не знам какво ще изскочи оттам.

— Не се тревожи за това.

— Срам ли те е да се ожениш за мен?

— Не!

— Така ми се стори. Не си виновен ти. Просто не искам да те излагам пред приятелите ти.

— Не ме излагаш — отсече той ядосано. — Но просто никой от тях не е обвързан. И затова съм в малко неловко положение.

Би трябвало да очаква спречкване, опити за измъкване на по-категорично потвърждение чрез цупене или сърдене. Но Кони не се караше с никого. На нея й бяха чужди несигурността, подозрителността, ревността, собственическото чувство, параноята, които толкова дразнеха малкото му приятели, които, макар и за кратко, бяха имали гаджета. Джоуи не можеше да определи дали тя наистина не притежаваше тези чувства, или някакъв силен животински инстинкт я караше да ги потиска. Колкото повече се сливаше с нея, толкова повече нарастваше странното му усещане, че не я познава. Кони откликваше само на това, което видеше непосредствено пред себе си. Реагираше, отговаряше на въпросите му, а иначе като че ли не обръщаше внимание на това, което оставаше извън зрителното й поле. Той обаче не можеше да забрави думите на майка си, че в една връзка спречкванията са полезни. Едва ли не му се струваше, че се жени за Кони само за да види дали тя най-сетне няма да започне да му се сърди; само за да я опознае. Но когато наистина се ожениха на другия ден следобед, нищо не се промени. На задната седалка на таксито, което хванаха от съда, тя преплете пръсти с неговите, така че халките им се допряха, и облегна глава на рамото му не точно със задоволство, тъй като това би означавало, че преди е била недоволна, а по-скоро с безмълвно преклонение пред постъпката, престъплението, което бяха извършили. При следващата среща на Джоуи с Кейси в Шарлотсвил седмица по-късно изобщо не стана дума за нея.

Халката все още беше някъде в стомаха му, когато Джоуи си проправи път през бурното топло море от пасажери на летището в Маями и откри Джена в хладното спокойно пристанище на чакалнята за бизнес класа. Тя беше със слънчеви очила и се беше подсигурила с допълнителна защита от айпод и последния брой на „Конде Наст Травълър“. Огледа Джоуи от главата до петите, сякаш за да се увери, че поръчаната стока е пристигнала в добро състояние, след това свали чантата си от съседната седалка и едва ли не с неохота издърпа слушалките от ушите си. Джоуи седна и несъзнателно се усмихна, не можеше да повярва, че е до нея. За първи път пътуваше с бизнес класа.

— Какво?

— Нищо. Просто се усмихвам.

— А! Помислих си, че имам троха по устните или нещо такова.

Мъжете наоколо го оглеждаха ревниво. Той се насили да срещне погледите им, за да покаже, че Джена е негова. Даде си сметка, че ще е доста уморително, ако ще е така при всяко излизане с нея. Понякога мъжете се зазяпваха и по Кони, но като че ли приемаха без кой знае какво съжаление, че е негова. С Джена обаче присъствието му изобщо не им пречеше, те продължаваха да търсят начин да го заобиколят.

— Трябва да те предупредя, че съм малко кисела — поде тя. — В мензис съм и изкарах при старците цели три дни, разглеждайки снимки на внуците. Освен това, колкото и да не е за вярване, тук вече не сервират безплатно алкохол. Все едно съм навън при другите.

— Искаш ли да ти взема нещо?

— Да. Двоен джин с тоник.

Явно изобщо не й мина през ума, нито пък, за щастие, на бармана, че Джоуи няма двайсет и една. Върна се с напитките и олекнал портфейл и завари Джена отново със слушалки, забила нос в списанието. Зачуди се дали не го взема за Джонатан, изобщо не отразяваше появата му. Той извади романа, който сестра му му беше подарила за Коледа, „Изкупление“, и се помъчи да вникне в протяжните описания на стаи и растения, но умът му беше в съобщението, което Джонатан му беше изпратил следобеда. Дано ти е забавно да гледаш конски задници по цял ден. Не се бяха чували от три седмици, когато Джоуи му беше съобщил за плановете си да замине с Джена.

— Тръгнало ти е по вода — каза Джонатан. — Първо безредиците в Ирак, после майка ми си счупи крака.

— Да не би да съм искал да си го счупи?

— Не си, разбира се. Не се и съмнявам, че си се надявал иракчаните да ни посрещнат с венци и цветя. И че страшно съжаляваш колко гадно се оказва всичко. Но не чак толкова, че да не изкараш пари от това.

— А според теб какво трябваше да направя? Да откажа? Да я оставя да замине сама? Тя е потисната, пътуването ще я разведри.

— А Кони проявява разбиране, нали? Сигурен съм, че одобрява действията ти.

— Това не е твоя работа.

— За твое сведение е моя, тъй като се налага аз да я лъжа. Вече я излъгах веднъж за Кени Бартълс, когато ми се обади и ми каза, че си й взел парите, защото не исках да се тревожи. И сега и за това ли искаш да лъжа?

— Може просто да не си говориш с нея всеки ден.

— Не е всеки ден, задник такъв! Говорили сме си, колко, три пъти за последните три месеца. Тя ме смята за свой приятел, чаткаш ли? Ти не й се обаждаш в продължение на седмици. Какво да правя? Да не й вдигам ли? Търси ме, за да разбере какво става с теб. Нещо не е наред в това, нали? Все пак тя още ти е гадже.

— Не отивам в Аржентина да спя със сестра ти.

— Ха! Ха! Ха!

— Честна дума, отивам там като приятел. Така, както ти и Кони сте приятели. Защото сестра ти е в депресия и е редно да я придружа. Но Кони няма да го разбере, така че ще е най-добре, ако не го споменаваш пред нея.

— Такова лайно си, Джоуи! Не желая да си говоря повече с теб. Нещо е станало с теб, отвращаваш ме. Ако Кони ми се обади, докато те няма, не съм сигурен какво ще й кажа. Може и да си замълча, не знам. Но тя ме търси, защото ти не й обръщаш внимание, а на мен ми е писнало да съм по средата. Така че прави, каквото си искаш, но не ме замесвай.

Като се закле пред Джонатан, че не възнамерява да спи с Джена, Джоуи имаше чувство, че се е застраховал за всеки изход от пътуването до Аржентина. Ако не се случеше нищо, щеше да докаже, че държи на думата си. А ако все пак се случеше нещо, нямаше да страда и да бъде разочарован, че не се е случило. Щеше да даде отговор на глождещия го въпрос от какво тесто е замесен, дали е достатъчно коравосърдечен и какво ще е бъдещето му. Беше много любопитен за това бъдеще. Ако се съдеше по гадното съобщение на Джонатан, той, така или иначе, не възнамеряваше да е част от него. Подигравката наистина го жилна, но пък и без това му беше писнало от безкрайните поучения на приятеля му.

Когато се настаниха в меките големи седалки в самолета, под въздействието на втори джин Джена благоволи да свали очилата и да завърже разговор. Джоуи й разказа за неотдавнашното си пътуване до Полша в преследването на миража за резервни части за „Пладски А-10“ и откритието, че почти всички доставчици, рекламиращи в мрежата, са свързани с една-единствена фирма в Лодз, където Джоуи и скапаният му преводач бяха открили смайващо малко неща на невероятни цени. Там имаше фарове, брони, дръжки, няколко акумулатора и решетки, но почти никакви части за двигателите и окачването, необходими за поддръжката на камиони, спрени от производство през 1985 година.

— Интернет е гадна работа — отбеляза Джена.

Беше обрала всички бадеми от купичката с ядки пред себе си и сега се прехвърли към купичката на Джоуи.

— Ужасна — кимна той.

— Ник твърди, че международната търговия по интернет е за мухльовци. Включително на финансови инструменти. Според него всяка безплатна информация по дефиниция няма никаква стойност. Ако някакъв китайски доставчик е в интернет, това е достатъчно да разбереш, че не става за нищо.

— Да, знам, наясно съм — прекъсна я Джоуи, на когото не му се слушаше за Ник. — Но за частите за камиони трябва да има нещо като е-Вау. Лесен начин купувачите да се свържат с продавачите.

— Ник не купува нищо по интернет. Не вярва дори и на PayPal. А той е много навътре в тези работи, както знаеш.

— Нали заради това ходих до Полша. Сделките се сключват на място.

— Да, и Ник така казва.

Отпуснатото примлясване, с което тя дъвчеше бадемите, както и ровещите като кокошка в купичката му пръсти, колкото и да бяха прекрасни, го дразнеха.

— Мислех, че не пиеш — отбеляза той.

— Ха-ха! Опитвам се да се науча да нося на алкохол. Отбелязала съм голям напредък.

— Както и да е. Ако не стане това в Парагвай, не знам какво ще правя. За полските боклуци хвърлих сума ти пари, а партньорът ми Кени каза, че не били достатъчно дори за плащане на част от сумата. Изсипали са ги на някаква ливада край Киркук и сигурно дори и охрана нямат. Кени само ми опява да му пращам нови части, дори и да не стават за нищо, дори и да са за друг модел или от друг производител. Интересува го само количеството, защото ни плащат на тон. Представяш ли си? Обяснявам му, че тези камиони са на по трийсет и пет години, не са направени за пясъчни бури и жегата в Близкия изток и бързо ще се скапят, а когато човек се мъчи да прокара конвой в размирна зона, не би искал камионът му да се развали, нали? На всичкото отгоре ми се трупат само разходи, никакви постъпления.

Би се притеснявал да изрече това признание, ако Джена го слушаше, но тя се бореше с екрана пред себе си, дърпаше го рязко, сякаш възнамеряваше да го изтръгне от стойката му. Той галантно й се притече на помощ.

— Извинявай — измърмори тя. — Какво казваше? Че няма да ти платят?

— А, със сигурност ще ми платят. Накрая може да се окаже, че за тази година ще изкарам повече от Ник.

— Не ми се вярва, честно казано.

— Няма да е малко.

— Ник е в съвсем различна вселена по отношение на заплащането.

Това му дойде в повече.

— Защо съм тук? — избухна той. — Искаш ли да бъда с теб, или не? Или не ми обръщаш внимание, или говориш за Ник, с когото уж беше скъсала.

Джена сви рамене.

— Казах ти, че съм кисела. И един съвет, ако ми позволиш: твоите сделки не ме интересуват. Единствената причина да си тук, вместо Ник, е, че ми писна да го слушам да говори за пари.

— Мислех, че обичаш парите.

— Но това не означава, че обичам да слушам за тях. Ти повдигна въпроса.

— Съжалявам!

— Добре, приемам извинението. А и освен това… Не разбирам защо да не споменавам Ник, след като ти постоянно дрънкаш за твоята приятелка.

— Но нали ти ме питаш?

— И какво от това?

— А и тя все още ми е приятелка.

— Аха. Да, това е разликата. — Изведнъж Джена се наведе и долепи устни към неговите. Първо съвсем леко докосване, след това мекота като топла бита сметана, накрая сочна плът. Устните й наистина бяха смайващи, пълни с живот, прекрасни. Той се увлече в целувката, но тя се отдръпна и се усмихна одобрително. — Щастливото ми момче.

Мина стюардеса да вземе поръчките им за вечеря и той си избра телешка пържола. Беше решил по време на пътуването да яде само телешко заради теорията, че то действа запичащо; надяваше се, че няма да му се наложи да търси халката в тоалетната, преди да стигне в Парагвай. Докато Джоуи се хранеше, Джена си пусна „Карибски пирати“, той си сложи слушалките и вместо да включи своя екран, се надвесваше към нея да гледа, но не последваха нови целувки; когато филмът свърши и се завиха с одеяла, за да поспят, Джоуи осъзна, че големият минус на удобните седалки в бизнес класата бе, че не позволяват сгушване или случайно докосване.

Мислеше, че ще му е трудно да заспи, но се събуди чак за закуската, а след това вече бяха в Аржентина. Не беше толкова екзотично, колкото си беше представял. Като се изключеха надписите на испански и пушачите, всичко останало беше като в цивилизования свят. Стъклата, плочките, пластмасовите седалки и осветителните тела на летището бяха абсолютно същите, а за самолета до Барилоче първо се качваха седящите в дъното, както при всички вътрешни полети в Америка; нямаше нищо смайващо различно в тукашния „Боинг-727“, нито в заводите, нивите и пътищата, които виждаше от илюминатора. Земята си беше земя и по нея растяха разни неща. Повечето от пътниците в първа класа говореха английски и шестима — двойка англичани и американка с три деца, — последваха Джоуи и Джена с куфарите си с надпис „приоритетно“ до удобния микробус на „Естансия Ел Триунфо“, който ги чакаше пред летището в Барилоче.

Шофьорът, навъсен млад мъж с надничащи от разкопчаната риза гъсти черни косми, се втурна да вземе куфара на Джена, сложи го в багажника, а нея я настани най-отпред. Докато Джоуи се ориентира какво се случва, англичаните заеха следващите седалки и той се озова най-отзад с майката и дъщерята, която четеше детски роман за коне.

— Казвам се Феликс — обяви шофьорът по вътрешната уредба, от която нямаше нужда, след което монотонно изрецитира: — Добре дошли в провинция Рио Негро моля сложете си коланите пътуването е два часа на места има дупки ако желаете можете да си поръчате студени напитки „Ел Триунфо“ е далече но е луксозен извинете за дупките благодаря.

Следобедът беше ясен и слънчев, пътят за „Ел Триунфо“ минаваше през тучни хълмчета, които толкова напомняха за Западна Монтана, че Джоуи се зачуди защо са изминали осем хиляди мили, за да стигнат дотук. Феликс говореше на испански на Джена, но думите му се заглушаваха от гръмогласния англичанин Джереми, който обясняваше за доброто старо време, когато Англия била във война с Аржентина за Фолклендските острови („вторият по значимост момент в нашата история“), за залавянето на Саддам Хюсеин („Ха, как ли е вонял, когато са го измъкнали от онази дупка?“), за лъжата за глобалното затопляне и безотговорното всяване на паника от страна на поддръжниците му („Догодина ще ни плашат с опасностите от нов ледников период!“), за глупостта на южноамериканските банкери („Когато инфлацията с хиляда процента, едва ли обяснението е просто лош късмет“), за похвалното безразличие на южноамериканците към женския футбол („Оставят на вас, американците, първото място в това извращение“), за изненадващо пивките червени вина в Аржентина („Надминават най-добрите южноафрикански вина“) и как при мисълта, че може да си поръчва пържола за закуска, обяд и вечеря, му потичала слюнката („Аз съм мършояд, ужасен, отвратителен мършояд!“).

За да се спаси от Джереми, Джоуи заговори съседката си, Елън, която беше красива, но не и привлекателна и носеше от онези туристически панталони с много джобове, по които си падаха определен тип майки.

— Съпругът ми е успешен строителен предприемач — осведоми го тя. — Аз завърших архитектура в „Станфорд“, но сега си седя у дома с децата. Решихме да учат вкъщи, което е адски полезно за тях, а и е удобно, защото могат да излязат във ваканция, когато си решиш, но, да ви кажа, е страшно уморително.

Децата, четящата дъщеря и момчетата, които си играеха отзад, или не я чуха, или нямаха нищо против, че уморяват майка си. Когато узна, че Джоуи работи във Вашингтон, тя попита дали познава Даниъл Дженингс.

— Дан е наш приятел от Моронго Вали. Той се хвана да проучи въпроса за данъците, прегледа стенограмите на Конгреса и знаете ли какво установи? Че федералният данък върху доходите няма никакво правно основание!

— Ако човек се зарови, ще излезе, че няма никакво правно основание за нищо — отбеляза Джоуи.

— Но федералното правителство не желае хората да разберат, че събраните през последните сто години данъци принадлежат по право на гражданите. Дан си е направил страница в интернет и там десетима професори по история потвърждават, че е прав, няма никакво правно основание. Но големите медии си мълчат. Малко е странно, нали? Логично е поне една голяма телевизия или поне един голям вестник да отрази такава новина, нали?

— Те са длъжни да показват всички гледни точки — кимна Джоуи.

— Защо тогава ни поднасят само едната? Не с ли важно, че федералното правителство дължи на нас, данъкоплатците, триста милиарда долара? На толкова ги е сметнал Дан, включително натрупаните лихви. Триста милиарда долара!

— Много са — съгласи се той любезно. — Това прави по милион на човек.

— Абсолютно. Скандално е, нали? Да ни дължат толкова много пари.

Джоуи се поколеба дали да не изтъкне колко ще е трудно министерството на финансите да върне парите, похарчени за спечелването на Втората световна война например, но Елън не му се виждаше като човек, с когото може да се спори, а и освен това му беше лошо. Чуваше гласа на Джена, тя говореше гладко испански, който той беше учил в гимназията, но долавяше единствено как тя повтаря caballos[22] това и caballos онова. Седеше със затворени очи в пълния с идиоти микробус и си мислеше, че тримата, които най-силно обичаше (Кони), харесваше (Джонатан) и уважаваше (баща му), бяха, меко казано, недоволни от него, ако не и, по собствените им думи, отвратени. Беше му трудно да прогони тази мисъл от ума си, сякаш съвестта му изведнъж се беше завърнала и възнамеряваше да не го остави на мира. Мъчеше се да се сдържи да не повърне, щеше да е върхът, ако го направеше сега, трийсет и шест часа след като от повръщането щеше да има някаква полза. Беше си представял, че пътят на живота му ще е труден и гаден, малко по малко ще става все по-стръмен и изнурителен, но за сметка на това ще е съпроводен от множество наслади, а и той ще има време да се аклиматизира на всеки един етап. Но сега беше тук, в самото му начало, а вече му се струваше, че май няма да има сили да го понесе.

„Естансия ел Триунфо“ наистина беше райско кътче. Беше разположен на брега на бистра река сред жълтеникави хълмчета, над които се издигаха лилавите хребети на планината, в подножието се виждаха тучни поддържани градини и пасища, модерни каменни къщички и конюшни. Стаята на Джоуи и Джена беше разточително просторна, с мраморни плочи на пода и с гледка към ромолящата река. Беше се опасявал, че ще има две легла, но или Джена беше възнамерявала да дели спалнята с майка си, или беше сменила резервацията. Той се просна на тъмночервената плюшена кувертюра, чиято мекота оправдаваше цената от сто долара на вечер. Джена обаче веднага се преоблече в костюм за езда и ботуши.

— Феликс ще ми покаже конете — заяви тя. — Искаш ли да дойдеш?

Не искаше, но много добре знаеше, че трябва да го направи. „И техните лайна миришат“, мислеше си той, докато вървяха към вонящите конюшни. На златната светлина на залеза Феликс и конярят изведоха прекрасен черен жребец. Той се дърпаше, теглеше се и се вдигаше на задните крака, но Джена се приближи и посегна да го погали, изглеждаше вглъбена, потънала в свой собствен свят, това му напомни за Кони и изведнъж Джена му стана по-симпатична.

— Cuidado![23] — обади се Феликс.

— Спокойно — измърмори Джена, взираше се напрегнато в очите на коня. — Той вече ме харесва. Вярва ми, усещам го. Нали, миличък?

— Deseas que algo algo algo?[24] — попита Феликс, подръпвайки юздата.

— Говорете на английски, моля — обади се студено Джоуи.

— Пита ме дали искам да го оседлаят — обясни Джена и след това забързано каза нещо на Феликс, който възрази, че algo algo algo peligroso[25]; Джена обаче не търпеше възражения. Конярят дръпна жестоко юздите, тя сграбчи гривата на коня, Феликс я подхвана с косматите си ръце и я вдигна на голия гръб на жребеца. Животното отстъпи и се вдигна, опъвайки поводите, но Джена се приведе, гърдите й опряха в гривата, долепи устни до ухото и му зашепна успокояващо. Джоуи беше смаян, не можеше да откъсне очи от нея. След като конят се успокои, тя отпусна юздите и го подкара към другия край на ограждението, където демонстрира как под нейна команда конят спира, върви назад, вдига и смъква глава.

Конярят подхвърли на Феликс някаква забележка за „мадамата“ с дрезгав и изпълнен с възхищение глас.

— Аз съм Джоуи, между другото — представи се Джоуи.

— Здравейте — отвърна Феликс, без да отмества поглед от Джена. — Искате ли кон?

— Засега не. Но, моля ви, говорете на английски, става ли?

— Както искате.

Джоуи се зарадва, като видя колко е щастлива Джена на коня. Не само по време на пътуването им, но и преди това, при телефонните им разговори в предишните месеци, му беше направило впечатление потиснатото й мрачно настроение и дори беше започнал да се чуди дали изобщо може да хареса нещо в нея, освен красотата. Сега се убеждаваше, че ако не друго, тя поне може да се наслаждава на това, което й осигуряват парите. Но мисълта още колко много пари са нужни, за да я направи щастлива, му тежеше. Един мекушав слабак не би могъл да й осигурява желаните коне.

Вечерята беше чак в десет, сервираше се на дълга обща маса, направена от ствола на дърво, което е било поне три метра в диаметър. Прословутите аржентински пържоли бяха превъзходни, а виното предизвика одобрително сумтене от Джереми. Джоуи и Джена пресушиха няколко чаши и може би заради това, когато малко след полунощ най-сетне стигнаха до огромното си легло, за първи път го сполетя онова явление, за което беше слушал много, но досега не си беше представял, че може да му се случи. До този момент се беше представял подобаващо и с най-грозните мадами. Дори и сега, когато членът му беше придържан от боксерките, той имаше чувство, че е корав като масата, на която бяха вечеряли, но или беше сгрешил, или пък показването му пред Джена го беше сломило. Докато тя търкаше слабини по голия му крак, надавайки въздишка при всяко движение, той имаше чувство, че полита като сателит, преодолял силата на привличане, все по-далече и по-далече от жената, чийто език беше в устата му и чиито, за щастие, немалки гърди се притискаха в тялото му. Джена беше по-груба, не толкова податлива като Кони и може би това беше една от причините за състоянието му. Но освен това той не можеше да види лицето й в тъмното и когато то не беше пред очите му, разполагаше само със спомена, представата за красотата му. Не спираше да си повтаря, че най-сетне е сложил ръка на Джена, че това е Джена, Джена, Джена! Но поради липсата на визуално потвърждение му се струваше, че в обятията си държи обикновена потна агресивна жена.

— Дай да светнем — предложи той.

— Лампата е силна, не ми харесва.

— Тогава поне в банята? Тук е тъмно като в рог.

Тя се претърколи настрани и въздъхна недоволно.

— По-добре да спим. Късно с, а и без това съм в цикъл.

Той докосна пениса си и със съжаление установи, че е още по-отпуснат, отколкото го чувстваше.

— Май съм попрекалил с виното.

— И аз. Затова, хайде да спим.

— Ще светна в банята, става ли?

Направи го и като я видя изтегната в леглото, като потвърди самоличността й на най-красивата жена, която познаваше, отново се изпълни с надежда, че сега няма как да не стане. Изпълзя до нея и покри с целувки всеки милиметър от тялото й, започна от съвършеното стъпало, нагоре по глезена, бедрата…

— Извинявай, гадно е — изведнъж заяви тя, когато той стигна до бикините й. — Дай!

Бутна го да легне по гръб и пое пениса му в устата си. И този път в началото получи ерекция, устата й беше божествена, но след това членът му повехна и омекна, притесненият Джоуи се опита да задържи възбудата, насилваше се да се отпусне и да се потопи в мига, напомняше си чия уста го е поела, но за съжаление, единствената мисъл в главата му беше как никога не е харесвал особено фелациото; не можеше да си обясни какво му става. Блясъкът на Джена се дължеше до голяма степен на невъзможността да си представи, че може да я има. Сега, когато тя — уморена, пияна, в цикъл — беше коленичила между краката му и делово му правеше свирка, личността й нямаше никакво значение, беше сигурно единствено едно — че не е Кони.

Не можеше да й се отрече, че продължи с усилията си дори и след като той изгуби вяра в себе си. Най-накрая обаче се отказа, огледа пениса му с неосъдително любопитство и го разклати.

— Не става, а?

— Не мога да си го обясня. Адски ме е срам.

— Ха, добре дошъл в моя свят на „Лексапро“.

Джена заспа и дори леко захърка, а той лежеше смазан от срам, угризения и носталгия по дома. Беше изключително разочарован от самия себе си, макар да не можеше да обясни защо трябва да е толкова разочарован, задето не е могъл да обладае жена, която не обича и дори не харесва. Мислеше си за геройството на родителите си, които бяха останали заедно толкова много години, за нуждата им един от друг, която се усещаше и зад най-яростните им кавги. Видя в нова светлина покорността на майка си към баща му и дори й прости. Да се нуждаеш от някого, беше злина, доказателство за слабост, но сега за първи път имаше чувството, че не е толкова безгранично способен на всичко, че не е на сто процента готов да направи каквото и да е било, за да постигне целта си.

С първите лъчи на зората се събуди с чудовищна ерекция, в чиято издръжливост нямаше и капчица съмнение. Седна и плъзна поглед към разпилените коси на Джена, разтворените й устни, нежната извивка на челюстта, почти сакралната й красота. Сега, на светло, не можеше да повярва колко глупаво се е държал в тъмното. Пъхна се под завивките и нежно я побутна в кръста.

— Престани! — сопна се тя. — Опитвам се да спя.

Джоуи притисна нос между лопатките й и вдъхна аромата на пачули.

— Сериозно говоря! — Джена се отдръпна. — Не съм аз виновна, че стояхме будни до три часа.

— Не беше три — прошепна той.

— Три беше. Даже пет!

— Сега е пет.

— Аааа! Млъкни! Искам да спя!

Лежа до нея цяла вечност, от време на време погалваше члена си и се мъчеше да задържи възбудата му. Отвън се чу цвилене, някакво дрънчене в далечината, кукуригане, обичайните за всяко село по света звуци. Джена спеше или се преструваше, а по някое време вътрешностите му се раздвижиха. Колкото и да се мъчеше да потисне напъна, той постепенно нарастваше и накрая се превърна в неотложен повик, който заглушаваше всичко останало. Джоуи влезе в банята и заключи вратата. Предвидливо беше пъхнал в несесера си една вилица за предстоящата изключително неприятна задача. Седеше и я стискаше в потната си ръка, докато лайната излизаха. Бяха много, насъбрани от поне два-три дни. От стаята се чу звънене, алармата им за шест и половина.

Той коленичи на студения под и с надеждата, че веднага ще зърне проблясъка на злато, надникна в тоалетната чиния, в която плуваха четири големи парчета. Най-старото беше тъмно, спечено и на бучки, другите, които идваха от вътрешността, бяха по-бледи и меки. Макар че като всички хора и Джоуи харесваше миризмата на пръдните си, вонята на изпражненията му се стори отвратителна, лоша едва ли не в морален смисъл. Разчовърка едно от по-меките парчета с вилицата, опита се да го завърти и да го погледне от другата страна, но то се изви и започна да се разпада, водата стана кафеникава и той си даде сметка, че тая работа с вилицата няма да стане. В мътната вода нямаше как да види пръстена и ако той се откъснеше от нещата, с които беше обвит, щеше да потъне на дъното на тоалетната чиния и може би дори да изчезне в канала. Нямаше друг избор, освен да извади лайната с пръсти, и трябваше да го направи бързо, преди да са се размили. Затаи дъх, очите му се бяха насълзили, сграбчи най-обещаващото парче и в този миг се сбогува и с последната си надежда, а именно, че едната му ръка ще е достатъчна. Трябваше да използва и двете, с едната да държи лайното, а с другата да човърка в него. Повдигна му се, но не повърна, залови се за работа и заби пръсти в мекото, топло и изненадващо леко парче изпражнения.

Джена почука на вратата.

— Какво става?

— Ей сега излизам!

— Какво правиш? Да не си биеш чекии?

— Ей сега! Имам разстройство.

— О, боже! Ще ми подадеш ли тампоните?

— Ей сега!

За щастие, халката се оказа във второто лайно. Твърдост сред мекота, ясно очертание на кръг насред хаоса. Поизми ръцете си в мръсната вода, пусна казанчето с лакът и отнесе пръстена на мивката. Вонята беше непоносима. Изми пръстена три пъти с много сапун, а от стаята Джена мърмореше, че закуската е след двайсет минути. Завладя го странно, но категорично усещане: когато излезе от банята с халката на пръста си, а Джена се промуши покрай него и после веднага изскочи, пищейки и ругаейки миризмата, той беше друг човек. Виждаше го съвсем ясно, все едно стоеше пред него: човекът, който беше бръкнал в собствените си лайна, за да измъкне брачната си халка. Не смяташе, че е такъв човек, нито пък би избрал да е такъв, ако имаше право на избор, но имаше нещо успокояващо и освобождаващо в това, да си един определен тип, вместо сбирщина от противоречащи си потенциални личности.

Светът като че ли забави ход и придоби по-ясни очертания, сякаш и той се нагаждаше към някаква нова неизбежност. Първият кон, който дадоха на Джоуи, беше буен и го хвърли на земята едва ли не нежно, без злоба, без да влага повече насилие, отколкото е необходимо да го свали от седлото. След това го сложиха на двайсетгодишна кобила, от чийто широк гръб той гледаше как жребецът на Джена изчезва по калната пътека, без да се обръща, тя вдигна лявата си ръка, сякаш му махаше за сбогом или пък просто демонстрираше добрата си форма, Феликс препусна покрай Джоуи след нея. Мина му през ума, че ще е напълно нормално, ако накрая Феликс се озовеше в леглото й вместо него, тъй като Феликс беше превъзходен ездач; даде си сметка за това с облекчение, прие го дори като мицва[26], тъй като горката Джена със сигурност имаше нужда да бъде изчукана от някого. Помота се малко, а след това поязди с дъщерята на Елън, малката читателка Мередит, като търпеливо изслуша впечатляващите й познания за конете. Не се чувстваше мекушав от това, напротив, чувстваше се силен. Андийският въздух беше прекрасен. Мередит явно си падаше по него и го учеше как да командва коня. Когато групата се събра за късна закуска край един поток, нямаше и следа от Джена и Феликс, а Джереми злобно наставляваше тихата си румена съпруга, която според него беше виновна, задето са изостанали толкова. Джоуи гребна с шепи от каменното корито на потока, за да пие, не му пукаше какво прави Джена, беше му мъчно за Джереми. Язденето в Патагония наистина беше забавно, поне за това тя беше права.

Спокойствието не го напусна до късния следобед, когато от телефона в стаята провери гласовата си поща за сметка на майката на Джена и откри съобщения от Карол Монахан и Кени Бартълс. „Здрасти, миличък, тъща ти е — започваше Карол. — Как звучи, а? Тъща ти! Адски странно, нали? Новината е страхотна, но искам да ти кажа нещо, Джоуи. Ще бъда честна с теб. След като харесваш Кони толкова, че да се ожениш за нея, и след като смяташ, че си достатъчно зрял, за да сключиш брак, би трябвало да проявиш почтеността да съобщиш на родителите си. Нищо повече няма да кажа, но не виждам причина да го пазиш в тайна, освен ако не те е срам от Кони. А наистина не се сещам какво да кажа за зет, който го е срам от дъщеря ми. Както знаеш, аз не съм много добра в пазенето на тайни и съм категорично против това, да си мълчиш. Ясна ли съм? По-добре да спра дотук.“

„Какво става, копеле? — ръмжеше Кени Бартълс. — Къде си, мамка му? Пратил съм ти най-малко десет писма. В Парагвай ли си? Затова ли не ми отговаряш? След като в договора пише 31 януари, Министерството на отбраната разбира 31 януари. Надявам се, че си ми приготвил нещо, мамка ти, тъй като до 31 януари остават само девет дни. От Ел Би Ай вече са ми вдигнали мерника, тъй като шибаните камиони постоянно се развалят. Някакъв фабричен дефект със задния мост, имай късмет да не ми пратиш задни мостове, ей! Каквото и да е, копеле. И на петнайсет тона ръждясали брони и решетки ще съм благодарен. Трябва ми количество! А докато нямаме потвърдена дата за доставка на тия боклуци, няма на какво да се опра.“

Джена се върна по залез-слънце, покрита с прах, изглеждаше още по-страхотно.

— Влюбена съм — обяви тя. — Това е конят на мечтите ми.

— Трябва да тръгвам — уведоми я Джоуи. — Трябва да замина за Парагвай.

— Какво? Кога?

— Утре сутринта. Или още тази вечер.

— Боже господи, толкова ли си ми сърдит? Не съм виновна, че ме излъга, че можеш да яздиш. Не съм дошла тук да се разхождам. Нито пък да спя сама в голямото легло, нали се сещаш?

— Извинявай. Ще ти платя моята част.

— Майната им на парите! — Тя го огледа презрително. — Остана ли още нещо, в което да ме разочароваш? Ако питаш мен — не.

— Това е доста подло.

— Мога да стана и по-подла, повярвай ми.

— Не съм ти казал, че съм женен. Ожених се за Кони. Ще живеем заедно.

Джена се ококори, в уголемените й очи като че ли се четеше болка.

— Ти си недобре! Смахнат си!

— Знам.

— Мислех, че наистина ме разбираш. За разлика от всички други мъже, които познавам. Боже, колко съм глупава!

— Не си — обади се той, съжаляваше я заради недъга й — красотата й.

— Но ако си мислиш, че тази новина ще ме скапе, дълбоко се лъжеш. Хич и не си въобразявай, че съм имала някакви планове за теб. О, боже, дори не искам да вечерям с теб!

— В такъв случай и аз не искам да вечерям с теб.

— Хубаво, чудесно! Най-официално те обявявам за най-големия гадняр на света.

Докато тя се къпеше, той си събра багажа и после седна на леглото да я изчака, мислеше си, че след като вече са си изяснили отношенията, може да се изчукат веднъж, за да избегнат срама и поражението, но когато Джена излезе от банята, увита в дебел халат на „Естансия Ел Триунфо“, веднага разгада изражението му и отсече:

— В никакъв случай.

Той сви рамене.

— Сигурна ли си?

— Да, сигурна съм. Ходи си у дома при женичката си. Не харесвам смахнати, които ме лъжат. Честно, срам ме е, че сме спали в една стая.

Пътуването до Парагвай беше пълна катастрофа. Армандо да Роса, собственикът на най-голямата компания за бракувано от военните оборудване в страната, беше набит бивш офицер, със сключени побелели вежди и с все едно боядисана с черна вакса коса. Линолеумът в кантората му в бедняшките предградия на Асунсион беше излъскан, зад голямото метално бюро унило висеше закачено на дървен прът парагвайско знаме. От задната врата се излизаше в голям тревясал двор с покрити с ръждясали ламарини бараки, охранявани от едри кучета, само зъби, кости и сплъстена козина, които имаха вид, все едно са били подложени на електрошок. От накъсания монолог на Да Роса — той говореше английски малко по-добре, отколкото Джоуи испански — Джоуи остана с впечатлението, че преди няколко години е бил уволнен и е отървал военния съд с помощта на верни приятели от армията, заради което е бил компенсиран с правото да продава излишъците и бракуваните военни машини. Беше облечен с военна униформа, на кръста му висеше кобур и заради това Джоуи не смееше да мине отпред. Нагазиха в избуялите като храсталаци треви, пълни с необичайно големи южноамерикански жужащи оси, и стигнаха до резервните части за „Пладски А-10“, струпани край увенчаната с провиснала бодлива тел ограда. Добрата новина беше, че определено бяха много. А лошата бе, че бяха в ужасно състояние. Ръждясали каросерии лежаха на една страна като съборени плочки домино; нахвърляни на купчини мостове и предни решетки приличаха на кости на гигантски праисторически кокошки; тук-там се въргаляха двигатели като изпражнения на динозавър; по натрупаните на пирамиди по-дребни части растяха диви цветя. Газейки през тревата, Джоуи разравяше гнезда от кални или счупени пластмасови чаркове, змийски ями от напукани от слънцето маркучи и ремъци, изгнили сандъци с надписи на полски. Едва не се разплака от разочарование.

— Доста са ръждясали.

— Какво са?

Той отчупи люспица ръжда от една джанта.

— Ръждясали. Железен оксид.

— От дъжда е — обясни Да Роса.

— Ще ви дам десет хиляди за всичко това. Ако е повече от трийсет тона, петнайсет хиляди. Повече е, отколкото ако ги продадете за старо желязо.

— За какво са ви тези боклуци?

— Имам камиони, които трябва да поддържам.

— Вие сте млад, много млад. За какво са ви притрябвали?

— Защото съм глупав.

Да Роса отклони поглед към рехавата джунгла, която беше израснала от другата страна на оградата.

— Не мога да ви дам всичко.

— Защо?

— Сега армията не използва камионите. Но може да ги използва, ако има война. Тогава частите трябват.

Джоуи затвори очи. Каква глупост!

— Каква война? С кого ще воювате? С Боливия ли?

— Ако има война, частите ще трябват.

— Та те не стават за нищо. Предлагам ви петнайсет хиляди долара за тях. Quince mil dolares.

Да Роса поклати глава.

— Cincuenta mil.

— Петдесет хиляди? В никакъв случай. Разбрахте ли? В никакъв случай!

— Treinta.

— Осемнайсет. Diez у ocho.

— Veinticinco.

— Ще си помисля. — Джоуи се обърна и пое към сградата. — Може да ви дам двайсет, ако са над трийсет тона. Veinte, става ли? Това е последното ми предложение.

След като стисна мазната ръка на Да Роса и се скри обратно в таксито, което го чакаше на улицата, в първите няколко минути се чувстваше горд от това, как се е справил с пазарлъка, и от смелостта си да дойде в Парагвай. Баща му не разбираше, че Джоуи притежава хладния пресметлив ум на предприемач. Единствено Кони го разбираше. Подозираше, че беше наследил този инстинкт от майка си, която беше роден състезател, а пускането му в употреба му носеше някакво синовно задоволство. Беше успял да измъкне от Да Роса много по-ниска цена, отколкото се беше надявал, и колкото и да платеше на местна транспортна фирма да натовари частите в контейнери и да ги закара на летището, и колкото и умопомрачителна да беше цената за чартърния полет, с който да ги закара до Ирак, пак щеше да си осигури невероятна печалба. Но докато таксито се промъкваше през по-старите колониални части на Асунсион, в Джоуи се прокрадна страхът, че все пак не е в състояние да го направи. Не можеше да изпрати тези очевидно безполезни боклуци на американските военни, които се мъчеха да спечелят жестоката неконвенционална война в Ирак. Макар че не той го беше създал — виновен беше Кени Бартълс, който беше предпочел евтините и отдавна излезли от употреба камиони „Пладски“ — все пак проблемът беше негов. И той вещаеше още по-големи неприятности, тъй като Джоуи вече беше похарчил парите на Кони и първия транш от отпуснатия от банката заем за първоначални разходи и за транспортирането на мижавия, но скъп товар от Лодз. Дори и ако успееше някак да се откаже от договора, Кони щеше да остане без пари, а той самият щеше да е затънал до уши в дългове. Въртеше нервно халката на пръста си, искаше му се да я пъхне в устата си, за да се успокои, но не си вярваше, че няма да я глътне отново. Мъчеше се да се убеди, че все някъде трябва да има още резервни части за А-10, навярно в някой отдавна забравен, но все пак недостъпен за дъжда склад в Източна Европа, само че изминалите седмици търсене по интернет и разговори по телефона подсказваха, че изгледите за това не са кой знае колко големи.

— Шибаният Кени — измърмори той на глас, съвестта му беше избрала да се обади в най-неподходящия момент. — Шибан престъпник!

Докато чакаше вътрешния полет в Маями, се насили да се обади на Кони.

— Здрасти, мили — извика тя весело. — Как е в Буенос Айрес?

Той прескочи подробностите около пътешествието си и мина направо към тревогите си.

— Справил си се чудесно — увери го Кони. — Двайсет хиляди е добра цена, нали?

— Дадох деветнайсет хиляди повече, отколкото струват ония боклуци.

— Не, мили, те струват толкова, колкото Кени ще ти плати.

— Мислиш ли, че е редно? Не би ли трябвало да се чувствам виновен, че продавам пълни боклуци на правителството?

Тя замълча, размишляваше.

— Ами — рече накрая — ако смяташ, че не е редно, не го прави. Направи това, от което ще се чувстваш щастлив.

— Няма да загубя парите ти. Това го знам със сигурност.

— Не, може и да ги загубиш. Не е проблем. Ще изкараш повече пари от друго. Вярвам ти.

— Няма да ги загубя. Искам да се върнеш в университета. Искам да живеем заедно.

— Съгласна съм! Готова съм, ако и ти си готов. Нямам търпение.

Навън на пистата, под бурното сиво небе на Флорида рулираха доказали се средства за масово унищожение. Джоуи си мечтаеше да живее в някакъв друг, по-прост свят, в който човек може да си осигури добър живот не за сметка на околните.

— Майка ти ме е търсила.

— Знам — отвърна Кони. — Издъних те, Джоуи. Не съм й казала всичко, но тя видя пръстена, заразпитва ме и нямаше как да я излъжа.

— Опяваше, че трябва да съобщя на нашите.

— Нека си опява. Ще им кажеш, когато си готов.

Върна се в Александрия в още по-мрачно настроение. Вече не можеше да очаква пътуването с Джена или да си мечтае за нея, не можеше да си представя успех в Парагвай, не разполагаше с нищо друго, освен с неприятни задачи. Изяде един голям пакет чипс и се обади на Джонатан, за да му се извини и да потърси утеха в приятелството.

— А най-лошото е — каза той, — че отидох там женен.

— О, копеле! — възкликна Джонатан. — С Кони сте се оженили, така ли?

— Да. През август.

— Това е лудост!

— Реших, че е по-добре да ти кажа, тъй като сигурно ще научиш от Джена. В момента сигурно не съм й много симпатичен.

— Сигурно ти е бясна.

— Знам, че според теб тя е ужасна, но не си прав. Просто е страшно объркана, а всички виждат само външния й вид. Ти си извадил много по-голям късмет от нея.

Разказа историята с пръстена, кошмарната сцена в банята, как ръцете му са били пълни с лайна, а Джена чукала на вратата, и смехът им и погнусените възклицания на Джонатан му донесоха търсената утеха. От петминутното противно преживяване се беше получила страхотна история за цял живот. Когато си призна, че Джонатан е бил прав за Кени Бартълс, приятелят му категорично заяви:

— Трябва да развалиш договора.

— Не е толкова лесно. Не искам да загубя парите на Кони.

— Намери начин да се измъкнеш. Просто го направи. Положението там е кошмарно. По-зле е, отколкото си мислиш.

— Все още ли ми се сърдиш? — попита Джоуи.

— Не ти се сърдя. Държиш се като пълен негодник, но не мога да ти се сърдя.

Разговорът го ободри достатъчно, за да си легне. Спа дванайсет часа. На сутринта, когато в Ирак беше следобед, се обади на Кени Бартълс и поиска да развалят договора.

— А частите в Парагвай? — попита Кени.

— Предостатъчно са като тонаж, но са ръждясали и не стават за нищо.

— Изпрати ги. Моят задник е на пангара.

— Ти купи тъпите полски камиони. Не аз съм виновен, че няма части за тях.

— Току-що ми каза, че има предостатъчно. И аз ти заповядвам да ги изпратиш. Какъв е проблемът?

— Намери някой да ме замести. Не искам да се забърквам.

— Джоуи, слушай ме хубаво. Подписал си договор. И сега не е единайсетият час за доставката, а шибаният тринайсети час. Ти вече си на загуба. В момента и аз самият нямам пари да те заместя, тъй като още не са ми платили, тъй като доставката ти от Полша беше твърде мижава. Постави се малко на мое място, а?

— Боклуците от Парагвай изглеждат толкова зле, че според мен изобщо няма да ги приемат.

— Остави това на мен. Познавам хората от Ел Би Ай, които ръководят нещата тук. Ще го уредя. Пращаш ми трийсет тона и си свободен да правиш каквото си поискаш, чети си стихове и т.н.

— Откъде си сигурен, че ще го уредиш?

— Това е моя работа. Твоят договор е с мен и аз ти казвам, че ако ми доставиш нужния тонаж, ще си получиш парите.

Джоуи не беше сигурен кое го плаши повече — че Кени го лъже и той ще загуби не само вече похарчените пари, а и това, което тепърва трябваше да плати, или мисълта, че Кени казва истината и от Ел Би Ай наистина ще му платят 850 000 долара за части, които не стават за нищо. Не виждаше друг избор, освен да прескочи Кени и да говори директно с Ел Би Ай. Цяла сутрин от централата на Ел Би Ай в Далас го прехвърляха от човек на човек, докато го свържат с нужния вицепрезидент. Джоуи се постара да изложи дилемата си кратко и ясно:

— Няма налични годни части за тези камиони, Кени Бартълс не желае да прекрати договора ми, а аз не искам да ви пращам боклуци.

— Бартълс готов ли е да приеме това, с което разполагаш? — попита вицепрезидентът.

— Да. Но то не става за нищо.

— Не се тревожи за това. След като Бартълс го приема, ти си свободен. Предлагам веднага да организираш доставката.

— Май не чувате какво ви говоря. Казвам ви, че тези части са боклуци.

Онзи помисли малко и каза:

— От сега нататък няма да работим с Кени Бартълс. Не сме доволни от ситуацията с полските камиони. Но това не е твоя грижа. Твоята грижа е да не те осъдят за неизпълнение на договора.

— Кой да ме осъди? Кени ли?

— Това е съвсем хипотетично. Няма да се случи, ако изпратиш частите. Не забравяй, че това не е съвършена война в някакъв съвършен свят.

И Джоуи се постара да не го забрави. Постара се да запомни, че най-лошото, което можеше да се случи в този далече не идеален свят, е всички полски камиони да се развалят и да бъдат заменени от по-добри, което едва ли щеше да забави много окончателната победа в Ирак и щеше да означава, че американските данъкоплатци са прахосали няколко милиона долара за него, Кени Бартълс, Армандо да Роса и идиотите в Лодз. С решителността, с която беше бръкнал в собствените си лайна, той замина за Парагвай, нае транспортна фирма и се погрижи за натоварването на трийсет и двата тона боклуци в контейнери, като изпиваше по бутилка вино всяка вечер през петте дни, през които чакаше „Лоджистик Интернешънъл“ да натовари контейнерите с мотокари в един стар С-130, в тази купчина лайна обаче нямаше златен пръстен. Върна се във Вашингтон и продължи да пие, Кони най-накрая пристигна с три куфара и се нанесе при него, но той не спря да пие, тъй като иначе не можеше да заспи; когато Кени му се обади от Киркук с новината, че доставката е приета и парите му (850 000 долара) вече са тръгнали, Джоуи се почувства толкова зле, че се обади на Джонатан и му призна какво е направил.

— О, копеле, яко си загазил.

— На мен ли го казваш?

— Стискай палци да не те хванат. Вече се чуват какви ли не истории за осемнайсетте милиарда за обществени поръчки, обявени през ноември. Няма да се изненадам, ако направят изслушване в Конгреса.

— Мога ли да го кажа на някого? Не искам парите, освен това, което дължа на Кони и на банката.

— Много благородно.

— Нямаше как да прецакам Кони с парите. Знаеш, че това е единствената причина, поради която го направих. Не можеш ли да подшушнеш на някой в „Поуст“ за това? Все едно си го чул от анонимен източник?

— Ако искаш да си останеш анонимен, нищо не мога да направя. А ако дадеш официално показания, нали се сещаш кой ще опере пешкира?

— Дори и ако го направя доброволно?

— Обадиш ли се, Кени ще те смаже. Ел Би Ай също ще те вземат на мушка. Имат си отделно перо в бюджета за окалване на такива като теб. Ти ще си идеалната изкупителна жертва. Симпатичното момче от колежа с ръждясалите резервни части. „Поуст“ веднага ще налапа историята. Разбирам как се чувстваш, но горещо ти препоръчвам да не си отваряш устата.

Докато чакаха мръсните 850 000 да се процедят през системата, Кони си намери временна работа. Джоуи прахосваше дните си в гледане на телевизия и с видеоигри, мъчеше се да се научи да върти домакинство, да готви и да пазарува, но и краткото пътуване до магазина го изтощаваше. Депресията, която в продължение на години преследваше жените край него, като че ли най-сетне намери истинската си жертва и заби зъби в него. Не можеше да направи единственото, в което беше сигурен — да съобщи на родителите си, че се е оженил за Кони. Това задължение изпълваше малкия апартамент като камион „Пладски А-10“, избутваше Джоуи в ъглите, не му оставяше въздух за дишане. Беше си там, когато той се събудеше, и не изчезваше, когато си лягаше. Не можеше да си представи да оповести новината пред майка си, защото тя щеше да го приеме като удар срещу себе си. И в известен смисъл наистина беше така. Но не по-малко се ужасяваше от разговор с баща си, от това бръкване в незарасналата рана. И така, макар че тайната го задушаваше, макар че си представяше как Карол раздрънква новината на всички бивши съседи и някой от тях решава да поздрави родителите му, той отлагаше оповестяването ден след ден. Кони не му мрънкаше и това още по-категорично прехвърляше топката в неговото поле.

Една вечер по новините на Си Ен Ен даваха кадри от засада край Фалуджа, при която иракските бунтовници бяха избили шофьорите на закъсалите камиони. Макар че камионите не бяха „Пладски“, видяното така го разтресе, че Джоуи се напи, за да заспи. Събуди се след няколко часа потен и поизтрезнял до съпругата си, която спеше като бебе — в сладък унес, изпълнена с доверие към света, — и с мисълта, че трябва да се обади на баща си. Страхуваше се да го направи, за първи път изпитваше толкова силен страх, но си даваше сметка, че никой друг не би могъл да му даде съвет дали да вдигне тревога и да понесе последствията, или да си мълчи и да задържи парите, никой друг не би могъл да му донесе опрощение. Любовта на Кони беше безпрекословна, на майка му — твърде себична, на Джонатан — вторична. Трябваше да изповяда всичко на стриктния си принципен баща. Беше се борил с него цял живот и сега беше дошъл моментът да се признае за победен.

Звяра от Вашингтон

Бащата на Уолтър, Джийн, беше най-малкото дете на Ейнар Бърглънд, опак швед, емигрирал в Америка в началото на двайсети век. Много неща в изостаналата селска Швеция не били по вкуса на Ейнар — задължителната военна служба, бъркащите се в живота на енориашите лютерански пастори, закостенелите порядки, които възпрепятствали издигането в обществото, — но според историята, разказана от Дороти на Уолтър, той бил заминал за Америка най-вече заради конфликт с майка си.

Ейнар бил най-голямото от осем деца, престолонаследникът във фермата в Южен Остергьотланд. Майка му едва ли е била първата жена, останала недоволна от брака си с мъж от рода Бърглънд, и страшно плезела първородния си син, отделяла за него най-хубавите дрехи, давала му каймака от млякото на братята и сестрите му, освобождавала го от ежедневната работа във фермата, за да има време да учи и да се гласи пред огледалото. („По-суетен мъж от него не съм виждала“ — казваше Дороти.) Майчинското слънце греело над Ейнар двайсет години, но тогава, погрешка, се родил изтърсакът в семейството и тя се влюбила в него така, както навремето се била влюбила в първородното си чедо, и Ейнар никога не й го простил. Тъй като не можел да понесе факта, че вече не е неин любимец, на двайсет и втория си рожден ден той отплавал за Америка. Никога повече не се върнал в Швеция, никога повече не видял майка си, гордо заявявал, че е забравил майчиния си език, и при първа възможност се впускал в дълги тиради за „най-глупавия, надменен и тесногръд народ на света“. Превърнал се в средностатистическа единица в американския експеримент по самоуправление, който бил изкривен още от самото начало, тъй като избягалите от пренаселения Стар свят към новия континент не притежавали предразполагащи към общуване гени, а по-скоро били от хората, които не се спогаждат добре с околните.

На младини, когато си изкарвал хляба като дървосекач и унищожавал необятните девствени гори, и по-късно, като общ работник в строителна бригада, която прокарвала пътища в Минесота — нито на едното, нито на другото място се изкарвали добри пари, — Ейнар бил привлечен от комунистическата идея, че трудът му е експлоатиран от капиталистите от Източното крайбрежие. Един ден, докато слушал някакъв комунистически агитатор на „Пайъниър Скуеър“, му просветнало, че за да успее в новата си родина, трябва да започне сам да експлоатира чуждия труд, и заедно с няколко от по-малките си братя, които го били последвали в Америка, се захванал със строителството на пътища. За да не стоят без работа през зимните месеци, те основали поселище край изворите на Мисисипи и отворили магазин. Към онзи момент политическите убеждения на Ейнар навярно все още са били радикални, тъй като отпускал неограничен кредит на комунистите в селото, повечето от тях финландци, мъчещи се да оцелеят, без да попаднат в ярема на капиталистите от Източното крайбрежие. Магазинът постоянно трупал загуби и Ейнар се канел да продаде дела си, когато един негов бивш приятел, Кристиансен, отворил нов срещу неговия. От чиста злоба (според Дороти), Ейнар поддържал търговията още пет години в разгара на Голямата депресия, натрупал разписки без покритие от всеки селянин на десет мили околовръст, докато горкият Кристиансен не се принудил да обяви банкрут. След това Ейнар се преместил в Бемиджи, където преуспял като строител на пътища, но накрая продал компанията си на безценица на един мазник, който се преструвал на социалист.

За Ейнар Америка била страната на нешведска свобода, място на безграничен простор, където един син все още може да си въобразява, че е изключителен и неповторим. Но нищо не помрачава усещането за изключителност така, както присъствието на други човешки същества, които се смятат за не по-малко изключителни. Благодарение на природната си интелигентност и усилния труд той постигнал известни, макар и недостатъчни, финансова стабилност и независимост, но в същото време се превърнал в класически пример за обзет от гняв и разочарование човек. През петдесетте години се оттеглил от активна дейност и започнал да изпраща на роднините си коледни писма, в които громял глупостта на американското правителство, тукашното икономическо неравенство, глупавата религиозност, като в една особено язвителна коледна картичка правел сполучливо сравнение между девата от Витлеем и „шведската блудница“ Ингрид Бергман, която неотдавна била родила копеле и това събитие било шумно приветствано от американските медии, контролирани от „корпорациите“. Ако и да бил предприемач, Ейнар ненавиждал големите компании и въпреки че бил създал фирмата си благодарение на обществените поръчки, мразел и правителството. И макар да обичал пътищата, те му носели само страдания и умопомрачение. Купувал си най-мощните американски коли, за да вдига 300 километра в час по правите магистрали в Мисисипи, много от тях построени от него самия, и да профучава край глупците. Ако нощем срещнел автомобил с включени дълги светлини, в отговор включвал и своите и не ги изключвал. Ако някой малоумник направел опит да го изпревари, Ейнар натискал педала на газта, а след това набивал спирачки, за да му попречи да се прибере зад него, като това му доставяло най-голямо удоволствие, ако имало опасност от сблъсък с приближаващ се камион. Ако друг шофьор му отнемел предимството или му се изпречел, Ейнар се втурвал след него и го принуждавал да отбие, а след това изскачал от колата и започвал да го ругае. (Хората, които се поддават на мечтата за безкрайна свобода, са склонни, особено ако тя им загорчи, да се превърнат в гневни мизантропи.) На седемдесет и осем години, след едно злополучно решение зад волана, Ейнар бил принуден да избира между челен сблъсък и скачане в канавката. За разлика от него, съпругата му била с колан и беряла душа още три дни в болницата в Гранд Рапидс, след което починала от изгарянията. Според полицията тя навярно щяла да оживее, ако не се била опитала да извади мъртвия си мъж от горящото елдорадо. „Цял живот я навикваше като куче — отбеляза след това бащата на Уолтър, — а накрая я уби.“

От четирите деца на Ейнар единствено Джийн не беше амбициозен и си остана у дома, единствено той имаше безчет приятели и искаше да се наслаждава на живота. Просто характерът му беше такъв, но имаше и известен елемент на съзнателен бунт срещу баща му. Джийн беше хокейна звезда в гимназията в Бемиджи, а после, след Пърл Харбър, се записа сред първите доброволци, напук на Ейнар, който беше против войната. Обиколи два пъти Тихия океан, без да получи и драскотина и без да го повишат в чин, а след като се върна в Бемиджи, дълго празнува победата с приятелите си, започна работа като автомонтьор и не обръщаше внимание на строгите поучения на баща си да се възползва от правото си като участник във войната да се запише в колеж. Не се знае дали щеше да се ожени за Дороти, ако тя не беше забременяла, но след като минаха под венчило, той реши да я обича с всичката нежност, която според него баща му не беше проявявал към майка му.

Така или иначе, в крайна сметка семейната участ не го подмина и нещата се стекоха така, че Дороти цял живот му слугува и собственият му син Уолтър го намрази заради това. За разлика от баща си, Джийн поне не твърдеше, че е нещо повече от съпругата си. Напротив, той я заробваше със слабостта си и най-вече със слабостта си към чашката. Другите му прилики с Ейнар също произтичаха от стремежа му да избяга от него. Джийн беше войнствен популист, гордееше се, че не е изключителен, и точно затова го привличаше тъмната страна на крайната десница. Обичаше жена си и й беше признателен, приятелите му възхваляваха гостоприемството и лоялността му, но с годините все по-често изригваше в изпепеляващо бърглъндовско негодувание. Мразеше черните, индианците, интелигентите, високомерните либерали и най-вече федералното правителство, обичаше свободите си (да пие, да пуши, да се скрие с приятелите си в опъната върху заледеното езеро палатка и да лови риба), защото бяха скромни. Държеше се зле с Дороти само когато тя с покорна загриженост се осмелеше да предложи — защото тя винеше за недостатъците му не него, а Ейнар — да намали малко пиенето.

Делът му от наследството, макар и доста накърнено от неизгодната продажба на компанията от Ейнар, беше достатъчен, за да му позволи да се замисли за малкия крайпътен мотел, за който отдавна мечтаеше. Когато го купи, „Шепнещи ели“ беше със спукани тръби на мръсната канализация и със сериозни проблеми с мухъла, и вече беше твърде близо до пътя, по който постоянно се движеха трактори и който в скоро време щеше да бъде разширен. Отзад имаше дол, пълен с боклуци и хилави брезички, една от тях беше прораснала през захвърлена пазарска количка, която впоследствие я задуши и брезата изсъхна. Не беше далече от ума, че стига да прояви търпение, на пазара ще се появи и някой по-симпатичен мотел. Но погрешните бизнес решения си имат своя движеща сила. За да инвестира умно, Джийн трябваше да е по-амбициозен тип, а тъй като не беше такъв, той искаше просто да приключи с грешката си по-бързо, да прахоса парите и да се опита да ги забрави, да запази в паметта си сумата, която после каза на Дороти, че е платил. В нещастието — стига да е правилното нещастие — има и някакво щастие. Сега Джийн можеше да не се бои от голямо разочарование, тъй като то вече го беше сполетяло; той беше прескочил това препятствие и завинаги се беше превърнал в жертва. Изтегли втора смазваща ипотека, за да оправи канализацията, и всяко последвало бедствие, било то малко или голямо — падналата върху покрива ела, клиентът, който беше чистил риба на леглото в стая 24 и който беше платил в брой, така че нямаше как да го открият, забравената да свети табела „Няма свободни места“ в началото на почивните дни за Четвърти юли, — само потвърждаваше мнението му за света и собствената му нещастна роля в него.

През първите лета по-заможните роднини на Джийн пристигаха със семействата си от околните щати и отсядаха в „Шепнещи ели“ за седмица-две на специални по-ниски цени, като пазарлъкът около тях оставяше горчив вкус в устата на всички. Братовчедите на Уолтър окупираха изпъстрения с ръждиви петна басейн, а чичовците му помагаха на Джийн да закърпи дупките по паркинга или да укрепи свлачището към дола с железопътни траверси. Долу, в мочурливото дере, край ръждясалата пазарска количка, нахаканият братовчед от Чикаго Лейф разказваше страшни истории от предградията на големия град, на Уолтър най-голямо впечатление му беше направила онази за някакъв деветокласник от Оук Парк, който успял да убеди приятелката си да се съблече и след това, тъй като не знаел какво да стори, се изпикал върху бедрата й. Уолтър приличаше повече на братовчедите си от града, отколкото на братята си, и затова тези първи лета бяха най-щастливите от детството му. Всеки ден носеше нови приключения и бели: ужилвания от стършели, инжекции против тетанус, гръмнала в ръцете пиратка, ужасен обрив, едва избегнати удавяния. Късно вечер, когато колите по шосето намалееха, елите край мотела наистина шепнеха.

Не след дълго обаче другите Бърглъндови съпруги се наложиха и гостуванията секнаха, За Джийн това беше поредното доказателство, че братята му го презират, че се смятат за твърде изтънчени за неговия мотел и че като цяло принадлежат към тази привилегирована класа в Америка, която той не приемаше и ругаеше с голяма наслада. Така Уолтър се оказа на прицела на подигравките му просто защото харесваше градските си братовчеди и срещите им му липсваха. За да му попречи да израсне като тях, Джийн възлагаше на обичащото книгите момче най-мръсната и унизителна работа по поддръжката на мотела. Уолтър стържеше боя, бършеше петна от кръв и сперма от мокета, изваждаше с телена закачалка гнилоч и косми от каналите в баните. Ако някой посетител оставеше тоалетната омазана с лайна и ако Дороти не беше побързала да я почисти, Джийн водеше тримата си синове да им покаже кошмарната картина и след като дадеше тон за погнусен смях у братята на Уолтър, му заповядваше да я измие, като добавяше: „Добре ще му се отрази“, а другите повтаряха в хор: „Да, добре ще му се отрази!“. Ако Дороти научеше и го сгълчеше, Джийн я изслушваше с усмивка, дърпаше от цигарата си блажено и приемаше гнева й, без да отвръща — гордееше се, че не вдига ръка срещу нея и не й повишава глас. „О, Дороти, стига — казваше той. — Това ще му е от полза. Ще го научи да не вири нос.“

Сякаш омразата, която Джийн можеше да насочи към завършилата колеж Дороти, но си забраняваше да го направи от страх да не стане като Ейнар, беше намерила по-достъпна жертва в лицето на втория му син, който според майка му беше достатъчно силен да я понесе. Дороти вярваше, че все някога справедливостта ще възтържествува. За момента може би не беше справедливо Джийн да е толкова строг към Уолтър, но в дългосрочен план синът й щеше да успее, докато съпругът й никога нямаше да струва кой знае колко. Самият Уолтър изпълняваше неприятните задачи, които баща му му възлагаше, без да се оплаква, не тичаше да търси помощ от майка си и така му показваше, че може да го победи в собствената му игра. Всяка вечер Джийн се клатушкаше полупиян, изпадаше в паника като дете, когато останеше без цигари, инстинктивно правеше опит да омаловажи успелите хора: ако Уолтър не беше толкова погълнат от ненавистта си към него, щеше да го съжали. А от всичко на света Джийн най-много се страхуваше от съжалението.

Когато беше на девет-десет години, Уолтър сложи надпис „Пушенето забранено“ на вратата на стаята, която делеше с малкия си брат Брент, на когото пречеха цигарите на Джийн. Уолтър не би го направил заради себе си, по-скоро щеше да остави Джийн да духа дима в лицето му, вместо да му достави удоволствието да го чуе, че се оплаква. А пък на самия Джийн не му достигаше самоувереност, когато си имаше работа с Уолтър, че направо да скъса надписа. Вместо това го засипа с подигравки.

— Ами ако на брат ти му се допуши посред нощ? Ще го накараш да излезе навън на студа ли?

— Той и без това едва диша заради дима — отвърна Уолтър.

— За пръв път чувам за това.

— Аз съм до него и го чувам как хъхри.

— Въпросът беше, че си сложил надписа от името на двамата, а не те интересува какво мисли Брент. И той спи в тази стая, нали?

— Той с на шест години.

— Според мен Брент може да е алергичен към цигарения дим — обади се Дороти.

— Или по-скоро Уолтър е алергичен към мен.

— Не искаме да се пуши в стаята, нищо повече — заяви Уолтър. — Можеш да пушиш в коридора, но не и вътре в нашата стая.

— Едва ли има разлика дали цигарата е от тази страна на вратата, или от другата.

— Просто въвеждаме ново правило в нашата стая.

— Значи, вече ти командваш тук, така ли?

— Поне в нашата стая.

Джийн като че ли беше готов да избухне, но изведнъж на лицето му се изписа умора. Поклати глава и надяна кривата инатлива усмивка, с която цял живот отговаряше на авторитетите. Може би беше съзрял в алергията на Брент отдавна търсения повод да направи край рецепцията „бар“, в който да си пуши на спокойствие и където да идват приятелите му, за да пият в компанията му срещу символично заплащане. И както Дороти предрече, този бар го довърши.

Освен училището, голямата радост в детството на Уолтър беше семейството на майка му. Баща й беше селски лекар, а сред братята, сестрите, лелите и чичовците й имаше университетски преподаватели, бивши комедийни актьори, художник, двама библиотекари и няколко стари ергени, които навярно бяха обратни. Роднините на Дороти в Близнаците канеха Уолтър на смайващи гостувания през почивните дни, пълни с музеи, музика и театър; другите, които все още живееха в североизточния край на Минесота, организираха дълги пикници през лятото и домашни празненства. Обичаха да играят на филми и на стари игри с карти като канаста; имаха пиана и се събираха да пеят. Бяха толкова безобидни, че дори и Джийн се отпускаше край тях, присмиваше се на „ексцентричните“ им вкусове и политически убеждения, добродушно ги съжаляваше, че не стават за нищо. Те изваждаха на показ домошарската му страна, която Уолтър обичаше, но рядко виждаше, освен при правенето на бонбони по Коледа.

Приготвянето на бонбоните беше твърде важно и мащабно начинание, за да бъде оставено само на Дороти и Уолтър. Производството започваше от първата неделя на постите и продължаваше през почти целия декември. От дълбоките долапи се изваждаха вълшебни приспособления — чугунени казани и тави, тежки алуминиеви орехомелачки. Неподсладено масло се разтапяше в мляко и захар (за шоколадови бонбони без шоколад) или само със захар (за прочутите коледни карамелени бонбони на Дороти), или се използваше от Уолтър за подмазване на допълнителния комплект тави и плоски форми, които майка му беше купувала от разпродажби през годините. Водеха се дълги спорове дали топчетата трябва да са твърди, или меки, и трябва ли да хрупат. Джийн надяваше престилка и гребеше с голямата лъжица в дълбокия казан като викингски гребец, като се стараеше пепелта от цигарата му да не пада вътре. Трите стари метални термометъра за сладкиши във формата на тупалки имаха склонност да не реагират в продължение на няколко часа и след това изведнъж регистрираха температура, при която сместа за бонбоните прегаряше, а карамелът се втвърдяваше като епоксидна смола. Това беше върховният миг на взаимодействие между Джийн и Дороти, двамата работеха като един човек при добавянето на орехите и разливането във формите. Следваше трудното нарязване на твърдия карамел: острието на ножа се изкривяваше от натиска на Джийн, при пристъргването му в дъното на металната тава се разнасяше ужасен звук (който не толкова се чуваше с ушите, а се усещаше в мозъка на костите и в нервите на зъбите), навсякъде политаха лепкави кафеникавокехлибарени парченца, бащата се развикваше: „Боже господи! Мамка му! По дяволите!“, а майката тихо го гълчеше да не ругае пред децата.

Последните почивни дни преди Коледа, когато осемдесет или сто кутии с намаслена хартия вече бяха пълни с украсени с бадеми бонбони, Джийн, Дороти и Уолтър потегляха да ги раздадат. Това им отнемаше цялата събота и неделя, дори понякога времето не им стигаше. По-големият брат на Уолтър, Мич, оставаше в мотела с Брент, на когото, макар впоследствие да стана пилот от Военновъздушните сили, като малък му ставаше лошо в колата. Първо се отбиваха през многото приятели на Джийн в Хибинг, а след това, с много лъкатушене и губене по необозначени на картата пътища, стигаха до по-далечни роднини и познати из цяла Североизточна Минесота чак до Гранд Рапидс. Където и да отидеха, и дума не можеше да става да откажат чаша кафе или парче кейк. Между спирките Уолтър седеше на задната седалка с книга в ръка и гледаше бледото слънчево петно във формата на прозорец до себе си, което, щом завиеха надясно, се плъзваше през долчинката на пода и се появяваше разкривено на гърба на предната седалка. Навън се точеха неизменната рехава гора, неизменните, покрити със сняг, ливади, кръглите тенекиени реклами за торове, привързани към телеграфните стълбове, накокошинените ястреби и смелите гарвани. На седалката до него постепенно нарастваше купчината пакети от вече посетените домове — скандинавски печива, финландски и хърватски деликатеси, бутилки от неженените приятели на Джийн — и бавно намаляваше купът с Бърглъндови кутии. Най-ценното на тези кутии беше това, че те съдържаха същите бонбони, които Джийн и Дороти раздаваха, откак се бяха оженили. От подарък, бонбоните постепенно се бяха превърнали в напомняне за предишни подаръци. С този подарък бедните Бърглъндови се чувстваха богати поне веднъж в годината.

Уолтър беше в първите класове на гимназията, когато бащата на Дороти почина и й остави малката къща на брега на езерото, в която тя беше прекарвала летата си като дете. В представите на Уолтър къщата беше неразривно свързана с недъга на майка му, тъй като там, като малка, в продължение на месеци тя се беше препичала на слънце, за да прогони артрита, който беше съсухрил дясната ръка и беше изкривил таза й. На една ниска полица още се въргаляха старите „играчки“, с които си беше „играла“ с часове — нещо като лешникотрошачка със стоманени пружини, дървен тромпет с пет копчета, — мъчейки се да запази подвижността на поразените стави на пръстите си. Бърпгъндови бяха твърде заети с мотела, за да прекарат повече време в къщата край езерото, но Дороти я обичаше, мечтаеше си как ще отидат да живеят в нея, ако някога успеят да се отърват от мотела, и затова не се съгласи веднага с предложението на съпруга си да я продадат. Джийн не беше добре със здравето, мотелът беше ипотекиран и доколкото изобщо преди беше притежавал някаква привлекателност, сега тя беше напълно изличена от суровите зими. Мич беше завършил училище и работеше в автосервиз, все още живееше у дома и харчеше заплатата си за жени, пиене, оръжия, въдици и тъндърбърда, който постоянно ремонтираше и оправяше. Навярно Джийн щеше да е на друго мнение за къщата, ако в малкото безименно езеро имаше някаква друга риба освен слънчевки и каракуди, но тъй като нямаше, той не виждаше смисъл да поддържат лятна вила, която няма да имат време да използват. Дороти, която обикновено приемаше решенията му с примирен прагматизъм, толкова се разстрои, че изкара на легло няколко дни, оплаквайки се от главоболие. И Уолтър, който беше готов да страда, но не можеше да търпи да гледа как страда майка му, се намеси.

— Може да отида да живея там през лятото, за да я постегна и после да я даваме под наем — предложи той на родителите си.

— Имаме нужда от теб тук — отвърна Дороти.

— Така или иначе, ще съм тук само още една година. Какво ще правите, след като замина?

— Ще му мислим, като му дойде времето — рече Джийн.

— Все някога ще се наложи да наемете някого.

— Затова трябва да продадем къщата — заяви Джийн.

— Прав е, Уолтър — обади се Дороти. — Не ми е приятно да се разделя с къщата, но баща ти е прав.

— Ами Мич? Той може да плаща наем и с тези пари да наемете човек.

— Той вече е голям и самостоятелен — каза Джийн.

— Мама продължава да му готви и да го пере! Защо поне не плаща наем?

— Това не е твоя работа!

— Но е работа на мама! Предпочиташ да продадеш къщата на мама, вместо да накараш Мич да се държи като възрастен!

— Това си е неговата стая и аз няма да го изхвърля от нея.

— Мислиш ли, че наистина ще можем да даваме къщата под наем? — попита с надежда Дороти.

— И всяка седмица да ходим да чистим и да перем чаршафи — измърмори Джийн. — Къде ще му излезе краят?

— Мога да ходя веднъж в седмицата — предложи Дороти. — Не е кой знае какво.

— Но парите ни трябват сега.

— А ако и аз направя като Мич? — попита Уолтър. — Ако и аз реша, че не ми се работи повече тук? Може да отида в къщата за лятото и да я стегна.

— Не си Исус Христос — отвърна Джийн. — Ще се справим и без теб.

— Джийн, хайде да опитаме да я дадем под наем за едно лято. Ако не стане, пак ще можем да я продадем.

— Ще ходя там през почивните дни — предложи Уолтър. — Става ли? Мич може да поеме моите смени през почивните дни.

— Питай го дали е съгласен, аз нямам нищо против — рече Джийн.

— Аз не съм му баща!

— Достатъчно! — отсече Джийн и се скри в бара.

За всички беше ясно защо Джийн е вдигнал ръце от Мич: в най-големия си син той виждаше свое абсолютно копие и не желаеше да го командва така, както навремето Ейнар беше командвал него самия. Но нерешителността на Дороти беше загадка за Уолтър. Може би беше толкова похабена от съпруга си, че нямаше сили или смелост да се изправи срещу сина си, или пък съзираше проваленото му бъдеще и искаше да остави Мич да се наслаждава на още няколко години добро отношение у дома, преди животът да го сграбчи с грубите си лапи. Така или иначе, на Уолтър се падна честта да почука на облепената с коли и реклами на „Пензойл“ врата и да се помъчи да се държи като родител с по-големия си брат.

Мич се беше излегнал, пушеше и слушаше „Бахман Търнър Овърдрайв“ на уредбата, която си беше купил със спестявания от заплатата си. Инатливата усмивка, с която го посрещна, беше същата като на баща им, само малко по-насмешлива.

— Какво искаш?

— Искам да започнеш да плащаш наем или да поемаш смени в мотела. Или да си обираш партакешите оттук.

— Откога ти командваш тук?

— Татко ме прати да говоря с теб.

— Ако има да ми казва нещо, нека сам да дойде.

— Мама не иска да продаваме къщата до езерото, така че трябва да се измисли нещо.

— Това си е неин проблем.

— Боже господи, Мич! Ти си най-големият егоист, когото познавам.

— Да бе. Ти ще заминеш за Харвард, а аз ще превивам гръб тук, и аз съм бил егоист.

— Такъв си!

— Мъча се да заделя малко пари, защото ще ни трябват на мен и Бренда, и аз съм бил егоист.

Бренда беше готината му приятелка, родителите й я бяха заплашили, че ако не престане да излиза с Мич, ще се откажат от нея и ще я изхвърлят на улицата.

— И как точно ги заделяш тези пари? Като си купуваш боклуци, за да има какво да залагаш после ли?

— По цял ден се претрепвам от работа. Какво искаш, да не си купувам нищо ли?

— И аз работя, но нямам нищо, защото не ми плащат.

— А камерата?

— Взел съм я от училище, тъпако, не е моя.

— Е, на мен никой не ми дава разни работи без пари, защото не съм лигав мухльо.

— Но това не означава, че можеш да не плащаш наем или поне да не помагаш през почивните дни.

Мич се взря в пепелника, все едно беше затворнически двор, пълен с пепеляви затворници, търсеше къде да угаси поредния фас.

— Кой те е назначил за Исус Христос тук? — попита той, повтаряйки, без да знае, думите на баща си. — Не съм длъжен да ти давам обяснения.

Дороти обаче отказа да говори с Мич („Предпочитам просто да продам къщата“ — заяви тя) и в началото на лятната ваканция, когато започваше и натовареният сезон за мотела, Уолтър реши да предизвика събитията и обяви стачка. Докато беше в мотела, не можеше да не свърши това, което трябваше да се свърши. Единственият начин да накара Мич да поеме отговорност беше да замине и той оповести, че възнамерява да прекара лятото в къщата край езерото, като я постегне и снима експериментален филм. Баща му отвърна, че нямал нищо против, така щели да вземат повече пари за имота, тъй като със сигурност щял да го продаде. Майка му го умоляваше да забрави за къщата. Желанието й да я запази било егоистично, не я харесвала чак толкова, искала само да не се карат. Уолтър заяви, че въпреки това заминава, и тя извика, че ако наистина милее за нея, няма да го направи. Само че за първи път в живота си той изпитваше гняв към нея. Нямаше никакво значение колко го обича, нито пък колко я разбира, мразеше я, задето тъй мекушаво скланя глава пред баща му и брат му. Беше му писнало. Накара най-добрата си приятелка Мери Силтала да го закара до езерото с една раница с дрехи, кофа боя, старото колело без скорости, купено от антиквар издание на „Уолдън“[27], осеммилиметровата камера, която беше взел от училище, и осем жълти кутии с лента. Това беше най-бунтовната постъпка в живота му до този момент.

В къщата беше пълно с миши бобешки и мъртви буболечки; освен от пребоядисване, тя се нуждаеше от нов покрив и нова дограма. През първия ден Уолтър чисти и коси бурени в продължение на десет часа, а после излезе да се разходи в гората във все още неугасналия здрач, търсейки красотата на природата. Разполагаше само с двайсет и четири минути лента и след като похаби три от тях за катерици, си даде сметка, че трябва да си намери по-голямо предизвикателство. Езерото беше малко за гмуркачи, но когато с лодката на дядо си навлезе в рядко обезпокояваните заливчета по отсрещния бряг, подплаши някаква птица, подобна на чапла — голям воден бик, който гнездеше в тръстиките. Водният бик напълно го устройваше, беше толкова плашлив, че Уолтър можеше да го преследва цяло лято, без да успее да запълни останалите двайсет и една минути от лентата. След това можеше да нарече краткия си експериментален филм „Бикоглав“.

Сутрин ставаше в пет, намазваше се с крем против комари и бавно и безшумно гребеше към отсрещния бряг с камерата в скута. Птичките се криеха сред тръстиките и почти невидими поради нежните вертикални кафяво-бежови шарки по телцата си, пробождаха дребни животинки с човките си. Усетеха ли опасност, застиваха с протегнати шии и насочени към небето клюнове и заприличваха на изсъхнали тръстики. Когато Уолтър се приближеше повече, с надежда да хване с камерата някоя от тях, те мигом изчезваха сред тръстиките, но веднъж излетяха и той бързо полегна назад, за да проследи полета им с камерата. Макар че те бяха коравосърдечни убийци, Уолтър ги харесваше, най-вече заради контраста между белезникавата им окраска, която им помагаше да се слеят с тръстиките, когато дебнеха плячката си, и наситеното сиво и антрацитено черно на разперените криле, когато се издигнеха в небето. На земята, близо до блатистия си дом, големите водни бикове бяха скромни и потайни, но във въздуха изглеждаха величествени.

Седемнайсетте години в тясното семейно жилище бяха разпалили у Уолтър жажда за самота и едва сега той си даде сметка за нейната неутолимост. До къщата не достигаше друг звук, освен вятъра, чуруликане на птици, жужене на насекоми, подскачане на риби във водата, проскърцване на клони, шумоленето на листата на брезите: докато стържеше боята по фасадата, Уолтър постоянно спираше да се порадва на тази нетиха тишина. Отиването и връщането до бакалията във Фен Сити му отнемаше около час и половина с колелото. Готвеше си в голямата тенджера леща яхния или боб чорба по рецепта на майка си, а вечер си играеше със стария пинбол с пружини, който помнеше от дете. Четеше в леглото до полунощ и дори и след като загасеше, не заспиваше веднага, а лежеше и се наслаждаваше на тишината.

Един петъчен следобед, в десетия ден от престоя си край езерото, докато се връщаше с лодката след поредния неуспешен опит да запечата с камерата гнездо на голям воден бик, чу двигател на кола, силна музика и ръмжене на мотори по пътя. Когато извади лодката от водата, Мич, готината Бренда и още три двойки — трима приятели от бандата на Мич с три девойки по потници и с джинси чарлстон — разтоварваха каси с бира, хладилни чанти и къмпинг оборудване на поляната зад къщата. Кашлящ като пушач дизелов двигател на пикап осигуряваше захранване за уредба, от която гърмеше „Аеросмит“. Един от младежите водеше ротвайлер с нашийник с метални шипове.

— Хей, дете на природата! — извика Мич. — Дано нямаш нищо против малко компания.

— Имам — отвърна Уолтър и се изчерви, като си даде сметка за колко смотан ще го вземат останалите. — Имам много против. Дошъл съм, за да бъда сам. Нямате работа тук.

— Напротив — отвърна брат му. — Всъщност ти нямаш работа тук. Можеш да останеш да преспиш, ако искаш, но сега аз командвам тук. Къщата е моя.

— Не е твоя.

— Взел съм я под наем. Нали искаше да плащам наем? Е, взех къщата под наем.

— А работата ти?

— Напуснах. Да вървят по дяволите!

Уолтър преглътна сълзите си, влезе вътре и скри камерата в коша за пране. След това, в изведнъж изгубилия очарованието си сумрак, изпълнен с комари и неясни заплахи, отиде с колелото си до бакалията във Фен Сити и от уличния телефон пред нея се обади на родителите си. Да, потвърди майка му, тя, Мич и баща му се били спречкали и затова решили, че е най-добре да не продават къщата, а да я дадат на Мич да я постегне и да се научи да поема повече отговорности.

— Там ще е нонстоп купон, мамо. Ще й видят сметката за нула време.

— Ще съм по-спокойна, ако ти си тук, а Мич се научи да се оправя сам — отвърна тя. — Прав беше, миличък. Сега можеш да си дойдеш. Липсваш ни, а и още не си толкова голям, че да живееш сам цяло лято.

— Но тук си прекарвам страхотно. Свършил съм толкова много работа.

— Съжалявам, Уолтър. Така или иначе, вече сме го решили.

Върна се с колелото почти по тъмно, шумът се чуваше от половин миля разстояние. Гръмко соло на китара, пиянски викове, кучешки лай, пиратки, кашляне и пърпорене на двигател на мотор. Мич и приятелите му бяха опънали палатки и наклали голям огън, на който се мъчеха да пекат сандвичи, обгърнати от облак дим от марихуана. Дори не го погледнаха, когато той мина покрай тях и влезе вътре. Заключи се в стаята си, легна и дълго се въртя, не можеше да заспи заради шума. Защо не можеха да пазят тишина? Какво ги караше да атакуват със звуци света, в който някои хора се радваха на тишината? Олелията не утихваше. Пораждаше треска, към която всички останали явно бяха имунизирани. Треска на самосъжаление и отчуждение. Тази треска се разгоря в Уолтър онази нощ и завинаги го беляза с омраза към кресливия vox populi и към, което беше по-странно, света на природата. Беше дошъл при нея с открито сърце, а тя в слабостта си, която бе като майчината му слабост, го беше предала. Беше се оставила да я победят шайка шумни идиоти. Той обичаше природата, само че някак абстрактно, и то не по-силно, отколкото обичаше хубавите романи или чуждестранното кино, и по-малко, отколкото впоследствие обичаше Пати и децата, и затова през следващите двайсет години живя в града. Дори когато напусна ЗМ и се прехвърли в „Опазване на природата“, основният му мотив да работи за природозащитната организация и после за тръста „Сини планини“ беше да опазва кътчета от природата от глупави селяци като брат си. Любовта към животните, чийто хабитат защитаваше, произтичаше от проекция на собствените му чувства: той се идентифицираше с желанието на животинките да бъдат оставени на мира от шумните хора.

Като се изключеха няколкото месеца в затвора, когато Бренда беше сама с дъщерите им, Мич живя в къщата край езерото до смъртта на Джийн шест години по-късно. Смени покрива и поспря упадъка, но също така отряза няколко от най-големите и най-красивите дървета в имота, подравни поляната към брега за игрище на кучетата си и изсече просека за моторна шейна до другия край на езерото, където преди гнездяха водните бикове. Доколкото Уолтър знаеше, за цялото това време Мич не плати и един цент наем на Джийн и Дороти.

Дали създателят на „Травматикс“ знаеше какво е травма? Ето какво е: да слезеш в кабинета си рано в неделя сутринта, размишлявайки щастливо за децата си, които в последните два дни са ти дали немалко основания да се гордееш с тях, и да откриеш на бюрото си дълъг ръкопис от съпругата си, който потвърждава най-черните ти страхове за нея, за теб самия и за най-добрия ти приятел. Единственото преживяване на Уолтър, което можеше да се сравни с това, беше първата му мастурбация в шеста стая на „Шепнещи ели“, когато беше последвал дружеските съвети („Използвай вазелин“) на братовчед си Лейф. Беше на четиринайсет и насладата, която изпита, надмина всичко познато до този момент, краят беше толкова разтърсващ и смайващ, че той се почувства като герой от научнофантастичен роман, изтръгнат изведнъж от четирите измерения на умиращата си родна планета и пренесен в един съвсем нов свят. Ръкописът на Пати беше също толкова въздействащ и преобразяващ. Струваше му се, че прочитането му — както и мастурбацията онзи пръв път — е отнело не повече от миг. Уолтър стана само веднъж, в началото, за да заключи вратата на кабинета, и след това вече беше на последната страница, беше точно 10,12 и слънцето, което напичаше в прозореца, не беше познатото слънце, а жълта, заплашителна звезда в далечно, изоставено кътче на галактиката; и той самият беше не по-малко променен от изминатото междузвездно разстояние. Грабна ръкописа, изскочи от кабинета и профуча покрай Лалита, която пишеше на компютъра на бюрото си.

— Добро утро, Уолтър.

— Добро утро — отговори той, потрепервайки от приятния свеж аромат, който се носеше от нея.

Прекоси кухнята, качи се по стълбите и влезе в малката стая, където любовта на живота му, все още по памучна пижама, седеше сред завивките на канапето с чаша кафе със сметана и гледаше репортаж за баскетболното първенство по някакъв спортен канал. Усмивката, с която го посрещна — усмивка, която беше като последния проблясък на познатото слънце, което беше изгубил, — се превърна в ужас, когато Пати видя какво държи Уолтър в ръцете си.

— О, мамка му! — възкликна тя и изключи телевизора. — Мамка му, Уолтър! О, о, о! — Поклати яростно глава. — Не, не, не, не!

Той затвори вратата и се облегна на нея, след това бавно се отпусна и седна на пода. Пати си пое дъх, после отново по-дълбоко и още по-дълбоко, но не проговори. Светлината в прозореца беше неземна. Уолтър потрепери отново, кътниците му изтракаха, мъчеше се да се овладее.

— Не знам откъде си го взел — поде Пати, — но не е за теб. Снощи го дадох на Ричард, за да си тръгне. Не го искам повече в живота ни! Исках да се отърва от него, Уолтър. Нямам обяснение защо го е направил! Постъпил е ужасно!

Плачът й достигаше до него сякаш от няколко парсека разстояние.

— Не съм искала да го четеш — продължи тя с пронизително писклив глас. — Кълна се, Уолтър. Бог ми е свидетел! Цял живот съм се стремяла да не те нараня. Ти си толкова добър с мен, не го заслужаваш.

Плака дълго, десетина или пък стотина минути. Обичайните неделни занимания бяха отложени заради извънредната ситуация, нормалният ход на деня беше безвъзвратно заличен до такава степен, че на Уолтър дори не му беше мъчно за него. По волята на случайността, само преди три дни, на същото това място на пода пред него се беше разиграло друго извънредно събитие, изключително благотворно извънредно събитие, приятно травматично съвкупление, което сега му се струваше като предвестник на тази злополучна криза. В четвъртък вечерта се беше качил тук и се беше нахвърлил на Пати. Ако не беше изненаданото й съгласие, действията му можеха да бъдат сметнати за изнасилване: издърпа рязко черните й панталони, с които ходеше на работа, повали я на пода и проникна в нея. Дори и да му минеше през ума, никога преди не би го сторил, тъй като нито за миг не забравяше, че е била изнасилена в училище. Но в края на дългия, изкарал го от равновесие ден — възбуждащата изневяра с Лалита, с която бяха стигнали почти до края, вбесяващата блокада на пътя в Уайоминг, появилото се за първи път галещо ухото смирение в гласа на Джоуи, — щом влезе в стаята, изведнъж видя в Пати своя обект. Своя инатлив обект, постоянно дърпащата се съпруга. Беше му писнало от това, беше му писнало от оправданията и проявяването на разбиране, затова я повали на пода и я облада като животно. Изписалото се на лицето й изражение на откровение, което сигурно отразяваше неговото, го накара да спре. Да спре, да извади пениса си, да възседне гърдите й и да пъхне члена си, който като че ли беше два пъти по-голям от обикновено, в устата й. Да й покаже в какво е на път да се превърне. И двамата се хилеха като луди. След това отново нахлу в нея и вместо обичайните тихи окуражителни въздишки, този път тя надаваше оглушителни писъци, които го възбуждаха още по-силно; когато слезе в кабинета си на другата сутрин, леденото мълчание на Лалита му показа, че виковете са отекнали в цялата къща. В четвъртък вечерта беше започнало нещо, но той не беше сигурен какво. И сега ръкописът му показваше какво е то. Краят. Тя никога не го беше обичала истински. Беше искала това, което притежаваше нечестивият му приятел. И заради това сега Уолтър се радваше, че не беше нарушил обещанието, което даде на Джоуи в Александрия в петък вечерта, да не казва на никого, особено на Пати, че синът им се е оженил за Кони Монахан. Тази тайна, както и другите тревоги, които Джоуи му беше доверил, му бяха тежали по време на дългото обсъждане и на концерта предишната вечер. Беше се чувствал гузен, че крие от Пати новината за брака на сина им, смяташе, че я предава. Но сега виждаше, че това му предателство е толкова незначително, че чак смешно. Направо плачевно незначително.

— Ричард още ли е тук? — попита тя, бършейки очи със завивката.

— Не. Чух го да излиза, преди да стана. Едва ли ще се върне.

— Е, ла благодарим на Бог за тази малка милост.

Колко обичаше гласа й! Но сега той го убиваше.

— Чукахте ли се снощи? — изграчи Уолтър дрезгаво като гарван. — Чух ви да говорите в кухнята.

Пати си пое дъх, сякаш се приготвяше да понесе още обиди.

— Не. Поговорихме и след това си легнах. Имаше един проблем преди години, но той приключи.

— „Бяха допуснати и грешки.“

— Повярвай ми, Уолтър. Това е минало, наистина е минало.

— Само дето физически не ти въздействам така, както най-добрият ми приятел. Никога не съм ти въздействал явно. И няма и да започна.

— Ооох — тя затвори очи, — не ме цитирай, моля те. Наречи ме курва, наречи ме кошмара на живота ти, но моля те, опитай се да не ме цитираш. Прояви малко милост, ако можеш.

— Той може и да не е добър на шах, но определено печели на другата игра.

— Ох — Пати стисна още по-здраво очи. — Ще ме цитираш. Добре. Цитирай ме. Давай. Прави, каквото си решил. Не заслужавам милост. Но, моля те, знай, че това е най-лошото, което можеш да направиш.

— Извинявай. Смятах, че ти е приятно да говориш за него. Чс това дори е основната причина да благоволиш да се виждаш с мен.

— Прав си. Така беше. Няма да те лъжа. Беше така първите три месеца. Но това беше преди двайсет и пет години, преди да се влюбя в теб и да заживеем заедно.

— И колко хубаво си живеехме, а? „Не беше чак толкова зле“, нали така си се изразила. Макар че фактите като че ли говорят друго.

Тя се намръщи, без да отваря очи.

— Ако искаш, прочети го отново и извади най-гадните изречения. Хайде, направи го и да се свърши.

— В интерес на истината, искам да ти го натъпча в гърлото. Искам да видя как се давиш, докато го преглъщаш.

— Добре, направи го. Ще се почувствам по-добре, отколкото сега.

Стискаше ръкописа толкова здраво, че го заболя ръката. Пусна го да падне на пода в краката му.

— Всъщност нямам какво повече да ти кажа. В общи линии минахме основното.

Пати кимна.

— Това е хубаво.

— Освен че не искам да те виждам повече. Не искам да бъда в една стая с теб. Не искам да му чувам името на оня. Не искам да имам нищо общо с двама ви. Никога. Искам да остана сам и да размишлявам как съм си прахосал живота да те обичам.

— Да, добре — кимна тя отново. — Но, не, не съм съгласна.

— Не ми пука дали си съгласна.

— Знам. Но ме изслушай. — Тя подсмръкна силно, за да се успокои, и сложи чашата на пода. От плача очите й бяха станали по-нежни, устните й се бяха зачервили, изглеждаше красива, стига на човек да му пука за красотата й, но на Уолтър вече не му пукаше. — Не съм имала намерение да го четеш.

— Какво, по дяволите, прави в дома ми, ако не си имала подобно намерение?

— Ако щеш, ми вярвай, но това е истината. Просто трябваше да го напиша заради мен самата, за да го преодолея. Това беше терапевтично занимание, Уолтър. Снощи го дадох на Ричард, за да се опитам да му обясня защо съм останала с теб. Винаги съм оставала с теб. И все още искам да съм с теб. Знам, че вътре има неща, които са ужасни за теб, дори не мога да си представя колко са ужасни, но те не са всичко. Написах го, когато бях в депресия, и вътре е всичко лошо, което изпитвах тогава. Но вече се чувствам по-добре. Особено след това, което се случи миналата вечер… наистина се почувствах по-добре! Това беше някакъв пробив! Ти не го ли почувства?

— Не знам какво съм почувствал.

— Написала съм и хубави неща за теб, нали? Хубавите неща са много, много повече, отколкото лошите. Ако погледнеш обективно… Да, знам, че няма как да стане, но всеки друг, освен теб, ще види и хубавите неща. Че си бил по-мил с мен, отколкото заслужавам. Че си най-прекрасният човек, когото познавам. Че ти, Джоуи и Джесика сте целият ми живот. Че само някаква лоша част от мен е поглеждала настрани, за малко, в един тежък момент от живота ми.

— Права си — изграчи той. — Наистина някак си съм го пропуснал.

— Но то е вътре, Уолтър! Ако седнеш да премислиш на спокойствие, ще видиш, че е там.

— Не възнамерявам да мисля за това.

— Не сега, по-късно. Може пак да не желаеш да говориш с мен, но поне да ми простиш малко.

Изведнъж навън притъмня, премина пролетен облак.

— Ти ми причини най-лошото — заяви той. — Най-лошото! Съзнавала си, че е най-лошото, и въпреки това си го направила. Върху това ли искаш да помисля?

— О, толкова съжалявам — Пати отново се разплака. — Съжалявам, че не можеш да го възприемеш така, както аз го възприемам. Съжалявам, че изобщо стана така.

— То не е „станало“. Ти си го направила. Преспала си с онзи гадняр, който остави това нещо на бюрото ми, за да го прочета.

— За бога, Уолтър, беше само секс!

— Дала си му да прочете неща за мен, които никога не би ми позволила да зърна.

— Просто глупав секс преди четири години. Какво е това в сравнение с целия ни живот?

— Виж — той се изправи, — не искам да ти крещя. Не искам да ти крещя, когато Джесика е у дома. Но ти трябва да ми помогнеш, а не да шикалкавиш, защото иначе ще крещя, докато ти проглуша ушите.

— Знам, знам. Знам, че не мога да остана. Ще изчакам Джеси да си тръгне и ще се махна. Много добре разбирам какво ти е. Но трябва да ти кажа едно, преди да замина. Искам да съм сигурна, че си даваш сметка за това. Да те оставя на Лалита, е като да забия нож в сърцето си. Като да одерат кожата от гърдите ми. Няма да го понеса, Уолтър — тя го погледна умолително. — Толкова ме боли, толкова ревнувам, че не знам какво ще направя.

— Ще го преодолееш.

— Може би. След няколко години. Малко по малко. Но не разбираш ли какво означава това? Не разбираш ли, че то показва кого обичам? Не разбираш ли какво всъщност става тук?

Просълзените й, умоляващи очи му се сториха толкова отблъскващо неприятни, отвратителни — предизвикаха такъв изблик на насъбралата се погнуса от болката, която си бяха причинили един на друг по време на брака, — че той избухна и се разкрещя:

— И кой е виновен за това? За кого все не бях достатъчно добър? Кой винаги се нуждаеше от повече време, за да размисли? Двайсет и шест години не ти ли стигат, за да вземеш решение? Още колко време ти трябва, по дяволите? Да не мислиш, че ми казваш нещо ново? Че не съм знаел всяка шибана подробност във всеки един шибан миг? И въпреки това те обичах, защото то беше по-силно от мен. И прахосах целия си живот.

— Не си честен, просто не си честен.

— Майната й на честността! Майната ти и на теб!

Ритна ръкописа и листовете се разлетяха, но после се овладя и не затръшна вратата на излизане. Долу в кухнята Джесика си печеше геврек, сакът й лежеше до масата.

— Къде са всички тази сутрин?

— С майка ти се скарахме.

— Чух — отвърна тя и се ококори насмешливо, както правеше обикновено, когато искаше да покаже, че семейството й е по-неуравновесено от нея. — Сдобрихте ли се?

— Ще видим, ще видим.

— Мислех да взема обедния влак, но може да остана за късния, ако искаш.

Тъй като бяха близки с Джесика, Уолтър смяташе, че може да разчита на подкрепата й, и затова изобщо не му мина през ума, че ако я отпрати, ще допусне тактическа грешка. Не осъзнаваше колко е важно първи да й съобщи новината и да представи нещата от своята гледна точка: не си и представяше колко бързо ще реагира Пати (тя притежаваше рефлексите на спортист), за да заздрави съюза с дъщеря си и да й напълни главата със своята версия на историята („Баща ти си измисля повод да ме зареже и да тръгне с младата си помощничка“). Не мислеше за нищо друго, освен за настоящия миг, и освен това беше във вихъра на чувства, които нямаха нищо общо с бащинските. Прегърна Джесика и й благодари, че е дошла да помогне за полагането на основите на „Свободно място“, а след това отиде в кабинета си и зарея поглед навън. Усещането за криза беше позаглъхнало, колкото Уолтър да си спомни, че го чака работа, но не чак толкова, че да се захване с нея. Гледаше как един дрозд подскача по напъпилата азалия; завидя му, че не знае това, което знаеше той; беше готов веднага да си разменят местата. След това щеше да полети, да усети как въздухът го издига, та било и само за час: размяната беше толкова лесна, само че жизнерадостният, безразличен към него дрозд, уверен в своето Аз, като че ли много ясно осъзнаваше, колко по-добре е да си птичка.

След някакво неземно количество време, през което дочу търкаляне на голям куфар и хлопване на външната врата, Лалита почука на вратата на кабинета и надникна.

— Всичко наред ли е?

— Да — отвърна той. — Ела седни в мен.

Тя вдигна вежди.

— Да, сега. Защо не? Жена ми си тръгна, нали?

— Да, излезе с един куфар.

— И няма да се върне. Така че, ела. Защо не? Няма никой в къщата.

Лалита се подчини. Не беше от колебливите. Но столът зад бюрото не беше пригоден за гушкане, тя трябваше да прегърне Уолтър през врата, за да не падне, през цялото време двамата се клатушкаха.

— Това ли искаш? — попита тя.

— Не. Не искам да го правим в кабинета.

— Съгласна съм.

Толкова много неща трябваше да премисли, че ако си позволеше да започне, щеше да мисли без прекъсване седмици наред. Единственият начин да не мисли беше да продължи напред. Горе, в мансардната стаичка на Лалита, бившето помещение за прислугата, където не беше стъпвал, откакто тя се беше нанесла, и където подът беше покрит с препятствия от сгънати чисти дрехи и нахвърляни на купчинки мръсни, той я притисна към стената до прозореца и се отдаде слепешката на единствения човек, който го желаеше безусловно. Поредното извънредно състояние, излизащо извън рамките на часа и деня, миг на отчаяние. Тя сплете крака около кръста му, олюляха се, впили устни, мъчеха се да се обладаят, без да се съблекат, сред купчините нахвърляни по пода дрехи, а след това замряха за миг; връхлетя го смущаващият спомен колко универсални са стъпките към секса, колко безлични, пред-лични. Той се отдръпна рязко към неоправеното тясно легло и събори накамарените до него книги и доклади за пренаселваното на света.

— В шест трябва да вземем Едуардо от летището — рече Уолтър. — Само напомням.

— Колко е сега?

Той завъртя прашния будилник.

— Два и седемнайсет — прошепна учудено.

Струваше му се, че по-странен час не е виждал никога през живота си.

— Извинявай, че е толкова разхвърляно.

— Харесва ми. Харесваш ми, че си такава. Гладна ли си? Аз съм малко гладен.

— Не, Уолтър — тя се усмихна, — не съм гладна. Но мога да ти донеса нещо.

— Може би чаша мляко. Соево.

— Ей сега.

Лалита излезе, струваше му се адски странно, че стъпките, които чу да се връщат след минута, са на човека, който ще заеме мястото на Пати в живота му. Лалита коленичи до него и с настойчив, жаден поглед проследи как пресуши чашата със соево мляко. След това разкопча ризата му с пъргави, лакирани с блед лак пръсти. „Така — помисли си той. — Така, давай напред!“ Но докато се събличаше, в главата му отново изникнаха картини от изневярата на жена му, които тя толкова добре беше описала, и те пробудиха едва доловим, но осезаем импулс да й прости; даваше си сметка, че трябва веднага да смаже този подтик. Омразата му към нея и към най-добрия му приятел беше току-що родена, крехка, още незаякнала, жалният вид на Пати и плачът й все още бяха пресни в паметта му. За щастие, Лалита се беше съблякла и сега стоеше небрежно над него по бели бикини на червени точки, подканваше го да я огледа. Младото й тяло беше смайващо прекрасно. Идеално, неподвластно на гравитацията, ослепително. Вярно, че навремето беше опознал още по-младо женско тяло, само че не го помнеше, сам той беше твърде млад, за да забележи младостта на Пати. Посегна и долепи длан към топлото, скрито под плата хълмче над слабините. Лалита изписука, коленете й се подкосиха и тя падна върху него в сладка агония.

Но тогава започна битката да не допусне сравненията, борбата да прогони от главата си изречението на Пати „Не беше чак толкова зле“. Даваше си сметка, че по-раншната му молба към Лалита да не бърза, да забави ритъма, се основава на добро самопознание. Само че вече нямаше как да забави ритъма, след като бе изхвърлил Пати от дома им. За да оцелее, се нуждаеше от лекарство с незабавно действие — иначе омразата и самосъжалението щяха да го смачкат — и в някакъв смисъл то му се услаждаше, защото Лалита наистина беше луда по него, едва ли не в буквалния смисъл на думата се беше подмокрила от желание, със сигурност изгаряше от страст. Гледаше го в очите радостно и обичливо, прекланяше се пред неговата красива, съвършена и прекрасна мъжественост, която Пати очерняше и осмиваше в ръкописа си. И защо да не му се услади? Той беше мъж в разцвета на силите си, а тя беше възхитителна, млада и ненаситна, само че точно това всъщност не му допадаше. Чувствата му не можеха да издържат на темпото, на устрема и настойчивостта на животинската им похот, на безкрайната игра. Лалита искаше да е отгоре, да е отдолу, да я обладае гърбом, да я просне напреко на леглото, да я притисне с лице към стената, да сключи крака около кръста му с отметната назад глава и мятащи се обли гърди. Като че ли всичко това беше изключително важно за нея, тя беше бездънен кладенец на страстни въздишки, а той беше готов да откликне. Беше в добро здравословно състояние, нищо не му пречеше да й угоди, екстравагантността й го възбуждаше, страстта й му допадаше, освен това беше изключително привързан към нея. Но въпреки това в цялата тази трескава активност имаше нещо безлично и той не можеше да стигне до оргазъм. Случваше му се за първи път, беше чисто нов и неочакван проблем, който вероятно се дължеше на факта, че Уолтър не беше свикнал да е с презерватив и че тя беше невероятно влажна. Колко пъти, през последните две години, беше мастурбирал, представяйки си помощничката си, и беше свършвал само за няколко минути? Сигурно стотици. Очевидно настоящият му проблем беше психологически. Когато най-сетне се усмириха, будилникът показваше 3,52. Не беше много ясно дали и тя е стигнала до оргазъм, но Уолтър не смееше да попита. И сега, докато той лежеше изтощен, спотайвалият се Контраст се възползва от възможността да надигне глава, тъй като Пати, стига да се навиеше да се задейства, винаги изпълняваше ролята си идеално, така че и двамата оставаха доволни, след това той беше свободен да отиде на работа или да си чете, а тя да се посвети на своите си дребни занимания, които обичаше. Самата й трудност създаваше търкания, а търканията водеха до удовлетворение…

Лалита целуна подутите му устни.

— Какво се замисли?

— Не знам. За много неща.

— Съжаляваш ли, че го направихме?

— Не, не. Щастлив съм.

— Не изглеждаш особено щастлив.

— Ха, току-що изхвърлих жена си след двайсет и четири години брак. Минали са само няколко часа.

— Съжалявам, Уолтър. Все още можеш да се откажеш. Ще напусна и двамата пак ще се съберете.

— Не, това е единственото, което мога да ти обещая. Няма връщане назад.

— Искаш ли да си с мен?

— Да.

Гребна кичур от черната й коса и я разпиля по лицето си. Беше получил това, което искаше, но се чувстваше самотен. След като толкова дълго беше копнял с безпределен, необятен копнеж, сега в обятията си държеше конкретна, определена млада жена, красива, умна и всеотдайна, която обаче беше и разхвърляна, не харесваше Джесика и не можеше да готви. И тя беше единствената преграда между него и хилядите мисли, които не желаеше да допусне. Мисълта за Пати и приятеля му край Безименното езеро, за естествения, остроумен тон на разговорите им, за взаимността им на възрастни хора в секса, за радостта им, че него го няма. Скрит под косите на Лалита, той заплака и тя го утеши, избърса сълзите му и отново се любиха, уморено и мъчително, докато той най-сетне свърши, безславно, в ръката й.

Последваха няколко напрегнати дни. Едуардо Сокуел пристигна от Колумбия и го настаниха в стаята на Джоуи. На пресконференцията в понеделник сутринта присъстваха дванайсет журналисти, двамата се справиха долу-горе с тях, а след това Уолтър даде допълнително дълго интервю по телефона на Дан Кейпървил от „Таймс“. Уолтър, който цял живот беше работил в полето на връзките с обществеността, успя да превъзмогне личната си драма, да не се отклонява от предначертаната стратегия и да избегне капаните на репортера. Панамериканският парк за коприварчета, обясни той, е пример за нов модел за опазване на природата, основан на научните достижения, но финансиран от частни лица; насочи разговора от безспорните отрицателни страни на открития добив на въглища към перспективата за „екологична заетост“ (екотуризъм, засаждане на гори, дърводобив) в Западна Вирджиния и Колумбия; Койл Матис и роднините му били оказали пълна подкрепа на усилията им и скоро щели да започнат работа в поделение на щедрия корпоративен донор на тръста Ел Би Ай. Предвид информацията, която беше споделил Джоуи, Уолтър едва не си прехапа езика, докато изричаше възхвалите по адрес на Ел Би Ай. След като приключи с Дан Кейпървил и затвори телефона, с Лалита и Сокуел отидоха на вечеря и той изпи две бири, с което общият им брой за целия му живот възлезе на три.

На другия ден следобед, след като Сокуел тръгна за летището, Лалита заключи вратата на кабинета на Уолтър и коленичи в краката му, за да го възнагради за положените усилия.

— Не, недей — възрази той и избута стола назад.

Тя го последва на колене.

— Искам да го видя. Не мога да му се наситя.

— Лалита, недей.

От съседните помещения се чуваха разговорите на другите служители на тръста.

— Само за секунда — тя свали ципа му. — Моля те, Уолтър.

Уолтър си спомни за Клинтън и Люински, а след това, като я видя как с усмивка го поема в устата си, в главата му изникна предсказанието на нечестивия му приятел. На нея явно й харесваше, но все пак… Побутна я нежно.

— Не, съжалявам, няма да стане.

Тя се намръщи обидено.

— Остави ме да продължа. Ако ме обичаш!

— Обичам те, но сега моментът не е подходящ.

— Хайде, позволи ми. Искам да го направим сега.

— Съжалявам, няма да стане.

Той се изправи и вдигна ципа. За миг Лалита остана на колене с наведена глава. След това също стана, приглади полата си и нещастно му обърна гръб.

— Почакай, трябва да обсъдим един проблем — спря я Уолтър.

— Добре. Да чуем какъв ти е проблемът.

— Проблемът е, че трябва да разкараме Ричард.

Името, което беше отказвал да произнесе досега, увисна във въздуха.

— Защо?

— Защото го мразя, защото е имал връзка с жена ми и не искам да го виждам повече, и за нищо на света няма да работя с него.

Лалита като че ли изведнъж се смали. Главата й клюмна, раменете й се отпуснаха, превърна се в малко тъжно момиченце.

— Затова ли жена ти си замина в неделя?

— Да.

— Все още я обичаш, нали?

— Не!

— Обичаш я. Затова не ме допускаш до себе си.

— Не е вярно. Абсолютно не е вярно.

— Тъй или инак — тя побърза да се стегне, — не можем да се лишим от Ричард. Проектът си е мой и за да го осъществя, имам нужда от Ричард. Вече разгласих, че той ще избере победителя през август. Разбирам, че не ти е лесно и съжаляваш за жена си, но аз няма да се откажа от него.

— Скъпа… Лалита. Наистина те обичам. И всичко ще бъде наред. Но все пак се опитай да видиш моята гледна точка…

— Няма! — избухна тя и разгорещено му се нахвърли: — Твоята гледна точка не ме интересува! Работата ми е да задействам проекта и аз ще си я свърша. Ако наистина държиш на нашата цел и на мен, ще ме оставиш да го направя.

— Държа, разбира се. Страшно много държа на теб. Но…

— В такъв случай няма „но“. Повече няма да споменавам името му. Може да заминеш някъде, докато той обучава стажантите през май. А за август ще му мислим, когато му дойде времето.

— Само че той няма да иска да го направи. Още в събота се опитваше да се измъкне.

— Ще поговоря с него — отвърна тя. — Както сигурно си спомняш, много ме бива да убеждавам хората да правят неща, които не искат. Точно заради това си ме назначил за свой служител и се надявам, че ще ме оставиш да си свърша работата.

Всеотдайността и борбеността й винаги му бяха допадали, а и гневът й го изненада, и затова Уолтър си замълча. Но минаха часове, а след това и дни, без тя да го уведоми, че Ричард се оттегля от инициативата „Свободно място“, и Уолтър стигна до извода, че явно Ричард не се е отказал. Ричард, който не вярваше в абсолютно нищо! Единственото възможно обяснение беше, че Пати с говорила с него по телефона и му е внушила чувство за вина, заради което той е решил да се придържа към първоначалното си обещание. А при мисълта, че е възможно двамата да си говорят, за каквото и да е било, дори и за пет минути, особено как да пощадят „горкия Уолтър“ (о, този неин израз, този кошмарен израз!) и да спасят любимия му проект като някаква утешителна награда, му призляваше, чувстваше се слаб, омърсен, посрамен и унизен. Това му пречеше дори и в отношенията с Лалита. Макар да се любеха всеки ден, не го напускаше усещането, че и тя, поне малко, го е предала и му е изневерила с Ричард; може би заради това сексът им не преодоля безличието си, както Уолтър се беше надявал. Накъдето и да погледнеше, виждаше Ричард.

Не по-малко го тревожеше, макар и по различни причини, проблемът с Ел Би Ай. На вечерята им Джоуи с трогателно смирение и разкаяние му беше разказал за нечистите сделки, в които е бил въвлечен, и главният злодей, доколкото Уолтър виждаше, беше Ел Би Ай. Кени Бартълс явно беше подставено лице, безразсъден клоун и дребен социопат, който накрая щеше да свърши или в затвора, или в Конгреса. Хората на Чейни и Ръмсфелд, макар и да бяха предприели нахлуването в Ирак със съмнителни мотиви, със сигурност предпочитаха да получат годни резервни части за камионите, вместо доставените от Джоуи парагвайски боклуци. Трудно му беше да повярва, че синът му е направил глупостта да се захване с Бартълс, но Джоуи го беше убедил, че го е сторил само заради Кони; верността му към нея, ужасните му угризения и дързостта му (той беше само на двайсет!) заслужаваха похвала. Следователно цялата отговорност падаше върху плещите на хората от Ел Би Ай, тъй като те знаеха за измамата и разполагаха с властта да я одобрят. Уолтър не познаваше вицепрезидента, с когото Джоуи беше разговарял и който го беше заплашил със съд, но най-вероятно кабинетът му беше до този на приятеля на Вин Хейвън, който се беше съгласил да разположи завод за производство на бронежилетки в Западна Вирджиния. На срещата им Джоуи го беше попитал за съвет дали да надуе свирката и да се обърне към медиите, или просто да дари печалбата на някоя благотворителна организация на военноинвалиди и да продължи с образованието си. Уолтър беше обещал да помисли през почивните дни, но те не се бяха оказали, меко казано, предразполагащи към задълбочени етични размишления. Едва когато се изправи пред журналистите в понеделник сутринта и обсипа с похвали Ел Би Ай като изключителен партньор на тръста в опазването на природата, си даде сметка до каква степен е въвлечен и самият той.

Опита се да отдели личния си интерес — обстоятелството, че ако синът на изпълнителния директор на тръста разкаже грозната си история пред медиите, Вин Хейвън спокойно може да го уволни, а Ел Би Ай дори да се откажат от споразумението за Западна Вирджиния, — от това, което е най-добро за Джоуи. Колкото и безпардонна и алчна да беше постъпката на Джоуи, като че ли беше твърде жестоко да иска от един двайсетгодишен младеж с проблемни родители да поеме пълна морална отговорност и сам да се принесе в жертва на обществения гняв, а може би дори и да стане обект на прокурорско разследване. И все пак Уолтър съзнаваше, че съветът, който копнееше да даде на Джоуи — „дари печалбата на благотворителна организация и си гледай живота“ — е изключително благоприятен за него самия и за тръста. Искаше му се да се допита до Лалита, но беше обещал на Джоуи да не казва на никого, затова сега му се обади и му каза, че все още размишлява, и ги покани двамата с Кони на вечеря по случай рождения си ден следващата седмица.

— Ще дойдем, разбира се — отвърна Джоуи.

— Освен това трябва да ти кажа — продължи Уолтър, — че с майка ти се разделихме. Трудно ми е да говоря за това, което се случи в неделя. Тя се изнесе и все още не зная какво ще стане оттук нататък.

— Аха.

„Аха“ ли? Уолтър се намръщи.

— Чу ли какво ти казах?

— Аха. Но тя вече ми съобщи.

— А, ясно. Разбира се. Как иначе. А каза ли ти…

— Аха. Каза ми много неща. Твърде много, както обикновено.

— Значи, разбираш защо аз…

— Аха.

— И нямаш нищо против да вечеряме на рождения ми ден?

— Аха. Ще дойдем, разбира се.

— Благодаря ти, Джоуи. Точно затова те обичам. И не само затова, естествено.

— Аха.

След това Уолтър остави поредното съобщение в гласовата поща на Джесика, правеше го по два пъти на ден от съдбовната неделя насам, но тя все още не му се беше обадила. „Джесика, слушай. Не знам дали си говорила с майка си, но каквото и да ти е казала, обади ми се да чуеш и моята версия. Става ли? Моля те, обади ми се. В тази история има две страни и е хубаво да изслушаш и двете.“ Би било добре да можеше да добави, че между него и помощничката му няма нищо, но всъщност ръцете, лицето и носът му така бяха попили миризмата на слабините й, че тя се усещаше дори и след като Уолтър се изкъпеше.

Беше компрометиран, губеше по всички фронтове. Във втората неделя на новата си свобода го сполетя още един тежък удар под формата на дълга статия на първа страница в „Таймс“, написана от Дан Кейпървил — „Поземлен тръст унищожава планини, за да ги спаси“. В нея не бяха допуснати фактически неточности, но явно различното мнение на Уолтър не беше повлияло на позицията на „Таймс“ за добива на въглища по открит способ. Южноамериканското подразделение на резервата за коприварчета дори не се споменаваше, а най-добрите цитати на Уолтър — „нова парадигма“, „зелена икономика“, „основана на научни принципи рекултивация“ — бяха сбутани най-отдолу, под разказа на Джослин Зорн как бил извикал: „Аз съм собственикът на проклетата земя!“, и твърдението на Койл Матис: „Той ме нарече глупак в очите ми“. Статията беше унищожителна, освен че Уолтър се описваше като изключително неприятна личност, се посочваше, че тръстът „Сини планини“ се е сдушил с въгледобивните компании и работещата за Министерството на отбраната Ел Би Ай, че позволява добив на въглища по открит способ в уж девствения си резерват, че местните природозащитници го ненавиждат, че е прогонил „солта на земята“, невинните селяни, от домовете на предците им и че е основан и финансиран от избягващия публичност енергиен магнат Винсънт Хейвън, който с помощта на правителството на Буш унищожава и други части от Западна Вирджиния със сондите си за природен газ.

— Не е толкова зле, не е — заяви Вин Хейвън, когато Уолтър му се обади в дома му в Хюстън в неделя следобед. — Резерватът е налице и вече никой не може да ни го отнеме. Ти и твоето момиче се справихте страхотно. А що се отнася до останалото, сега вече знаеш защо никога не се хващам да говоря с журналисти. Носи ти само загуби, никаква печалба.

— Разговарях с Кейпървил два часа — каза Уолтър. — Смятах, че е разбрал най-важното.

— Е, той го е написал, макар и не в прав текст. Но не се тревожи за това.

— Как да не се тревожа! Да, резерватът е готов и това е страхотно за коприварчето. Но идеята ни беше да дадем пример на останалите, а от статията излиза, че сме пример как не бива да се прави.

— Ще отшуми. След като извадим въглищата и започнем рекултивацията, хората ще видят, че си прав. И тогава този тип Кейпървил ще го пратят да пише некролозите.

— Но дотогава ще минат години!

— Да не би да имаш някакви други планове? За това ли е цялата работа? Тревожиш се какво ще пишеш в автобиографията си?

— Не, Вин, просто се чувствам разочарован от медиите. За тях птиците нямат никакво значение, всичко се върти около интересите на хората.

— И така и ще си остане, докато птиците не поемат контрола над медиите — отвърна Вин. — Ще се видим ли в Уитманвил другия месец? Обещах на Джим Елдър да се появя за откриването на завода за бронежилетки, стига да не ме снимат. Може да мина да те взема със самолета.

— Не, благодаря — отклони поканата Уолтър. — Ще хванем редовен полет, няма смисъл да прахосваш излишно гориво.

— Не забравяй, че парите ми са от продажбата на гориво.

— Ха-ха, да, прав си.

Стана му приятно от бащинското одобрение на Вин, но щеше да е още по-хубаво, ако не му беше толкова трудно да приеме Вин в ролята на баща. Най-лошото на статията в „Таймс“ — дори да оставеше настрани срама, че е представен като пълен негодяй в авторитетен вестник, на който вярваха всичките му познати — беше опасението му, че „Таймс“ всъщност е прав за тръста „Сините планини“. Беше се страхувал да не го разпънат на кръст в медиите и сега, след като го бяха сторили, трябваше да анализира по-сериозно причините за опасенията си.

— Чух те как отговаряше на въпросите му по време на интервюто — рече Лалита. — Справи се блестящо. Единствената причина „Таймс“ да не признаят, че си прав, е, защото иначе трябва да се отрекат от позицията си против добива по открит способ.

— Точно това правят сега с позицията си за Буш и Ирак.

— Е, ти си свърши работата. И сега ще получим наградата си за това. Каза ли на господин Хейвън за „Свободно място“?

— Имам късмет, че не ме уволни — отвърна Уолтър. — Точно сега не е най-подходящият момент да го уведомя, че възнамерявам да изхарча целия бюджет за инициатива, която вероятно ще бъде посрещната още по-зле от медиите.

— О, миличък! — Тя го прегърна и оброни глава на гърдите му. — Никой не разбира какви добрини правиш. Единствено аз го зная.

— Може и да се окажеш абсолютно права.

Нямаше да има нищо против и само да се погушкат така, но тялото й имаше други планове и неговото беше съгласно с тях. Двамата спяха в тясното й легло, тъй като стаите долу все още носеха следи от Пати, тя не му беше казала какво да прави с вещите й и той не можеше сам да го реши. Не се изненадваше, че Пати не се обажда, но все пак това му се струваше тактически, враждебен ход. За човек, който сам твърдеше, че прави само грешки, тя хвърляше твърде дълга сянка. Уолтър имаше чувството, че постъпва като страхливец, задето се крие от нея в стаята на Лалита, но какво можеше да стори? Беше обсаден от всички страни.

На рождения му ден, докато Лалита развеждаше Кони из офиса на тръста, той отведе Джоуи в кухнята и му каза, че все още се колебае какво да го посъветва.

— Мисля, че не бива да надуваш свирката. Но не се доверявам на собствените си мотиви за това. Напоследък нещо съм позагубил моралните си ориентири. Случилото се с майка ти, статията в „Ню Йорк Таймс“ — видя ли я?

— Аха — кимна Джоуи, който стоеше с ръце в джобовете.

Все още ходеше като млад републиканец със син костюм и с лъснати обувки. Всъщност, доколкото можеше да прецени Уолтър, синът му наистина беше млад републиканец.

— Доста са ме очернили, нали?

— Да. Но повечето хора ще си дадат сметка, че статията не е съвсем честна.

Уолтър прие с благодарност подкрепата на сина си, без да задълбава. Наистина го беше срам.

— Другата седмица трябва да отида на едно мероприятие на Ел Би Ай. Откриват завод за бронежилетки, в който ще работят изселени от местата за резервата хора. Не мога да ти дам съвет за Ел Би Ай, тъй като и аз съм замесен.

— И защо трябва да ходиш?

— Ще държа реч. Ще им благодаря от името на тръста.

— Но нали вече си получи резервата за коприварчета? Защо просто не се скатаеш?

— Защото Лалита подготвя една голяма инициатива срещу пренаселеността и не бива да се карам с шефа си, защото парите идват от него.

— Е, в такъв случай е по-добре да отидеш.

Джоуи не звучеше убеден и на Уолтър му беше страшно гадно, че изглежда толкова слаб и унизен пред него. И сякаш за да подсили слабостта и унижението си, го попита дали знае какво става с Джесика.

— Говорих с нея — Джоуи стоеше с ръце в джобовете и съсредоточено се взираше в пода. — Бясна ти е.

— Оставил съм й двайсет съобщения на телефона!

— Няма смисъл. Тя едва ли ги прослушва. По принцип хората не прослушват съобщенията си, само проверяват кой се е обаждал.

— Каза ли й, че тази история има две страни?

Джоуи вдигна рамене.

— Не знам. Има ли?

— Да, има! Майка ти постъпи много лошо с мен. Нарани ме изключително много.

— Не искам да зная повече — рече Джоуи. — А и тя вече май ми каза. Не искам да вземам страна.

— Казала ти е? Кога? Преди колко време?

— Миналата седмица.

Значи, Джоуи знаеше за стореното от Ричард, знаеше какво беше позволил Уолтър на най-добрия си приятел, рок звездата. Сега вече беше изцяло унизен пред сина си.

— Ще си взема бира — обяви той. — Нали имам рожден ден.

— Може ли по една и за мен и Кони?

— Да, точно затова ви поканихме да минете оттук. Всъщност Кони може да пие и в ресторанта. Тя е на двайсет и една, нали?

— Аха.

— И не че припирам, просто питам, каза ли на майка ти, че сте се оженили?

— Ох, татко, работя по въпроса. — Джоуи стисна зъби. — Остави ме да го направя така, както съм решил, става ли?

Уолтър винаги беше харесвал Кони (падаше си и по майка й, защото тя флиртуваше с него). Заради празничния повод Кони беше с обувки с опасно високи токчета и си беше сложила тъмни сенки край очите; все още беше достатъчно млада, за да се мъчи да изглежда по-възрастна. В „Ла Шумиер“ той гледаше с разтуптяно сърце колко нежно се държи с нея Джоуи, как се привежда, за да прочетат заедно менюто и да съчетаят ястията си, как Кони, тъй като Джоуи още нямаше право да пие алкохол, отклони предложението на Уолтър за коктейл и си поръча диетична кола. Между тях се усещаше негласно доверие, което му напомняше за него и Пати на младини, доверие на двойка, обединена срещу света; очите му се насълзяваха, щом спреше погледа си върху халките им. Лалита беше неспокойна, мъчеше се да се отграничи от младите и да се приравни към него, макар той да беше почти два пъти колкото нея, поръча си мартини и за да прогони неловкото мълчание, заразказва за „Свободно място“ и кризата със световното население, Джоуи и Кони я слушаха любезно, но си личеше, че са някъде далече в своя си свят за двама. Макар Лалита да избягваше да показва близостта си с Уолтър, той беше сигурен, че Джоуи знае, че тя не е просто негова помощничка. Докато пиеше третата си бира, у него все повече нарастваше срама от това, което беше направил, и същевременно се увеличаваше благодарността му към спокойната реакция на Джоуи. Точно тази невъзмутимост толкова го беше ядосвала преди, а сега й се радваше! Синът му беше спечелил битката между тях, но Уолтър беше доволен от това.

— Ричард още ли работи с вас? — попита Джоуи.

— Ъъъ, да — отвърна Лалита. — Много ни помага. Даже днес ми каза, че „Уайт Страйпс“ може да се включат в голямото ни събитие през август.

Джоуи се намръщи, внимаваше да не погледне Уолтър.

— Трябва да отидем да ги чуем! — възкликна Кони. След това се обърна към Уолтър: — Нали може да отидем?

— Разбира се — насили се да се усмихне той. — Сигурно ще е забавно.

— Харесвам „Уайт Страйпс“ — обяви тя щастливо по своя си простодушен начин.

— А аз харесвам теб — каза Уолтър. — Наистина се радвам, че си част от нашето семейство. Радвам се, че си тук тази вечер.

— И аз се радвам, че съм тук.

Джоуи като че ли нямаше нищо против тези сантименталности, но очевидно мислите му бяха някъде другаде. При Ричард, майка му, семейното бедствие, което ги беше връхлетяло. А Уолтър не можеше да каже нищо, което да му помогне.

— Не мога да го направя — рече Уолтър, когато с Лалита се върнаха в къщата. — Не мога да допусна този негодник да участва.

— Вече обсъдихме този въпрос — отвърна тя и се понесе енергично към кухнята. — И взехме решение.

Той я последва.

— Ще трябва да го преразгледаме.

— Не, няма. Видя ли как светнаха очите на Кони, когато споменах „Уайт Страйпс“? Кой друг може да ни осигури звезди като тях? Решението е взето, то е правилно и освен това не желая да слушам колко ревнуваш мъжа, с когото е спала жена ти. Уморена съм, пих доста и искам да си лягам.

— Той беше най-добрият ми приятел — измърмори Уолтър.

— Не ме интересува. Наистина не ме интересува, Уолтър. Знам, че ме имаш за малка, но съм по-голяма от децата ти, почти на двайсет и осем съм. Знаех, че е грешка да се влюбя в теб. Знаех, че не си готов, но те обичам, а ти мислиш само за нея.

— Постоянно мисля за теб. Зависим съм от теб.

— Правим секс, защото аз го искам, а ти можеш. Но светът все още се върти около жена ти. Какво толкова има в нея? През целия си живот само е тормозила другите. Имам нужда от малко почивка и да се наспя като хората. Може би е по-добре тази вечер да си спиш в леглото и да премислиш какво точно искаш.

— Какво толкова казах? — заумолява я той. — Празнувахме рождения ми ден, всичко вървеше толкова добре…

— Уморена съм. Това излизане ме напрегна, ще се видим сутринта.

Разделиха се, без да се целунат. На домашния телефон намери съобщение от Джесика, която очевидно нарочно се беше обадила, докато са навън, за да му честити рождения ден. „Извинявай, че не ти отговорих по-рано. Бях страшно заета и не бях сигурна какво точно искам да ти кажа. Но днес си мисля за теб и се надявам да прекараш добре. Ще се опитам да намеря време да се чуем пак скоро.“

Щрак.

За него беше облекчение да спи сам през последвалата седмица. Да бъде в пълна с дрехите, книгите и рисунките на Пати стая, да се учи да се калява срещу нея. През деня имаше достатъчно отдавна отлагана работа: да организира управлението на земите в Колумбия и Западна Вирджиния, да нанесе медиен контраудар, да търси нови донори. Уолтър дори си мислеше, че може да си почине от секса с Лалита, но близостта им през деня не го позволяваше — двамата като че ли нямаха насита един от друг. Но пък после се оттегляше в леглото си да се наспи.

Вечерта преди да заминат за Западна Вирджиния, докато си събираше багажа, му се обади Джоуи и му съобщи, че е решил да си замълчи за Ел Би Ай и Кени Бартълс.

— Гнус ме е от тях, но приятелят ми Джонатан продължава да твърди, че ако проговоря, само ще си навредя. Затова мисля просто да даря парите. Така поне няма да плащам данъци. Исках да проверя дали все още смяташ, че това е добро решение.

— Добро е, Джоуи — отвърна Уолтър. — Поне според мен. Знам колко си амбициозен и знам колко ти е трудно да се откажеш от парите. Това ти е коствало много.

— Е, не че съм на загуба. Просто няма да съм на печалба. Сега Кони ще може да се върне в университета. Мисля да прекъсна за една година и да поработя, така че тя да ме настигне.

— Чудесно. Радвам се, че се грижите един за друг. Нещо друго?

— Ами не, освен че се видях с мама.

Уолтър държеше две вратовръзки, червена и зелена, и се колебаеше коя да избере. Изведнъж осъзна, че това всъщност няма никакво значение.

— Така ли? — попита той и прибра в куфара зелената. — Къде? В Александрия?

— Не, в Ню Йорк.

— Значи, тя е в Ню Йорк.

— По-точно, в Джърси.

Уолтър усети някакво пристягане в гърдите, което не отмина.

— С Кони искахме да й съобщим лично. Че сме се оженили. Не беше чак толкова зле. Тя се държа доста мило с Кони. Малко надменно и лицемерно, през цялото време се шегуваше, но не злобно. Сигурно умът й е другаде. Както и да е, решихме, че е минало добре. Поне Кони така мисли. Според мен беше… Бррр! Но исках да ти кажа, че тя вече знае, така че, ъъъ, ако си говорите, да знаеш, че вече не е нужно да пазиш тайна.

Уолтър погледна лявата си ръка, която беше пребледняла и без халката на пръста изглеждаше някак си гола.

— Значи, тя е при Ричард.

— Ъъъ, да, засега. Може би не трябваше да ти го казвам?

— Той там ли беше? Когато отидохте?

— Да. Беше. И на Кони й беше много приятно, тъй като тя харесва музиката му. Той й показа китарите си и така нататък. Кони иска да се научи да свири на китара. Нали знаеш, тя пее много хубаво.

Ако някой беше попитал Уолтър къде според него е Пати, най-вероятно щеше да вдигне рамене. При приятелката си Кейти Шмит, при някоя от съотборничките си от колежа, може би при Джесика, дори при родителите си. Но след като тя се беше заклела, че всичко между нея и Ричард е свършило, и през ум не му беше минавало, че може да е в Джърси.

— Татко?

— Какво?

— Ами виж, знам, че не ти е леко, и… Доста е смахнато. Но ти също си имаш приятелка, нали? Така че това е положението, нали? Сега нещата са различни и всички трябва просто да се опитаме да ги приемем. Съгласен ли си?

— Да. Прав си. Трябва да се опитаме да ги приемем.

Веднага щом затвори телефона, Уолтър дръпна чекмеджето на скрина, извади халката от кутията с ръкавели, където я беше прибрал, и я хвърли в тоалетната. С един замах събори снимките от тоалетката на Пати — Джоуи и Джесика като бебета, момичешки отбори в сърцераздирателни екипи от седемдесетте, любимите й негови снимки, на които той изглеждаше изключително добре — и стъпка рамките и стъклата, а след това, когато му писна да се занимава с тях, заудря глава в стената. Новината, че Пати е отишла при Ричард, би трябвало окончателно да свали оковите му, би трябвало да му даде свободата да се радва на Лалита с чиста съвест. Но той не изпитваше усещане за свобода, а за смърт. Осъзнаваше (Лалита го беше осъзнавала през цялото време), че изминалите три седмици бяха само нещо като отмъщение, разгул, който му се полагаше като компенсация за изневярата на Пати. Въпреки клетвите му, че с брака им е свършено, не беше вярвал в това и за миг. Хвърли се в леглото и заплака, в сравнение със сегашното му състояние, и най-тежките мигове в живота му досега бяха за предпочитане. Светът продължаваше напред, беше пълен с победители, Ел Би Ай и Кени Бартълс изкарваха пари, Кони се връщаше в университета, Джоуи постъпваше правилно, Пати живееше с рок звезда, Лалита водеше своята праведна война, Ричард се връщаше към музиката, журналистите го възхваляваха, макар че той се държеше много по-безпардонно от Уолтър, Ричард очароваше Кони, Ричард вербуваше „Уайт Страйпс“… а Уолтър оставаше назад с мъртвите, умиращите и забравените, със застрашените от изчезване видове, с неприспособимите.

Към два сутринта се завлече в банята и намери старо шишенце с тразодон на Пати, чийто срок на годност беше изтекъл преди година и половина. Изпи три хапчета, тъй като не беше сигурен, че ще подействат, но явно те подействаха, тъй като Лалита едва го събуди в седем сутринта. Беше във вчерашните си дрехи, лампите бяха светнати, стаята беше обърната с краката нагоре, гърлото му беше пресъхнало (най-вероятно беше хъркал силно), главата го цепеше.

— Трябваше вече да сме в таксито — дръпна го за ръката Лалита. — Мислех, че си готов.

— Не мога.

— Хайде, закъсняваме.

Той се изправи и се помъчи да задържи очите си отворени.

— Трябва да се изкъпя.

— Нямаме време.

В таксито отново заспа, по едно време се събуди, бяха попаднали в задръстване, някъде напред беше станала катастрофа. Лалита говореше по телефона с авиокомпанията.

— Ще летим през Синсинати — уведоми го тя. — Изтървахме самолета.

— Защо просто не се скатаем? — измърмори той. — Писна ми да бъда добрият Уолтър.

— Ще пропуснем обяда и ще отидем направо в завода.

— Ако стана лошият Уолтър? Ще ме харесваш ли пак?

Тя се намръщи разтревожено.

— Уолтър, пил ли си нещо?

— Сериозно, ще ме харесваш ли?

Лалита се намръщи още повече и не отговори. Той заспа на летището, в самолета до Синсинати, в Синсинати, в самолета до Чарлстън, във взетата под наем кола, с която Лалита летеше към Уитманвил, където той се събуди поизтрезнял и огладнял под схлупено априлско небе във вече типичното за Америка опустошено и лишено от живот провинциално градче. Покрити с изкуствена изолация протестантски молитвени домове, „Уолмарт“, „Уендис“, широки улици, бели крепости на четири колела. От птичето царство единствено скорецът и враната можеха да оцелеят тук. Заводът за бронежилетки на Ар Ди, поделение на Ел Би Ай, се помещаваше в голяма постройка от газобетонни блокчета, асфалтът на наскоро направения паркинг беше нащърбен по краищата и свършваше в тревясало поле. Когато Лалита наби спирачките на взетата под наем кола, в него тъкмо влизаха няколко джипа и лимузини, от един черен „Навигатор“ излязоха Вин Хейвън и няколко мъже с костюми.

— Извинявай, че изпуснахме обяда — рече тя на Вин.

— Да се надяваме, че вечерята ще е по-вкусна — отвърна той. — Предвид какъв беше обядът…

В завода се усещаше силна приятна миризма на боя, пластмаса и нови машини. На Уолтър му направи впечатление липсата на прозорци, разчиташе се единствено на електрическо осветление. Пред подредени на купчини, обвити в найлон материали бяха поставени сгъваеми столове и подиум. Наоколо се мотаеха стотина граждани на Западна Вирджиния, сред тях и Койл Матис, облечен в торбест анорак и още по-торбести джинси, които изглеждаха чисто нови, все едно си ги беше купил от „Уолмарт“ на път за завода. Екипи на две местни телевизии нагласяваха камери към подиума, над който беше опънат надпис работа + национална сигурност = сигурни работни МЕСТА.

Вин Хейвън („И цяла нощ да се ровиш в интернет, няма да намериш и една моя дума, изречена пред журналисти, за четирийсет и седемте години, откак съм в бизнеса“) седна точно зад камерите, а Уолтър взе от Лалита речта, която беше написал и тя беше прегледала, и се присъедини към другите костюмари — Джим Елдър, старши вицепрезидент на Ел Би Ай, и Рой Денет, главен изпълнителен директор на дъщерната компания — на подиума. Койл Матис седна на първия ред и скръсти ръце на гърдите си. Уолтър го виждаше за първи път след злополучния сблъсък пред дома му (който сега беше разрушен и затрупан с изкопана пръст). Матис се взираше право в него и изражението му отново напомни на Уолтър за баща му — това беше изражение на човек, който се опитва чрез силното си презрение да предотврати всяка възможност да се почувства неловко, както и да не позволи на Уолтър да го съжали. На Уолтър му стана мъчно за него. Докато Джим Елдър възхваляваше по микрофона „нашите орли“ в Ирак и Афганистан, Уолтър се усмихна вяло на Матис, за да му покаже, че му е мъчно за него, а и за двама им. Но изражението на Матис не се промени, той продължи да го гледа с омраза.

— Сега ще дам думата на представителя на тръста „Сини планини“ — заяви Джим Елдър, — на когото дължим тези прекрасни нови работни места за Уитманвил и местната икономика. Нека приветстваме с добре дошъл Уолтър Бърглънд, изпълнителен директор на тръста. Уолтър?

Мъката му за Матис беше прераснала в нещо по-голямо, в мирова скръб, в житейска печал. Уолтър застана на катедрата, потърси с поглед Вин Хейвън и седналата до него Лалита и им се усмихна, за да им покаже, че съжалява и им се извинява. След това се наведе към микрофона.

— Благодаря. Добре дошли. Добре дошли и на господин Койл Матис, и на останалите жени и мъже от Форстър Холоу, които ще работят в този доста енергийно неефективен завод. Далече сме от Форстър Холоу, нали?

Като се изключи едва доловимото жужене на усилвателите, в помещението не се чуваше никакъв звук освен неговия отекващ глас. Уолтър хвърли поглед към Матис, който продължаваше да се взира в него презрително.

— Да, добре дошли — продължи той. — Добре дошли в средната класа! Ето това исках да ви кажа. И също така, набързо, преди да продължа, бих искал да кажа на господин Матис, който стои на първия ред: знам, че не ме харесвате. И аз не ви харесвам. Но знаете ли, когато в началото ни отпратихте, ви уважавах. Не ми беше приятно, но уважавах позицията ви. Уважавах независимостта ви. Аз самият идвам от градче, което не се различава особено от Форстър Холоу, оттам преминах в средната класа. А сега вие също сте в средната класа и аз искам да ви приветствам, тъй като тя, нашата средна класа в Америка, е нещо прекрасно. Стожерът на икономиките по цялото земно кълбо!

Лалита зашепна в ухото на Вин.

— А сега, след като получихте работа в този завод за бронежилетки, ще можете да участвате в тези икономики. Сега и вие ще можете да помогнете за унищожаването на последните природни хабитати в Азия, Африка и Южна Америка! И вие ще можете да си купувате големи плазмени телевизори, които харчат невероятно количество ток, дори когато са изключени! Но това е съвсем нормално, защото точно заради това ви изхвърлихме от домовете ви — за да разкопаем земята на дедите ви и да осигурим суровина за централите на въглища, които са основният виновник за глобалното затопляне и за други прекрасни неща като киселинните дъждове. Какъв идеален свят, нали? Системата също е идеална, тъй като, докато разполагате с големите си плазмени телевизори и електричество, за да ги гледате, не трябва да мислите за ужасните последствия. Можете да си гледате „Сървайвър в Индонезия“, докато Индонезия не потъне!

Койл Матис първи го освирка. Към него веднага се присъединиха и други. С периферното си зрение Уолтър видя как Елдър и Денет се надигат от местата си.

— Ей сега приключвам, няма да се разпростирам надълго и нашироко. Само още няколко думи за този идеален свят. Да не пропуснем големите автомобили, които горят по трийсет на сто, които ще можете да си купите и да си ги карате колкото си искате, след като вече, и вие като мен, сте членове на средната класа. А ако се чудите, защо нашата страна се нуждае от бронежилетки, причината е, че хората в някои части от света не искат да им откраднем всичкия петрол, за да си караме колите. Така че колкото повече карате, толкова по-сигурни ще са работните ви места в този завод за бронежилетки! Идеално е, нали?

Хората бяха наскачали и крещяха.

— Достатъчно — обади се Джим Елдър и го дръпна от катедрата.

— Само още няколко думи! — Уолтър изтръгна микрофона от стойката и подскочи настрани. — Искам да ви приветствам с добре дошли на новото ви работно място в една от най-корумпираните и жестоки корпорации в света! Чувате ли ме? На Ел Би Ай не й пука за ранените ви синове и дъщери в Ирак, за тях важното е да си получават печалбата от сто процента! Знам го със сигурност! Мога да го докажа! И това е част от идеалния свят на средната класа, към който се присъединихте! Сега ще работите за Ел Би Ай и най-сетне ще изкарвате достатъчно пари, за да не се налага децата ви да се записват в армията и да умират заради скапаните камиони на Ел Би Ай и калпавите им бронежилетки!

Микрофонът беше изключен, Уолтър отстъпваше заднешком от тълпата, която застрашително се приближаваше.

— А междувременно — крещеше той — населението на Земята продължава да се увеличава с тринайсет милиона всеки месец! Още тринайсет милиона души, които да се избиват за ограничените ресурси! И в същото време да избиват всички други живи създания! Светът е идеален, стига да не обръщаш внимание на другите видове в него! Ние сме ракът на планетата! Ракът на планетата!

Койл Матис го фрасна в челюстта. Уолтър политна, пред погледа му затрептяха искрици, очилата му отхвръкнаха и той реши, че явно е говорил достатъчно. Койл Матис и още десетина мъже го бяха заобиколили и го налагаха с всички сили. Уолтър се свлече на пода и се помъчи да избяга през гората от ритащи го крака, обути в китайски маратонки. Сви се на топка, не чуваше и не виждаше нищо, устата му беше пълна с кръв, бяха му избили поне един зъб, и продължаваха да го налагат. В някакъв момент ритниците намаляха, усети други ръце върху себе си, включително ръцете на Лалита. Слухът му се завърна, чу я как крещи:

— Оставете го! Оставете го!

Той се закашля и изплю кръв на пода. Тя се наведе да огледа лицето му и косата й падна в кръвта.

— Добре ли си?

Уолтър се помъчи да се усмихне.

— Започвам да се чувствам по-добре.

— Ох, шефе… Горкичкият ми шеф.

— Със сигурност се чувствам по-добре.

Дойде времето мигриращите птици да се завърнат, времето за прелет, песни и размножаване. Долу в неотропиците, където цареше най-голямото биоразнообразие на планетата, няколкостотин вида от птичето семейство, които вече не ги свърташе на едно място, се сбогуваха с няколко хиляди други, много от тях близки роднини, които предпочитаха да си останат тук, да съжителстват в пренаселеност и да се размножават в тропическо спокойствие. От стотиците южноамерикански видове от семейство Врабчоподобни само четири отлетяха за Съединените щати, рискувайки да предприемат опасното пътуване заради изобилието от храна и места за гнездене в горите от умерения пояс през лятото. Сините коприварчета прелетяха над крайбрежието на Мексико и Тексас и се разпръснаха в горите в Апалачите и Озаркс. Охранените от цветята във Веракруз червеногуши колибри отслабнаха наполовина, докато изминат осемстотинте мили над Мексиканския залив, и спряха да си починат в Галвестън. По-дребните братовчеди на чайките се вдигнаха от единия субарктичен пояс към другия, бързолетите подремваха във въздуха, пойните дроздове изчакаха да излезе южен вятър и след това летяха дванайсет часа, без да спират, като подминаваха цели щати за една нощ. Небостъргачи, далекопроводи, ветрени перки, антени и колите по пътищата направиха на кайма милиони от мигриращите птици, но милиони други оцеляха и много от тях се завърнаха на дървото, на което са гнездили предишната година, към същия хълм или блато, където са били излюпени, и там мъжките запяха. Всяка година те откриваха все по-голяма част от домовете си асфалтирани за паркинги или пътища, изсечени за дървен материал, погълнати от предградията, разкопани за нефтени сондажи или добив на въглища, парцелирани за големи магазини, изорани за производството на етанол, обезобразени за ски писти, колоездачни пътеки и голф игрища. Изтощени от изминатите пет хиляди мили, птиците се надпреварваха с пристигналите по-рано за оскъдната територия; напразно търсеха брачен партньор, отказваха се да свиват гнезда и живуркаха, без да създадат потомство, ставаха жертва на скитащите котки. Но САЩ все още бяха богата и относително млада държава, в нея все още можеха да се намерят огласяни от птици кътчета, стига човек да ги потърсеше.

Точно това направиха Уолтър и Лалита в края на април, като потеглиха с пълен с екипировка за къмпингуване микробус. Разполагаха с един свободен месец, тъй като бяха напред с подготовката на „Свободно място“ и вече нямаха отговорности към тръста „Сини планини“. Що се отнасяше до въглеродния отпечатък на микробуса с бензинов двигател, Уолтър се утешаваше с мисълта, че в продължение на двайсет и пет години е ходил до метрото с колело или пеша и че вече не притежава нищо друго, освен празната къщичка на брега на Безименното езеро. Смяташе, че след цял живот въздържание му се полага едно петролно разточителство, едно лято сред природата в отплата на онова, което му бяха отнели като малък.

Докато той лежеше в окръжната болница в Уитман, където се погрижиха за извадената му челюст, разкъсните рани по лицето и натъртените ребра, Лалита се беше опитала да представи изблика му като „психически срив, причинен от тразодина“.

— Той не беше на себе си — умоляваше тя Вин Хейвън. — Не знам колко хапчета е изпил, но не е било само едно. Изобщо не съзнаваше какво говори. Аз съм виновна, че го оставих да се качи на трибуната. Мен трябва да ме уволните, не него.

— Според мен много добре съзнаваше какво говори — отвърна Вин изненадващо спокойно, като че ли изобщо не беше ядосан. — Жалко, че накрая залитна по тези интелектуалщини. Свърши толкова хубава работа, а накрая реши да се прави на интелектуалец.

Вин организира конферентен разговор с членовете на надзорния съвет и те единодушно подкрепиха предложението му веднага да освободи Уолтър, след което той заповяда на адвокатите си да задействат клаузата за обратно изкупуване от Бърглъндови на жилищната част от къщата в Джорджтаун. Лалита съобщи на стажантите в „Свободно място“, че няма да получат финансиране, че Ричард Кац се оттегля от проекта (от болничното си легло Уолтър най-сетне беше победил в този спор) и че самата инициатива е под въпрос. Някои от кандидатите й писаха, за да оттеглят документите си, двама заявиха, че все пак биха участвали като доброволци, останалите изобщо не отговориха. Тъй като Уолтър трябваше да освободи къщата, а отказваше да говори с жена си, Лалита й се обади вместо него. След няколко дни Пати дойде с нает микробус и докато Уолтър се криеше в кварталния „Старбъкс“, си събра нещата и остави другото да бъде прибрано на склад.

В края на този изключително неприятен ден, след като Пати си замина и Уолтър се върна от доброволното си изгнание в кафенето, Лалита случайно провери пощата си и откри осемдесет нови писма от младежи от цялата страна, които питаха дали не е късно да се включат като доброволци в инициативата „Свободно място“. Адресите им бяха доста по-шарени от тези на първоначалните кандидати, които като цяло следваха формулата либерален.младеж@скъп.колеж. Новите доброволци бяха с регистрации от типа на вегетарианец, порното, джим|, абвгдя в gmail или cruzio. На сутринта бяха пристигнали още сто писма и предложения от малки групи от четири града — Сиатъл, Мисула, Бъфало и Детройт — да се включат в провеждането на „Свободно място“.

Какво се оказа — направеният от местните телевизии запис с речта на Уолтър и последвалата суматоха беше плъзнал в интернет като зараза. Благодарение на новата възможност за качване на видеоклипове в мрежата записът от Уитманвил (Ракът_на_земята.wmv) се беше разпространил в радикалните кътчета на блогосферата, в посветените на конспирацията от 11 септември сайтове, в страниците на феновете на „Боен клуб“, на крайните природозащитници, които се оковаваха по дървета и проповядваха етично отношение към животните, а след това някой беше установил връзката със „Свободно място“ от страницата на тръста „Сини планини“. И така за една нощ, макар да беше останала без финансова подкрепа и без главната си звезда, инициативата „Свободно място“ се сдоби с верни поддръжници и с герой в лицето на Уолтър.

Уолтър отдавна не се беше смял така, но не можеше да се спре, а после дълго охкаше, тъй като ребрата още го боляха. Един следобед излезе и се върна с купен на старо бял микробус, взе спрей зелена боя и написа с разкривени букви „Свободно място“ от двете му страни и отзад. Предложи да финансира с пари от предстоящата продажба на къщата отпечатването на брошурите, жалките възнаграждения на стажантите и паричната награда за състезаващите се групи, но Лалита не му позволи, тъй като според нея можеха да възникнат проблеми при предстоящия развод. И тогава Джоуи, след като разбра за плановете на баща си за лятото, написа на „Свободно място“ чек за 100 000 долара.

— Това е абсурдно, Джоуи — възрази Уолтър. — Не мога да го приема.

— Можеш. Останалото ще отиде за ветераните, но с Кони смятаме, че и твоята кауза е интересна. Ти си се грижил за мен, когато съм бил малък, нали?

— Да, защото си мое дете. Това е ролята на родителите. Не очакваме отплата. Ти така и не разбра напълно тази идея.

— Но е готино, че мога да го направя, нали? Забавно е. А и за мен това не са истински пари, те нямат никакво значение.

— Имам си спестявания, мога да взема от тях.

— Запази ги, ще ти потрябват, когато остарееш — отвърна Джоуи. — Нямам намерение да раздавам наляво-надясно, когато започна да печеля истински пари. Този случай е изключение.

Уолтър толкова се гордееше с Джоуи, толкова беше благодарен, че вече не се карат, че нямаше нищо против да го остави да командва и прие парите. Но допусна грешката да ги спомене пред Джесика. Тя най-накрая му беше проговорила, когато той се озова в болница, но тонът й подсказваше, че още не е готова да се държи приятелски с Лалита. Освен това не беше особено доволна от изказването му в Уитманвил. „Дори да оставим настрани, че «ракът на земята» е точно тази стилистика, която се съгласихме, че е контрапродуктивна — беше заявила тя, — не мисля, че си избрал правилно враговете си. Да противопоставяш опазването на природата и необразованите хорица, които се опитват да подобрят живота си, е грешно послание и с нищо няма да ти помогне. Знам, че не ги харесваш, но трябва да се опиташ да го скриеш, а не да го изтъкваш.“ В друг телефонен разговор тя отправи някаква сърдита забележка за републиканските убеждения на брат си и Уолтър възрази, че Джоуи е станал съвсем нов човек след женитбата с Кони. „Всъщност — добави той, — Джоуи е сред най-важните спомоществователи на «Свободно място».“

— А откъде е взел парите? — веднага попита Джесика.

— Е, парите не са чак толкова много — даде назад Уолтър, осъзнавайки грешката си. — Нашата организация е малка, така че всичко е относително. Но чисто символично, фактът, че ни помага, показва, че се е променил.

— Хмм…

— Не може да се сравнява с помощта, която ти ни оказваш, разбира се. Твоята подкрепа е изключително ценна. Времето, което ни отдели, помощта при създаването на идеята… Страшно сме ти задължени.

— И сега какво? Ще си пуснеш дълга коса и ще си я връзваш с кърпа? Ще обикаляш с микробус? Ще изпълниш цялата програма на кризата на средната възраст? Това ли да очакваме? Защото, ако нямаш нищо против, бих искала да кажа, че те харесвах такъв, какъвто беше преди.

— Обещавам да не си пускам дълга коса. Нито пък да я връзвам с кърпа. Няма да те излагам.

— Вече е късно да се тревожиш за това.

Може би беше неизбежно: тя все повече заприличваше на Пати. Сигурно гневът й щеше да го натъжи още повече, ако във всеки един миг от всеки един ден Уолтър не се радваше на любовта на жена, която го желаеше безусловно. Беше щастлив както през първите години с Пати, когато заедно отглеждаха децата и ремонтираха къщата, само дето сега той беше в по-голяма степен самия себе си и се радваше на щастието си някак по-видимо, по-осезаемо, а и Лалита не беше грижа, загадка и упорит непознат, какъвто на някакво ниво Пати беше останала за него. При Лалита нямаше преструвки. След като Уолтър оздравя, моментите в леглото се превърнаха в нещото, което винаги му беше липсвало, без да го съзнава.

След като носачите изличиха следите от Бърглъндови в къщата, двамата с Лалита потеглиха с микробуса към Флорида с идеята да завият на запад покрай южната граница на страната, преди да е станало твърде горещо. Той искаше да й покаже голям воден бик и откриха първия в блатото Коркскрю във Флорида, край сенчест водоем с дървена скара на брега, която скърцаше под нозете на пенсионери и туристи, само че той беше небикоглав воден бик, стоеше на открито и не помръдваше, докато светкавиците на фотоапаратите на туристите осветяваха неподходящата му за околната среда окраска. Уолтър настоя да тръгнат по коларските пътища по дигите на Биг Сайпръс, за да намерят истински, плашлив воден бик, и изнесе на Лалита дълга лекция за вредата, която любителите на атевета, побратимите на Койл Матис и Мич Бърглънд, нанасят на природата. Но някак си въпреки тази вреда, в гъстите храсталаци и в черните води все още беше пълно с птици, както и с безчет алигатори. Накрая Уолтър съзря воден бик в едно тресавище, из което бяха разхвърляни гилзи и избелели от слънцето кутийки от бира. Лалита наби спирачки, насочи бинокъла през вдигналия се облак прах и покорно се възхити на птицата, а в това време край тях премина автовоз, натоварен с три атевета.

Тя не беше лагерувала на открито досега, но беше готова да рискува и изглеждаше невероятно привлекателна в дишащите туристически дрехи. Друг плюс беше, че не изгаряше на слънце и отблъскваше комарите, докато той ги привличаше. Уолтър се опита да я научи да готви на спиртника, но Лалита предпочиташе да се захване с опъването на палатката и планирането на маршрута. Сутрин той ставаше преди зазоряване, сваряваше кафе и й го поднасяше в палатката с капчица соево мляко. След това нагазваха роената трева в златистата светлина на зората. Тя не споделяше чувствата му към дивата природа, но имаше набито око и бързо различаваше скритите в гъстия листак птички, търсеше ги в справочниците и надаваше радостен писък, когато го хванеше в грешка при разпознаването. После, след като птиците утихнеха, двамата се отправяха на запад и търсеха хотелски паркинг с безплатен безжичен интернет, за да се свържат по електронната поща с бъдещите си стажанти и да публикуват нови статии в блога на Уолтър, който Лалита му беше направила. На другия ден нов резерват, нова вечеря на открито, нов страстен изблик и боричкане в палатката.

— Писна ли ти? — попита той една вечер в изключително красив, празен къмпинг в Югозападен Тексас. — Може да спрем в някой мотел за седмица, да поплуваме в басейна, да поработим.

— Не, приятно ми е да гледам как се радваш на животните — отвърна тя. — Приятно ми е да те виждам щастлив, след като толкова дълго беше нещастен. Приятно ми е да обикалям с теб.

— Но може би ти стига толкова?

— Още не. Макар че май не си падам много по природата. В смисъл като теб. За мен тя е пълна с насилие. Враната, която ядеше малките лястовичета, онези мухоловки, миещата се мечка, дето крадеше яйца от гнездото, ястребите, които убиват безразборно… Хората говорят за покоя на природата, но за мен в нея няма покой, а само убийства. По-зле е, отколкото при хората.

— За мен разликата е в това, че птиците убиват само когато трябва да се нахранят. Не го правят от гняв, нито пък за развлечение. Не убиват невротично. И на това се дължи покоят на природата. Някои птици оживяват, други загиват, но не всичко е отровено от негодувание, неврози и идеологии. В нея намирам облекчение от моя невротичен гняв.

— Вече дори не изглеждаш гневен.

— Защото ти си до мен по цял ден, защото не съм принуден да правя толкова отстъпки и не се налага да работя с хора. Подозирам, че гневът ще се върне.

— На мен лично не ми пука дали ще се върне, или не — отвърна тя. — Приемам причините за гнева ти и отчасти заради тях те обичам. Но просто страшно съм щастлива да те гледам щастлив.

— Всеки път като си помисля, че няма как да станеш по-съвършена — той я прегърна, — казваш нещо и успяваш да ме опровергаеш.

В интерес на истината, иронията на положението, в което се намираше, малко го безпокоеше. Когато най-сетне беше дал воля на гнева си, първо срещу Пати, а след това в Уитманвил, и по този начин се беше освободил от брака и от тръста, Уолтър беше премахнал две важни причини за гнева си. В началото в блога си се опитваше да омаловажи и неглижира „героизма“ си за думите „рака на планетата“, като подчертаваше, че злодеят е Системата, а не хората от Форстър Холоу. Но привържениците му реагираха толкова бурно и гръмогласно (БЪДИ МАЛКО ПО-СМЕЛ, ПИЧ, ИЗКАЗВАНЕТО ТИ БЕШЕ ВЪРХЪТ и т.н.), че той реши, че е длъжен да изповяда публично всяка злобна мисъл, която му беше минала през ума, докато шофираше из Западна Вирджиния, всяко категорично убеждение против растежа, което преди беше преглъщал в името на професионализма. Още от колежа трупаше аргументи и данни, които сега най-малкото можеше да сподели с младите хора, за които, колкото и да е невероятно, те имаха значение. Налудният гняв на читателите му обаче го тревожеше и не се вписваше в спокойствието, което сега изпитваше. Лалита се опитваше да пресее стотиците нови кандидатури за стажанти, обаждаше се само на тези, които изглеждаха сериозни и несклонни към насилие; в крайна сметка почти всички от избраните се оказаха жени. Зад усърдието, с което тя се посвещаваше на борбата срещу пренаселването, се криеха прагматични и хуманни причини, докато мотивите на Уолтър бяха абстрактни и мизантропски; той й завиждаше и искаше да бъде като нея, и в известен смисъл това подсилваше любовта му към нея.

Ден преди да стигнат до последната точка от пътуването си, Кърн Каунти, Калифорния, където гнездяха смайващо голям брой пойни птици, се отбиха при брата на Уолтър в Мохаве, близо до военната база, в която служеше. Брент така и не се беше оженил, емоционалното му развитие беше спряло със записването във Военновъздушните сили, а личният му и политически герой беше сенатор Джон Маккейн. Той не прояви абсолютно никакъв интерес към раздялата на Уолтър с Пати, нито пък към появата на Лалита, която постоянно наричаше „Лиза“, но прие поканата за обяд и донесе новини за най-големия им брат Мич.

— Мислех си — рече Брент, — ако къщата на мама още е празна, може да я дадеш на Мич да я ползва известно време. Той няма телефон, нито адрес, продължава да пие и от пет години не е плащал издръжка на децата. Стейси му роди още едно, преди да се разделят.

— Колко станаха, шест ли? — попита Уолтър.

— Не, пет са. Две от Бренда, едно от Кели и две от Стейси. Ако питаш мен, няма смисъл да му се пращат пари, тъй като ги изпива. Но ще е хубаво поне да има къде да спи.

— Добре, че си се сетил, Брент.

— Просто ти го предлагам. Знам какви са ви отношенията. Но ако и без това къщата си стои празна…

Да имаш пет малки, беше подходящо за пойна птичка, тъй като птиците бяха преследвани и изтребвани от хората по цялото земно кълбо, но не и за човешко същество и заради това на Уолтър му беше трудно да изпита жал към Мич. В подсъзнанието му се спотайваше и не чак толкова добре скритото желание всички останали на света да се размножават по-малко, за да може той да се размножава повече, само още един-единствен път, с Лалита. Желанието му беше срамно, разбира се: той беше начело на организация, бореща се с нарастването на населението, имаше две деца, които му се бяха родили на неприлично млада от демографска гледна точка възраст, вече не изпитваше разочарование от сина си и беше достатъчно стар да има внуци. И въпреки това не спираше да си представя как Лалита ще носи детето му. Това беше смисълът на всичките им съвкупления, това обясняваше защо намира за толкова красиво тялото й.

— Не, не, скъпи — усмихна се тя, долепила лице о неговото, когато той повдигна въпроса в палатката в къмпинга в Кърн Каунти. — Такава съм си. Знаеше го. Не съм като другите жени. И аз съм чудовище като теб, само че в друго отношение. Обясних ти го ясно, нали?

— Да, да. Просто проверявах дали не си размислила.

— Колкото и да проверяваш, отговорът винаги ще е същият.

— А знаеш ли защо? Защо си различна?

— Не, но знам каква съм. Аз съм жена, която не иска дете. Това е мисията ми в живота. Моето послание.

— Обичам те такава, каквато си.

— В такъв случай нека това да е нещото, което няма да е идеално за теб.

Целия юни бяха в Санта Круз, където Лидия Хан, най-добрата приятелка от колежа на Лалита, завършваше литература. Спаха на пода й, след това опънаха палатка в задния й двор, после лагеруваха под секвоите в гората. С парите от Джоуи Лалита купи самолетни билети за двайсетимата стажанти, на които се беше спряла. Курсовият ръководител на Лидия, Крие Конъри, рошав марксист, специалист по Китай, позволи на стажантите да разположат спалните си чували на моравата пред дома му и да използват банята му, и освен това осигури зала в кампуса за три дни интензивно обучение и планиране. Уолтър беше запленен от осемнайсетте момичета — някои от тях със сплетени коси, други с бръснати глави, почти всички покрити с обеци и татуировки — и заради излъчващото се от тях усещане за плодовитост, което беше толкова силно, че направо се носеше във въздуха, той постоянно се изчервяваше, докато громеше злините на необуздания ръст на населението. С радост избяга с професор Конъри на обиколка из природата край Санта Круз, сред кафявите хълмове и росните просеки сред секвоите слушаше оптимистичните предсказания на Конъри за срив на световната икономика и работническа революция, видя непознати птици от крайбрежието на Калифорния, запозна се с млади фриганисти[28] и крайни колективисти, които живееха на общински терени в принципна мизерия. „Трябваше да стана университетски преподавател“, помисли си той.

Чак през юли, когато напуснаха оазиса на Санта Круз и отново поеха на път, се потопиха в гнева, който беше обхванал страната през онова лято. Уолтър така и не успяваше да си обясни защо консерваторите, които контролираха трите власти на федерално ниво, бяха толкова разярени — нахвърляха се на хората, които не одобряваха войната в Ирак, на хомосексуалистите, които искаха да се оженят, на кроткия Ал Гор и предпазливата Хилъри Клинтън, на застрашените видове и техните поддръжници, на данъците и цените на бензина, които бяха сред най-ниските в индустриалните държави, на големите медии, чиито корпоративни собственици всъщност подкрепяха консерватизма, на мексиканците, които косяха моравите и миеха чиниите им. Баща му беше изпитвал подобен гняв, но в много по-либерални времена. А гневът на консерваторите беше породил ответен гняв в левицата, чиито искри опърлиха веждите му на митингите на „Свободно място“ в Лос Анджелис и Сан Франсиско. Младите хора, с които разговаря, наричаха всеки — от Джордж Буш и Тим Ръсърт до Тони Блеър и Джон Кери — „тъпанар“. Почти всички вярваха, че 11 септември е бил организиран от „Халибъртън“ и саудитското кралско семейство. Три от групите бездарно описваха в песните си как измъчват и убиват президента и вицепрезидента („Да ти сера в устата/ о, да, Чейни с ченето/ и мъничкият Джордж/ един куршум в главата“). Лалита обясняваше на стажантите и на Уолтър колко е важно да бъдат дисциплинирани в отправянето на посланието си, да се придържат към фактите за пренаселването, да си заплюят най-важната тема. Но без притегателната сила на големите звезди, които Ричард можеше да осигури, на фестивалите се събираха вече убедените маргинали, недоволните, които изпълваха улиците с маски на лицата при протестите срещу СТО. Щом Уолтър излезеше на сцената, го аплодираха за избухването му в Уитманвил и за крайните му мнения в блога, но заговореше ли колко е важно да се сдържат и да оставят фактите да говорят, тълпата се умълчаваше или започваше да скандира по-възпламеняващите му лозунги — „Ракът на планетата“ и „Да го духа папата!“. В Сиатъл, където настроението беше доста крайно, дори го освиркаха. В Средния запад и на юг го посрещнаха по-добре, особено в университетските градове, но там присъстващите бяха много по-малко. Когато с Лалита стигнаха до Атина, Джорджия, на него вече не му се ставаше сутрин. Беше уморен от обикаляне и се потискаше от мисълта, че грозният гняв на страната не е нищо повече от увеличено ехо на неговия гняв, както и от опасението, че е позволил на личните му дрязги с Ричард да лишат „Свободно място“ от по-широка база поддръжници, че вместо да прахосва парите от Джоуи, е трябвало да ги даде на „Планирано родителство“. Ако не беше Лалита, която през по-голямата част от времето седеше зад волана и на която се дължеше ентусиазмът, Уолтър щеше да се откаже от турнето и да се върне към наблюдението на птиците.

— Знам, че си обезкуражен — каза Лалита, когато си тръгваха от Атина. — Но поне успяхме да привлечем вниманието на хората. Всички безплатни издания публикуват тезите ни и ни цитират. Блогърите и коментаторите в интернет обсъждат проблема. От седемдесетте години насам не се е говорило за пренаселеността, а днес тя е в устата на всички. Изведнъж се появи на белия свят. А и по принцип новите идеи винаги печелят подкрепа първо сред маргиналите. Не трябва да се обезкуражаваш само защото ти е неприятно.

— Спасих стотици квадратни мили в Западна Вирджиния — отвърна той. — Още повече в Колумбия. Ето това беше добра работа с истински резултати. Защо не продължих да се занимавам с нея?

— Защото знаеше, че не е достатъчно. Единственото, което ще ни помогне да се спасим, е да накараме хората да променят начина си на мислене.

Той я погледна — тя държеше здраво волана, очите й блестяха, — и си помисли, че ще се пръсне от желание да бъде като нея, ще се пръсне от благодарност, че Лалита го приема такъв, какъвто е.

— Проблемът е, че не харесвам достатъчно хората. Не вярвам, че те могат да се променят.

— Напротив, харесваш ги. Не съм видяла нито веднъж да се държиш зле с някого. Винаги си усмихнат.

— В Уитманвил не се усмихвах.

— Напротив, усмихваше се. Дори и там. И затова беше толкова смахнато.

А и без това сега, след появата на светулките, нямаше много птици за наблюдение. След като маркираха териториите си и малките се излюпеха, птиците нямаше защо да се показват. Сутрин Уолтър излизаше да се разходи в резервати и паркове, които знаеше, че са пълни с живот, но високите треви и зашумените дървета не помръдваха в лятната жега, бяха като заключени къщи, като влюбени, които имат очи единствено един за друг. Северното полукълбо се къпеше в слънчева енергия, растенията безмълвно я превръщаха в храна за животните и единственият звуков израз на този процес беше жуженето и бръмченето на насекомите. Това беше наградата за дошлите от неотропиците прелетни птици, дните, които не биваше да пропускат при престоя си тук. Уолтър им завиждаше, че си имат задача, и се чудеше дали не изпада в депресия, защото това лято за първи път от четирийсет години не е на работа.

Финалът на организираната от „Свободно място“ надпревара между музикалните групи беше насрочен за последните почивни дни на август, за съжаление, в Западна Вирджиния. Щатът не беше с централно месторазположение и до него се стигаше трудно с обществен транспорт, но когато Уолтър предложи в блога си да сменят мястото, феновете вече се бяха навили да се съберат в Западна Вирджиния, за да я засрамят за високия й прираст на населението, за това, че се е продала на въгледобивните компании, за големия дял християнски фундаменталисти сред местните жители и задето беше осигурила победата на Буш в изборите през 2000 година. Лалита беше помолила Вин Хейвън за разрешение да проведат събитието в една бивша ферма за кози, собственост на тръста, и той, смаян от безочието й и безпомощен, като всички останали, пред натиска й с кадифени ръкавици, се беше съгласил.

С уморителното прекосяване на Ръждивия пояс[29], общото изминато разстояние надхвърли десет хиляди мили, а разходът на гориво надвиши трийсет барела. Пристигането им в Близнаците съвпадна с първия студен фронт за лятото, който носеше мириса на есента. В големите северни гори на Канада, в северните краища на Мейн и Минесота, във все още недокоснатите гори на север коприварчета, беловрати мухоловки, патици и лястовици бяха изпълнили задачата си да отгледат ново поколение, бяха сменили размножителната си окраска с по-незабележими цветове и разпознаваха в студения вятър и наклона на слънцето знак отново да потеглят на юг. Родителите отлитаха първи, оставяха малките да се упражняват още малко с летенето и намирането на храна и след това сами да намерят пътя си, макар и по-бавно и с повече жертви, до местата за зимуване. По-малко от половината от заминалите през есента щяха да се върнат през пролетта.

„Сик Челсис“, една местна група, която веднъж Уолтър беше слушал да подгрява концерт на „Травматикс“ и беше предположил, че няма да оцелее и година, все още съществуваше и успя да мобилизира достатъчно привърженици, за да я изберат да представлява Сейнт Пол на финала в Западна Вирджиния. Единствените други познати физиономии в тълпата бяха Сет и Мери Полсън, старите съседи от „Бериър Стрийт“, които изглеждаха с трийсет години по-възрастни от всички останали, с изключение на Уолтър. Сет не можеше да откъсне очи от Лалита, направо я поглъщаше с поглед и въпреки молбите на Мери да си тръгнат, защото била уморена, той настоя след концерта да отидат във „Вкусът на Тайланд“. Вечерята се превърна в клю-клю фест, през цялото време Сет се мъчеше да изкопчи от Уолтър вътрешна информация за вече официално обявената женитба на Джоуи и Кони, за Пати, за отношенията му с Лалита, за обстоятелствата около критиките срещу Уолтър в „Ню Йорк Таймс“ („О, как само те бяха подредили!“), а Мери се прозяваше отегчено.

След като се прибраха в мотела, Уолтър и Лалита се спречкаха и за малко не стигнаха до истинска кавга. Бяха планирали да си починат няколко дни в Минесота, да минат през „Бериър Стрийт“ и после да отскочат до Безименното езеро и Хибинг, за да се пробват да издирят Мич, но изведнъж Лалита настоя да заминат направо за Западна Вирджиния.

— Половината от хората там са анархисти — каза тя. — И не напразно ги наричат така. Трябва веднага да отидем и да се захванем с подготовката.

— Не — възрази Уолтър. — Оставихме Сейнт Пол за накрая, за да отделим няколко дни да си починем. Не искаш ли да видиш къде съм израснал?

— Разбира се, че искам. Ще го направим друг път. Следващия месец.

— И без това вече сме тук. Нищо няма да ни стане да отделим два дни и след това да завием направо към Уайоминг Каунти. Така ще спестим от пътя. Няма никакъв смисъл да изминаваме още две хиляди мили.

— Защо се държиш така? Защо не искаш да се захванеш с това, което е важно сега, и да оставиш миналото за друг път?

— Защото така бяхме планирали.

— Да, но плановете се менят.

— А и освен това се тревожа за Мич.

— Ти не понасяш Мич!

— Но това не означава, че искам брат ми да живее на улицата.

— Нищо няма да му стане да изкара още един месец на улицата. Ще се върнем веднага след финала.

Той поклати глава.

— Освен това трябва да погледна къщата. Повече от година никой не е стъпвал там.

— Недей, Уолтър. Става дума за мен и за теб, за нашата идея, която се реализира сега.

— Дори може да оставим микробуса и да летим със самолет, там ще наемем кола. Ще загубим само един ден. Ще имаме цяла седмица за подготовката. Моля те, направи го заради мен.

Тя вдигна ръце към лицето му, гледаше го умолително като куче.

— Недей, моля те. Ти го направи заради мен.

— Добре, ти замини със самолет — той се отдръпна. — Аз ще те последвам след няколко дни.

— Защо се държиш така? Заради Сет и Мери ли? Заради тях ли се сети пак за миналото?

— Да.

— Добре, забрави го и ела с мен. Нека останем заедно.

Старата депресия, заложена в шведските му гени, се размърдваше като студено течение по дъното на топло езеро: имаше чувството, че не заслужава партньор като Лалита, че не е създаден за свободен живот и престъпващи закона геройства, че се нуждае от скучно и предизвикващо недоволство ежедневие, с което да се бори и с което да осмисля съществуването си. Даваше си сметка, че тези му чувства пораждат нова ситуация на негодувание срещу Лалита. „По-добре — помисли си той унило — тя да го види какъв е още сега. Да разбере колко си прилича с братята, баща си и дядо си.“ Затова отново поклати глава.

— Аз ще продължа със стария план. Ще взема микробуса за два дни. Ако не искаш да дойдеш с мен, си купи самолетен билет.

Ако тя се беше разплакала, всичко можеше да е друго. Но Лалита беше борбена и упорита, а и му беше ядосана; на сутринта той я закара до летището, като не спря да й се извинява, докато тя не го накара да млъкне.

— Спокойно, не ти се сърдя — рече тя. — Вече го преодолях. Всеки прави това, което смята за правилно. Ще ти се обадя, щом пристигна, и скоро ще се видим.

Беше неделя. Уолтър се обади на Карол Монахан и пое по познатите пътища към Рамзи Хил. Блейк беше отсякъл още няколко дървета в двора на Карол, но като цяло на „Бериър Стрийт“ нищо не се беше променило. Карол прегърна топло Уолтър, притисна гърдите си в него далече не като сватя и след това в продължение на час, докато близначките тичаха и пищяха по мекия мокет на голямата стая, а Блейк смутено обикаляше навътре-навън, двамата се постараха да се държат като истински роднини.

— Изгарях от нетърпение да ти се обадя, когато разбрах — каза Карол. — Направо трябваше да си седна на ръцете, за да не хвана телефона. Не разбирах защо Джоуи не иска да ви каже.

— Е, нали знаеш, че той имаше търкания с майка си — отвърна Уолтър. — А и с мен.

— Как е Пати? Чух, че сте се разделили.

— Вярно е.

— Не възнамерявам да си мълча, Уолтър. Ще кажа, каквото мисля, макар това винаги да ми е носило неприятности. Според мен раздялата ви беше предизвестена. Ужасно ми беше неприятно, като гледах как се държи с теб. Сякаш светът се върти около нея. Ето, казах си го.

— Карол, знаеш, че тези неща не са толкова прости. А сега тя се пада и свекърва на Кони. Надявам се, че двете ще успеят да се разберат.

— Ха! Мен самата тя хич не ме интересува, не сме длъжни да се виждаме. Но се надявам да си даде сметка какво златно сърце има дъщеря ми.

— Аз поне съм наясно с това. Кони е страхотно момиче, с голям потенциал.

— Ти винаги си бил по-мил от нея. А и ти също си със златно сърце. Никога не съм съжалявала, че сме били съседи с теб, Уолтър.

Той предпочете да подмине тази несправедлива забележка, предпочете да не напомня за годините щедрост на Пати към Карол и Кони, но му стана мъчно за Пати. Знаеше колко се беше мъчила да бъде добра и сега се натъжаваше, че е минал на страната на мнозинството, което виждаше само лошата й страна. Заседналата в гърлото му буца показваше колко я обича, въпреки всичко. Коленичи да покаже нужното внимание към близначките и си спомни колко по-спокойна беше Пати с децата, как си играеше с Джесика и Джоуи, когато бяха малки, как блажено се унасяше с тях. По-добре, че Лалита беше заминала за Западна Вирджиния и го беше оставила да страда сам в миналото.

След като се измъкна от Карол — студеното ръкостискане от страна на Блейк му подсказа, че все още не му е простено, че е либерал, — той отиде с микробуса в Гранд Рапидс, спря да напазарува и в късния следобед вече беше край Безименното езеро. В съседния имот на Лънднър стърчеше злокобна табела „Продава се“, но неговата къща беше изкарала 2004 година относително добре. Ключът все още беше на мястото си под старата брезова пейка. Изненадващо, не беше чак толкова непоносимо да влезе в помещенията, където жена му и най-добрият му приятел го бяха предали; имаше достатъчно други спомени от тук, които бяха твърде ярки, за да избледнеят пред неприятните. Чисти и мете, докато не падна мрак, беше му приятно, че най-сетне върши малко истинска работа, а след това, преди да си легне, се обади на Лалита.

— Тук е лудница — оповести тя. — Добре, че дойдох, и още по-добре, че ти не дойде, тъй като със сигурност щеше да се притесниш. Все едно сме във форт „Апачи“. Нашите хора се нуждаят от охрана, която да ги пази от подранилите фенове. Като че ли всички онези идиоти от Сиатъл са се изсипали тук. В нашия лагер има една портативна тоалетна, но още поне триста души искат да я използват. Пръснали са се из цялата ферма, пият вода от потока, край който пикаят, и се карат с местните. Изрисували са с графити всичко по пътя. Утре ще пратя няколко от стажантите да се извинят на хората и да предложат помощ за пребоядисването на къщите. Пообиколих малко да се опитам да ги стресна, но всички са напушени, няма никаква организация и цари пълен хаос. На всичкото отгоре заваля и се върнах в града да се настаня в мотел.

— Още утре ще взема самолета — предложи Уолтър.

— Недей, ела с микробуса. Ще е хубаво да можем да лагеруваме тук. Сега само ще се ядосваш. Аз мога да се оправя, без да се ядосвам толкова, а и да се надяваме, че вече няма да е такъв хаос, когато пристигнеш.

— Внимавай как караш, обещаваш ли?

— Обещавам. Обичам те, Уолтър.

— И аз те обичам.

Жената, която обичаше, го обичаше. Знаеше го със сигурност, но това беше единственото сигурно нещо, останалите важни факти завинаги щяха да тънат в неизвестност. Не се знаеше например дали наистина е карала внимателно. Дали на сутринта не се е втурнала по хлъзгавия мокър път към фермата, дали не е вземала рязко завоите с висока скорост. Дали от някой от тези завои не е изскочил камион с въглища и не е причинил това, което камионите с въглища причиняваха всяка седмица в Западна Вирджиния. Или дали някой с джип, може би някой, чиято плевня е била изрисувана с надписи „Свободно място“ и „Ракът на планетата“, не е видял тъмнокожа млада жена в малка корейска кола и не я е засякъл, или не се е лепнал отзад за бронята й, за да я изпревари, или пък нарочно не я е изхвърлил от пътя.

Така или иначе, това, което се знаеше със сигурност, бе, че към 7,45 сутринта колата й е изскочила от един дълъг и стръмен насип на пет мили южно от фермата и се е забила в дърво. Полицейският доклад не предлагаше дори мижавата утеха, че смъртта е настъпила мигновено. Но нараняванията бяха жестоки, тазът беше счупен, бедрената артерия беше прекъсната и Лалита със сигурност е била мъртва, преди Уолтър да върне ключа на гвоздея под пейката в 7,50 в Минесота и да се отправи към Ейткин Каунти да търси брат си.

От богатия си опит с баща си знаеше, че с алкохолиците е най-добре да се говори сутрин. Брент го беше осведомил, че последната бивша жена на Мич, Стейси, работи в банка в общинския център Ейткин, така че Уолтър обиколи банките в града и откри Стейси в третата. Тя беше красавица от стегнат селски тип, изглеждаше на трийсет и пет, но говореше като дете. Макар че това беше първата й среща с Уолтър, едва ли не беше склонна да го държи отговорен, задето Мич я е изоставил с децата.

— Пробвай във фермата на приятеля му Бо — заяви тя сърдито. — Последно чух, че Бо го е пуснал да живее в стаята над гаража, но това беше преди три месеца.

Блатистият, ограден от ледници и лишен от подземни богатства окръг Ейткин беше най-бедният в Минесота и затова беше пълен с птици, но Уолтър не спря нито веднъж по правия като конец път към фермата на Бо. От едната й страна имаше голямо поле с останала тук-там неожъната рапица, а от другата се простираше превзета от бурени царевица. Бо беше коленичил на алеята пред къщата и поправяше момичешко колело, украсено с розови пластмасови ленти, няколко дечица обикаляха навътре-навън през отворените врати. Бузите му бяха румени като на пияница, но беше млад и с мускули на борец.

— Значи, ти си братът от големия град — рече той, оглеждайки с присвити очи микробуса.

— Аха. Чух, че Мич живее тук.

— Да, идва и си отива. Сигурно можеш да го намериш в Питър Лейк, в къмпинга. За какво ти е?

— Просто бях наблизо.

— Аха. Той е доста зле, откак Стейси го изхвърли. Опитвам се да му помагам по малко.

— Тя го е изхвърлила?

— Е, нали знаеш, всяка история си има две страни.

Питър Лейк беше на около час път в посока към Гранд Рапидс. В началото на къмпинга, който приличаше по-скоро на гробище за автомобили и изглеждаше ужасно на яркото слънце, Уолтър видя шкембест старец, който беше клекнал пред кална червена палатка и чистеше риба на разтворен вестник. Чак след като го подмина, приликата с баща им му подсказа, че това е Мич. Паркира микробуса на сянка под един чинар и се зачуди какво прави тук. Не беше готов да предложи на Мич къщата край Безименното езеро, мислеше с Лалита да останат там известно време, докато решат какво да правят. Но копнееше да прилича повече на Лалита, да бъде по-смел и по-човеколюбив и макар да си даваше сметка, че може би ще прояви по-голяма милост, ако не закача Мич, си пое дълбоко дъх и се отправи към червената палатка.

— Мич.

Мич чистеше петнайсетсантиметрова каракуда и не го погледна.

— Какво?

— Аз съм Уолтър. Брат ти.

Това го накара да вдигне глава, инстинктивно появилата се подигравателна гримаса бързо се превърна в истинска усмивка. Вече не беше красавец или по-скоро красотата му се беше свила до малък оазис сред пустиня от изгоряла от слънцето подпухналост.

— Мамка му! Малкият Уолтър! Какво правиш тук?

— Минах да те видя.

Мич се обърса в мръсните си панталони и протегна десница. Уолтър стисна здраво отпуснатата му ръка.

— Много хубаво — рече без никаква емоция Мич. — Тъкмо мислех да си отворя бира. Искаш ли? Или още си въздържател?

— Може да изпия една бира, — Уолтър си даде сметка, че щеше да е мило и в стила на Лалита да беше донесъл на Мич няколко бири, но после си помисли, че ще е проява на добрина и да позволи на Мич да го почерпи. Не знаеше коя от двете добрини е по-голяма. Мич прекоси отъпканата трева до голям хладилник и се върна с две бири.

— Видях микробуса и се зачудих какви хипита са дошли тук. Да не си станал хипи?

— Не точно.

По вътрешностите на рибата, която чистеше Мич, бяха накацали мухи и оси; двамата седнаха на стари сгъваеми столове с дървени рамки и мухлясал брезент, които бяха на баща им. Уолтър позна и други неща от старото оборудване наоколо. Мич беше приказлив като Джийн и набързо осведоми Уолтър за сегашното си положение, впусна се в безкрайно описание на разтегнати мускули, проблеми с кръста и катастрофи, както и на непримиримите брачни различия, които го бяха довели дотук, а Уолтър смаяно установи, че брат му беше станал много по-различен пияница от баща им. Алкохолът или годините бяха изличили спомените му за враждата с Уолтър. Той като че ли не притежаваше и капчица чувство за отговорност, но вследствие на това у него нямаше нито недоверчивост, нито негодувание. Денят беше хубав и той просто му се наслаждаваше. Пиеше на големи глътки, но рядко, нямаше закъде да бърза.

— И откъде вземаш пари? — попита Уолтър. — Работиш ли нещо?

Мич се наведе, олюлявайки се, и отвори една рибарска кутия, в която имаше тънка пачка банкноти и към петдесет долара на монети.

— Това е моята банка — каза той. — Ще изкарам някак, преди да застуди. Миналата зима работих като нощен пазач в Ейткин.

— И какво ще правиш, като свършат?

— Ще измисля нещо. Оправям се.

— Не се ли тревожиш за децата?

— Е, понякога се тревожа. Но те си имат добри майки, които знаят как да се грижат за тях. За това не мога да им помогна. Най-сетне го разбрах. Мога да се грижа единствено за себе си.

— Ти си свободен човек.

— Да, такъв съм си.

Замълчаха. Появи се лек ветрец и набразди повърхността на езерото. В другия му край се поклащаха няколко рибарски лодки. Някъде наблизо грачеше гарван, някой сечеше дърва. Уолтър беше прекарал цялото лято сред природата, често пъти дори и в много по-отдалечени и нецивилизовани места от това, но в нито един момент не се беше чувствал толкова далече от нещата, които съставляваха живота му. Децата, работата, идеалите, жените, които обичаше. Знаеше, че брат му нямаше да прояви интерес към този живот — него вече нищо не бе в състояние да го заинтересува, — и нямаше желание да говори за него. Не искаше да му го навира в очите. И когато телефонът му зазвъня и Уолтър видя изписания на екрана непознат номер от Западна Вирджиния, тъкмо си мислеше какъв късметлия е и колко хубав е бил животът му.

Бяха допуснати и грешки

(заключение)

Нещо като писмо до читателя

от Пати Бърглънд

Четвърта глава: Шест години

Държейки сметка за читателя, за когото са предназначени тези страници, и за неговата загуба, както и за факта, че животът става все по-мрачен и затова е по-добре някои гласове да замлъкнат завинаги, пишещата тези редове дълго се опитва да пише в първо и във второ лице. Уви, на нея явно й е писано да бъде от онези спортисти, които говорят за себе си в трето лице. Макар да смята, че наистина се е променила и е много по-добре, отколкото преди, и следователно заслужава да бъде изслушана, тя все още не може да се насили да захвърли гласа, който намери, когато нямаше на какво друго да се опре, дори и това да означава, че читателят ще изхвърли този текст право в старото си кошче от колежа „Макалистър“.

Първо, пишещата тези редове би желала да посочи, че шест години мълчание са много. В самото начало, когато напусна Вашингтон, Пати смяташе, че най-голямата добрина, която може да окаже на себе си и на Уолтър, е да замлъкне завинаги. Знаеше, че той ще се разгневи, когато научи, че се е преместила при Ричард. Ще реши, че на нея не й пука за чувствата му и затова го е излъгала, или пък, че се е самозалъгвала с твърденията си, че обича него, а не приятеля му. Трябва да се отбележи обаче, че преди да замине за Джърси Сити, тя прекара една нощ сама в „Мариот“ във Вашингтон и цяла нощ брои силните сънотворни, които си беше купила, и оглежда найлоновата торбичка за кофичката за лед. Лесно е да се каже: „Да, ама не се е самоубила, нали?“ и да се заподозре, че просто се е самоанализирала, самосъжалявала, самозалъгвала и т.н. гадни само-таковала и само-онаковала. Но пишещата тези редове твърди, че онази нощ Пати беше паднала на дъното, на най-последното възможно дъно и ако не беше мисълта за децата, сигурно щеше да си остане там. Страданията й, макар и сигурно да не бяха по-големи от страданията на Уолтър, бяха непоносими. И именно Ричард я беше поставил в тази ситуация. Единствено Ричард можеше да я разбере, единствено пред него можеше да се изправи, без да умре от срам, единствено той все още я искаше. Беше разрушила живота на Уолтър и не можеше да му помогне, но поне, мислеше си тя, можеше да се опита да спаси своя.

Но също така, в интерес на истината, Пати беше бясна на Уолтър. Колкото и болезнени да са били за него някои абзаци от автобиографията й, тя все пак смяташе, че той несправедливо я е изхвърлил от дома им. Беше прекалил и беше постъпил нечестно, а и сам себе си лъжеше, че иска да се отърве от нея и да я замени с помощничката си. Гневът на Пати беше подклаждан и от ревност, защото девойката наистина обичаше Уолтър, докато Ричард не е от хората, които могат да обичат истински някого (с изключение на Уолтър, което с трогателно). Макар че несъмнено Уолтър не гледаше така на нещата, Пати смяташе, че има право да отиде в Джърси Сити и да потърси утехата, отмъщението и самочувствието, които можеше да й осигури сексът с един егоцентричен музикант.

Пишещата тези редове ще пропусне подробностите около месеците в Джърси Сити, само ще признае, че начесването на старата краста си имаше и своите, макар и мимолетни, наслади, и също така ще спомене, че й се иска да беше начесала тази краста, когато беше на двайсет и една, при преместването на Ричард в Ню Йорк, а след това да се беше върнала в Минесота в края на лятото да провери дали Уолтър все още не я иска. Защото, следва да бъде отбелязано и това: при всеки епизод с Ричард в Джърси Сити тя си спомняше последния път, когато съпругът й я беше повалил на пода на стаята й в Джорджтаун. Макар че Уолтър сигурно си представяше Пати и Ричард като чудовища, на които не им пука за него, всъщност те не успяваха да избягат от сянката му. Така например по отношение на въпроса дали Ричард трябва да спази обещанието си да подкрепи инициативата срещу раждаемостта, двамата не се усъмниха дори и за миг, че е редно да го направи. И то не от чувство за вина, а от любов и уважение. И предвид колко му беше трудно на Ричард да се преструва пред по-известните музиканти, че наистина се интересува от пренаселването на света, този факт би трябвало да говори много на Уолтър. Истината бе, че връзката на Пати и Ричард не можеше да издържи дълго, тъй като те нямаше как да не се разочароват един от друг, тъй като не се обичаха така, както обичаха Уолтър. Всеки път, когато Ричард се оттърколеше уморен от нея, я връхлитаха тъга и самота, тъй като Ричард завинаги щеше да си остане Ричард, докато с Уолтър неизменно присъстваше възможността, макар и малка, и реализираща се твърде бавно, връзката им да се промени и задълбочи. Когато Пати научи от децата за налудничавия му изблик в Западна Вирджиния, напълно се отчая. Мислеше си, че като че ли е трябвало Уолтър само да се отърве от нея, за да стане по-свободен човек. Старата им теория — че той я обича повече и има по-голяма нужда от нея, отколкото тя го обича и се нуждае от него — всъщност беше точно наопаки. А сега тя беше загубила любовта на живота си.

След това дойде ужасната новина за смъртта на Лалита и Пати изпита много неща едновременно: страшна мъка и съчувствие към Уолтър, страшна вина за стотиците пъти, в които беше пожелавала гибелта на Лалита, внезапен страх, че самата тя може да умре, пробляснала за миг надежда, че сега Уолтър може да я прибере обратно, последвана от смазващо разкаяние, че е отишла при Ричард и с това е направила така, че Уолтър никога да не я пожелае отново. Докато Лалита беше жива, имаше някакъв шанс на Уолтър да му писне от нея, но след смъртта й за Пати вече нямаше никаква надежда. След като я беше мразила, и то открито, тя нямаше право да предложи утехата си на Уолтър, а и щеше да е чудовищно да се възползва от това тъжно събитие, за да се промъкне обратно в живота му. В продължение на много дни се опитва да съчини достойно за мъката му писмо със съболезнованията си, но пропастта между чистотата на чувствата му и нечистотата на нейните беше непреодолима. По-добре беше да изкаже съболезнованията си чрез Джесика и да се надява Уолтър да повярва, че Пати копнее да го утеши, както и че той ще разбере, че след като не е изпратила съболезнованията си, не може да го потърси за нищо друго. На това се дължат и шестте години мълчание от нейна страна.

На пишещата тези редове й се иска да можеше да потвърди, че Пати е напуснала Ричард веднага след смъртта на Лалита, но всъщност тя остана при него още три месеца. (Пати определено не може да се причисли към решителните хора с чувство за собствено достойнство.) Първо, тя знаеше, че ще мине много време, докато някой, когото харесва, пожелае да спи с нея (ако изобщо се случеше). А Ричард упорито, макар и без особени успехи, се стараеше да бъде Добър и да замени Уолтър. Тя не го обичаше чак толкова, но малко или много, го обичаше заради тези му усилия (дори и в това, трябва да се подчертае, Пати всъщност обичаше Уолтър, тъй като именно той беше набил в главата на Ричард идеята за Добрия човек). Той смело сядаше на масата с приготвената от нея вечеря, насилваше се да стои у дома и да гледат заедно филми, понасяше честите й изблици, но тя не можеше да се отърси от мисълта, че пристигането й злощастно е съвпаднало с пробуждането на страстта към музиката у него, на желанието му да бъде по цели нощи навън с приятелите си от групата или пък сам в стаята си, или с други жени, и макар че на теория уважаваше тези негови нужди, Пати не можеше да преодолее собствените си, например нуждата да не усеща уханието на друга жена по него. За да се разсейва и да изкара малко пари, тя работеше вечерите като барманка, като приготвяше точно тези напитки, на които се беше присмивала навремето. У дома се стремеше да бъде забавна, приятна и недосадна, но не след дълго положението стана нетърпимо и пишещата тези редове, която навярно се разпростря по-обширно по този въпрос, отколкото би искал читателят, ще му спести сцените на дребнава ревност, взаимни обвинения и неприкрити разочарования, довели до раздялата с Ричард в не много добри отношения. Може да се направи сравнение с изтеглянето ни от Виетнам, когато виетнамските ни поддръжници бяха избутани от покрива на посолството, не бяха допуснати до отлитащите хеликоптери и бяха изоставени да бъдат избити или изпратени в лагери. Но пишещата тези редове наистина няма да каже и дума повече за Ричард, освен за кратко в края на този текст.

От пет години Пати живее в Бруклин и работи като помощник-учител в частно училище, помага на първокласниците да развият езиковите си умения и тренира по-големите класове по софтбол и баскетбол. Ето как стана така, че тя си намери тази зле платена, но иначе почти идеална работа.

След като напусна Ричард, Пати отиде при приятелката си Кейти в Уисконсин Партньорката на Кейти, Дона, имаше близначки на две години. Кейти работеше като служебен адвокат, а Дона в защитен дом за жени, двете заедно изкарваха една нормална заплата и спяха общо колкото един нормален човек. Затова Пати предложи услугите си като бавачка и веднага се влюби в подопечните си. Те се казват Наташа и Селена и са страхотни, невероятни момичета. Сякаш се бяха родили с викторианско възпитание — дори когато се разплачеха, което се случваше изключително рядко, преди това се отдаваха на миг-два внимателен размисъл. Разбира се, те се занимаваха основно със себе си, наблюдаваха се, следваха се, учеха се една от друга, сравняваха играчките или храната си с интерес, но рядко със завист; двете заедно изглеждаха мъдри. Когато Пати говореше на едната, другата също слушаше, и то внимателно, почтително, но не срамежливо. Бяха на две години и не биваше да остават без надзор и за минута, но Пати не се уморяваше с тях. В интерес на истината — и тя се почувства по-добре, щом си го припомни — Пати се разбираше добре с малките деца (и ужасно с по-големите). Приятно й беше да следи малките ежедневни чудеса в развитието на двигателните умения, обогатяването на речника, общуването, порастването (понякога само за един ден близначките отбелязваха някакъв напредък), радваше се на невинността им (те изобщо не съзнаваха колко са смешни), на това, колко видимо се нуждаеха от нея, на пълното доверие, което й имаха. Не е по силите на пишещата тези редове да опише радостта си, но за нея е очевидно, че ако за едно не е допуснала грешка, то е желанието й да бъде майка.

Навярно щеше да остане повече в Уисконсин, ако баща й не се беше разболял. Читателят сигурно е чул за рака на Рей, за агресивната внезапност на появата му и за бързото му развитие. Кейти, която е мъдра жена, настоя Пати да се прибере в Уестчестър, преди да е станало късно. Пати замина разтреперена и изпълнена с опасения, и установи, че родният й дом не се е променил много от последното й посещение. Кутиите със стари агитационни материали бяха още повече, мухълът в мазето беше завладял нови участъци, купчините препоръчани от „Таймс“ книги бяха още по-високи и се полюляваха още по-заплашително, папките с рецепти от колонката за хранене на „Таймс“, които Джойс изрязваше и никога не използваше, бяха още по-дебели, камарите с непрочетени неделни издания на „Таймс“ още по-пожълтели, кошовете за разделно събиране на отпадъци все така препълнени, цветните лехи на Джойс още по-оредели и буренясали, интроспективният либерализъм на мирогледа й все по-откъснат от действителността, смущението й от най-голямата дъщеря още по-силно, дебелашкият хумор на Рей още по-просташки. Сериозното нещо, на което сега се присмиваше Рей, беше приближаващата се смърт. За разлика от всичко останало, тялото му се беше променило до неузнаваемост. Беше се стопил, очите му бяха хлътнали, кожата — восъчнобледа. Когато Пати пристигна, той все още ходеше в кантората си за по няколко часа сутрин, но след около седмица престана. Като го видя колко е зле, тя се възненавидя, че толкова дълго е била студена към него, намрази детинския си отказ да му прости.

Не че Рей не си беше същият Рей, разбира се. Когато Пати го прегърнеше, той я потупваше по гърба и след това веднага отпускаше ръце, те увисваха във въздуха, сякаш той нито можеше да отвърне на прегръдката й, нито да я отблъсне. За да отклони вниманието от себе си, постоянно търсеше на какво да се присмива — на артистичната кариера на Абигейл, на религиозността на снаха си (за това повече по-нататък), на участието на жена си в „онази пародия“ (имаше предвид щатското събрание), на професионалните неприятности на Уолтър, за които беше чел в „Таймс“.

— Май мъжът ти се е забъркал с банда мошеници — каза той веднъж. — Нищо чудно и той самият да излезе малко мошеник.

— Не е мошеник — възрази Пати.

— Така каза и Никсън. Помня речта му, все едно беше вчера. Президентът на Съединените щати уверява народа, че не е мошеник. Точно така каза: „мошеник“… Направо паднах. „Аз не съм мошеник.“ Да пукнеш от смях.

— Не съм чела статията за Уолтър, но Джоуи каза, че е предубедена.

— Джоуи беше вашето републиканче, нали?

— Е, той определено е по-консервативен от нас.

— Абигейл се оплака, че е трябвало да изгори чаршафите след престоя му с гаджето си в апартамента й. Имало петна навсякъде, дори по тапицерията.

— Рей, Рей, не искам да слушам повече! Не забравяй, че не съм като Абигейл.

— Ха! Все си мислех, като четох онази статия, за онзи път, когато Уолтър така се разпали за Римския клуб. Открай време си е малко чалнат, нали? Поне аз винаги съм го смятал за чалнат. Сега вече мога да го кажа, нали?

— Защото се разделихме ли?

— Да, и заради това. Но мисълта ми беше, че тъй и тъй не ми остава още много, поне мога да говоря каквото си мисля.

— Винаги си говорил каквото си мислел. За съжаление.

Рей се усмихна.

— Невинаги, Пати. Даже по-рядко, отколкото смяташ.

— Посочи едно нещо, което си искал да кажеш, но си замълчал.

— Не ме бива да изразявам обичта си. Знам, че на теб ти беше трудно да го приемеш. Даже може би за теб е било най-трудно. Ти винаги вземаше всичко толкова на сериозно, за разлика от останалите. А и онзи злощастен случай в училище…

— Злощастна беше вашата реакция, не друго!

Рей вдигна немощно ръка, сякаш за да възпре детинския й изблик.

— Пати…

— Да, така беше!

— Пати, недей, не… Всички правим грешки. Мисълта ми беше, че аз наистина… наистина те харесвам. Обичам те. Просто ми е трудно да го показвам.

— Просто съм извадила лош късмет, така ли?

— Опитвам се да говоря сериозно, Пати. Опитвам се да ти кажа нещо.

— Знам, тате.

Тя се разплака горчиво. Той отново я потупа по гърба, докосна я по рамото и след това нерешително отпусна ръка, остави я да виси във въздуха; и на нея най-сетне й стана ясно, че той просто си беше такъв.

Докато Рей умираше, наглеждан от частна сестра, а Джойс с изсмукани от пръстите оправдания постоянно се измъкваше за Олбъни за „важни“ гласувания, Пати спеше в детското си легло и препрочиташе любимите си детски книги, бореше се с хаоса в дома, не си правеше труда да поиска позволение да изхвърли списания от деветдесетте и кашони с брошури от кампанията на Дукакис. По това време на годината пощенската кутия се пълнеше с каталози за семена на цветя и двете с Джойс радостно прегърнаха спорадично разгарящата се у Джойс страст към градинарството, която им даваше единствената обща тема за разговор. Пати се стремеше да прекарва повече време с баща си, да седи до него, да го държи за ръката и да си позволява да го обича. Едва ли не физически усещаше как емоционалните й органи се пренареждат, най-сетне излагат на показ самосъжалението й в най-кошмарния му вид като ужасен лилавеникавочервен тумор, който трябва да бъде изрязан. След като в продължение на дни слушаше как баща й се присмива на всичко, макар и все по-немощно, тя смутено установи колко прилича на него и разбра защо децата й вече не се смеят на шегите й, защо е трябвало да се насили да се вижда с родителите си в критичните години, когато самата тя е била родител — тогава вероятно щеше да успее да разгадае по-правилно реакцията на децата си. Мечтата й да си създаде нов живот, начисто, сам-сама, не беше нищо друго освен мечта. Тя беше дъщеря на баща си. Нито той, нито тя бяха искали да пораснат и сега заедно се мъчеха да го направят. Пишещата тези редове няма да отрече, че Пати — която няма да се излекува от амбициозността си, докато е жива — се радваше, че не е толкова смутена от болестта му, не е толкова уплашена като брата и сестрите си. Като малка тя искаше да вярва, че баща й я обича повече от всичко на света, а сега, докато държеше ръката му и се опитваше да му помогне да измине болезнения път, който дори и морфинът можеше най-много да съкрати, но не и да премахне напълно, това се превърна в истина благодарение на тях двамата, и това я промени.

Опелото в унитарната черква в Хейстинг й напомни за погребението на бащата на Уолтър. И тук имаше много хора, поне петстотин души. Като че ли бяха дошли всички адвокати, съдии, настоящи и бивши прокурори от Уестчестър, които в един глас възхваляваха Рей и твърдяха, че той е бил не само най-способният юрист, когото са познавали, но и най-милозливият, най-старателният и най-честният. Дълбините и висините на професионалната му репутация бяха изненада за Пати и истинско откровение за седящата до нея Джесика, и Пати още тогава се изпълни с предчувствие (което впоследствие се оправда) за укорите, които дъщеря й щеше да й отправи, и то съвсем основателно, че я е лишила от пълноценна връзка с дядо й. Абигейл излезе да каже няколко думи от името на семейството, опита се да се пошегува, но се получи неприлично и егоистично, ала след това тя поизкупи вината си, като се разплака.

Пати видя изпълнилите задните пейки бедняци чак когато тръгнаха да излизат след края на службата; сигурно бяха повече от стотина, голяма част от тях чернокожи, латиноамериканци или от някое друго малцинство; облечени в най-хубавите си панталони и рокли, те седяха с търпеливото достойнство на хора, сблъсквали се с погребения много по-често от нея. Това бяха бивши клиенти на Рей, които той беше представлявал без заплащане, или техни близки. Те идваха един по един при членовете на семейство Емерсън, включително и при Пати, стискаха им ръцете, поглеждаха ги в очите и накратко разказваха какво е направил за тях Рей. Колко живота бил спасил, колко несправедливости бил поправил, каква доброта им бил оказал. Не може да се каже, че тяхната поява я смая (тя много добре знаеше какво трябва да жертваш у дома, за да правиш добро на този свят), но все пак я поразтърси и Пати нямаше как да не се замисли за Уолтър. Страшно съжаляваше, задето му беше мърморила за кръстоносните му походи в подкрепа на другите видове, разбираше, че го беше правила от завист — завиждаше на птиците, задето са му толкова любими, завиждаше на самия Уолтър заради способността му да ги обича. Искаше й се да отиде при него сега, докато все още е жив, и да му го каже ясно: обожавам добрината ти.

Тя бързо установи, че едно от нещата, които цени у Уолтър, е безразличието му към парите. Като малка беше имала късмета да възпита у себе си подобно безразличие и тъй като беше късметлийка, беше възнаградена с още по-големия късмет да се омъжи за Уолтър; чак до смъртта на Рей, когато отново потъна в кошмара на роднинските караници за пари, беше приемала липсата на ламтеж за богатство у мъжа си, без да се замисля и без да изпитва благодарност за нея. Емерсънови, както Уолтър й беше казвал много пъти, представляваха икономика на оскъдицата. Доколкото той го казваше метафорично (т.е. говореше за оскъдица на чувства и емоции), тя понякога смяташе, че е прав, но тъй като в детството си се чувстваше чужда на семейството си и се беше измъкнала от надпреварата на близките си за блага, на нея й трябваше доста време, за да си даде сметка, че постоянно натрапващото се, но също така и недостижимо богатство на родителите на Рей — или другояче казано, симулирането на оскъдица — е в корените на проблемите на семейството й. Осъзна го напълно чак когато хвана натясно Джойс в дните след опелото на Рей и изтръгна от нея историята със семейното имение в Ню Джърси и подробностите около трудното положение, в което сега се намираше тя.

Ситуацията беше следната: имението, което Рей беше наследил след смъртта на Огъст преди шест години, сега преминаваше в ръцете на Джойс. Рей не беше обръщал внимание на увещанията на сестрите на Пати да „реши въпроса“ (т.е. да продаде имението и да им даде полагащия се дял от парите), но него вече го нямаше и Абигейл и Вероника всекидневно оказваха натиск върху Джойс, а тя не беше от хората, които могат да устоят на подобен натиск. За съжаление, причините, поради които Рей не беше „решил въпроса“ (като се изключи единствено сантименталната му привързаност към имението), не бяха изчезнали със смъртта му. Ако Джойс го продадеше, двамата братя на Рей можеха да предявят претенции за част от сумата. Освен това старата каменна къща в момента се обитаваше от брата на Пати, Едгар, жена му Галина и малките им деца, които скоро щяха да станат четири, като на всичкото отгоре беше ужасно обезобразена от безкрайните „обновления“ на Едгар, които, тъй като той беше без работа и нямаше спестявания, а трябваше да храни няколко гърла, към момента възлизаха единствено на разрушения. А най-лошото бе, че Едгар и Галина заплашваха, че ако Джойс ги изгони, ще се изселят на Западния бряг в Израел, като отведат със себе си единствените внуци, които познаваше Джойс, и ще се издържат от подаянията на базирана в Маями фондация, чийто неприкрит ционизъм ужасно притесняваше Джойс.

Джойс сама си беше виновна за този кошмар, разбира се. В университета, където беше попаднала благодарение на стипендия, Рей й беше завъртял главата със своя произход, семейно богатство и обществен идеализъм. Тя изобщо не беше подозирала в какво се забърква и каква цена ще плати, не си беше представяла десетилетията отвратителна ексцентричност, детинските игрички и безпардонната грубост на Огъст. Бедното еврейче от Бруклин не след дълго пътуваше на разноски на Емерсънови до Египет, Тибет и Мачу Пикчу, вечеряше с Даг Хамарскьолд и Адам Клейтън Пауъл. Подобно на много политици, Джойс не беше пълноценна личност; тя беше по-непълноценна и от Пати. За нея беше важно да се чувства изключителна и присъединяването й към семейство Емерсън подхранваше самочувствието й, а след като се сдоби с деца, трябваше и те да са изключителни, за да компенсират това, което й липсваше в същността й. На това се дължеше рефренът от детството на Пати „ние не сме като другите“. Другите имат застраховки, но баща ви не вярва в застраховките. Другите деца работят след училище, но ние предпочитаме да развивате невероятните си таланти и да преследвате мечтите си. Другите трябва да се тревожат и да пестят за черни дни, ние разчитаме на парите на дядо ви. Другите трябва да бъдат реалисти, да гонят кариера и да мислят за бъдещето, но въпреки всичките дарения на дядо ви, за вас пак ще остане цяло богатство.

След като години го беше твърдяла и по този начин беше допринесла за извращаването на живота на децата си, сега Джойс беше, както довери на Пати с треперещ гласец, „притеснена“ и „малко гузна“, предвид настояванията на Абигейл и Вероника да продаде имението. Досега чувството й за вина се беше проявявало подмолно под формата на големи суми, които от време на време изпращаше на дъщерите си, както и с въздържание от оценки в случаи като този, при който Абигейл беше отишла посред нощ в болницата при поваления на смъртно легло Огъст и беше измъкнала в последната минута чек за 10 000 долара (Пати научи за този номер от Едгар и Галина, които се преструваха на изключително възмутени, но според нея по-скоро ги беше яд, че не са се сетили сами да го направят); сега Пати изпитваше странно задоволство, като гледаше как гузната съвест на майка й, която винаги беше присъствала завоалирано в либералните й политически възгледи, се проявява съвсем открито по отношение на собствените й деца.

— Не знам къде сме сгрешили с баща ти. Но явно все някъде сме сгрешили. Това, че три от четирите ни деца не са… не са готови сами да се издържат. Сигурно… Ох, не знам. Но ако Абигейл отново ме помоли да продам имението на дядо ти… Сигурно си го заслужавам. Може би в някакъв смисъл отговорността е моя.

— Трябва просто да я отрежеш — отвърна Пати. — Не си длъжна да понасяш тормоза й.

— Не мога да разбера как така ти се оказа толкова различна, толкова независима. Като че ли нямаш такива проблеми. Да, знам, че и ти си имаш проблеми. Но изглеждаш… някак си по-силна.

Без преувеличение може да се каже, че този се нарежда сред десетте най-приятни момента в живота на Пати.

— Уолтър ми даде много — отговори тя. — Той е прекрасен човек. И това помогна.

— А децата ти? Те…

— Те са като Уолтър. Научени са да работят. А Джоуи е най-независимият младеж в Северна Америка. Сигурно се е метнал на мен.

— Бих се радвала да се виждаме по-често… с Джоуи. Надявам се… сега всичко е друго… След като — тя се изсмя със странен, дрезгав и смутен смях, — след като ни прости, надявам се да се поопознаем с него.

— Сигурна съм, че и той ще се радва. Напоследък проявява интерес към еврейските си корени.

— О, не съм сигурна, че аз съм човекът, с когото да си говори за това. По-добре да пробва с Едгар.

Джойс отново се засмя по странния си смутен начин.

Всъщност Едгар не беше станал по-запален евреин, освен може би в най-пасивен смисъл. В началото на деветдесетте, като всеки доктор по лингвистика, той беше започнал работа като борсов агент. Престана да изучава граматиката на източноазиатските езици, отдаде се на акциите и за нула време натрупа достатъчно пари, за да привлече и задържи вниманието на една красива руска еврейка, Галина. Но веднага след сватбата, материалистичната руска страна на Галина взе връх. Тя искаше все повече и повече пари, къща в Шорт Хилс, Ню Джърси, кожени палта, големи бижута и всякакви други показни свидетелства за материално благополучие. За известно време Едгар жънеше такъв успех, че привлече погледа и на иначе дръпнатия си дядо, който, малко след смъртта на жена си, навярно в миг на ранно старческо слабоумие, заслепен от алчност, му позволи да обнови портфолиото му от акции, да продаде американските ценни книжа и да инвестира всичко в Югоизточна Азия. Последната промяна в завещанието на Огъст беше по времето на бума на азиатските пазари, когато изглеждаше напълно справедливо да разпредели акциите между по-малките си синове и да остави имението в Ню Джърси на Рей. Но по отношение на „обновленията“ на Едгар не можеше да му се има доверие. Азиатският балон се спука, малко след това Огъст почина и двамата чичовци на Пати наследиха жълти стотинки, докато имението, заради прокарването на нов път и бурното строителство в североизточната част на Ню Джърси, удвои стойността си. Единственият начин Рей да тушира претенциите на братята си беше да запази собствеността над имението и да позволи на Едгар и Галина да живеят в него, което те направиха с радост, тъй като след краха на борсата бяха във фалит. Тогава се пробуди и еврейската жилка у Галина. Тя прегърна ортодоксалната традиция, захвърли контрола над раждаемостта и утежни и без това тежкото финансово положение на Едгар с няколко бебета. Едгар нямаше по-големи сантименти към юдаизма от близките си, но беше изцяло подвластен на жена си и особено след фалита я следваше като куче на каишка. О, колко мразеха снаха си Абигейл и Вероника!

Ето това беше положението, с което Пати трябваше да се справи заради майка си. Само тя можеше да успее, тъй като беше единственото дете на Джойс, готово да си изкарва хляба с труд, а това й донесе невероятно приятното усещане, че Джойс е извадила късмет с дъщеря като нея. Пати му се порадва няколко дни, след което то повехна, потъпкано от мисълта, че всъщност тя отново се връщаше към лошите семейни навици и започваше да се съревновава с брата и сестрите си. Вярно, че вече беше изпитала тръпките на надпреварата, докато се грижеше за Рей, но никой не беше оспорил правото й да бъде с него и съвестта й беше чиста относно мотивите й да остане с баща си. Една вечер с Абигейл обаче беше напълно достатъчна, за да рукне отново във вените й старото съперничество.

Докато живееше с адски висок мъж в Джърси Сити, за да не изглежда като домакиня на средна възраст, завила по грешен изход от околовръстното и попаднала случайно в този квартал, Пати си беше купила доста шикозни ботуши на високи токчета и може би не най-добрата й страна я накара да отиде с тях на срещата с по-ниската си сестра. Извисяваше се над нея като възрастен над дете, докато вървяха от апартамента на Абигейл към кварталното кафене, в което тя беше редовен посетител. Сякаш за да компенсира малкия си ръст, Абигейл не спря да говори в продължение на два часа и така Пати успя да сглоби доста пълна картина за живота й: женен мъж, наричан напоследък Негодника, по когото Абигейл прахосала дванайсет години, чакала децата на Негодника да завършат училище, така че той да напусне жена си, което той сторил, но заради някаква много по-млада девойка; презиращите нормалните обратни, сред които намерила по-приятна мъжка компания; изненадващо голямата общност от безработни артисти, сценаристи, комици и мимове, в която тя очевидно беше ценен и щедър член; кръгът от приятели, които взаимно си изкупували билетите за представленията си (като в крайна сметка повечето пари идваха от източници, подобни на чековете на Джойс); бохемският живот, в който нямаше нито слава, нито признание, но въпреки това беше приятен и същностен за Ню Йорк. Пати искрено се радваше, че Абигейл е намерила мястото си в света. Но когато се върнаха в апартамента за един „аперитив“ и Пати повдигна въпроса за Едгар и Галина, играта загрубя.

— Ходи ли да видиш кибуца в Ню Джърси? — попита Абигейл. — Видя ли дойната им крава?

— Не, мисля утре да отида.

— Ако имаш късмет, Галина ще е забравила да свали нашийника на Едгар и ще го видиш в цялата му красота. Мъжествен и религиозен. Бъди сигурна, че няма да си направят труда да изметат лайната на кравата от пода в кухнята заради теб.

Пати набързо изложи предложението си, което се състоеше в следното: Джойс да продаде имението, да даде половината пари на братята на Рей и да раздели останалото между Абигейл, Вероника, Едгар и самата себе си (Пати нямаше никакви финансови претенции). Докато тя обясняваше, Абигейл не спираше да клати глава.

— Първо — поде тя, — майка каза ли ти за катастрофата на Галина? Ударила е регулировчик на пешеходна пътека пред училището. За щастие, е нямало деца, бил е само дядото с оранжевата жилетка. Тя обаче зяпала дребния на задната седалка и се забила в човека. Няма и две години оттогава, и естествено, застраховката на колата била изтекла, тъй като тя и Едгар са над тия неща. Законът не ги интересува, не ги интересува, че дори и татко имаше застраховка за колата. Едгар не виждал смисъла от нея, а Галина, макар че живее тук от петнайсет години, твърди, че в Русия не било така, дори не подозирала, че й трябва застраховка. Училищната застраховка платила на регулировчика, който е останал инвалид, но застрахователната компания е предявила иск към Едуард и Галина за някаква безбожна сума. Каквито и пари да получат сега, застрахователите ще им ги вземат.

Странно, Джойс не беше споменала за това.

— Е, може би така е редно — рече Пати. — След като човекът е останал инвалид, парите трябва да отидат при него. Нали?

— Но те пак ще заминат за Израел, тъй като отново ще останат без пари. Не че на мен ми пука — сбогом, бъдете щастливи! Но опитай се да го кажеш на мама. Тя я луда по дребните.

— А ти защо не си съгласна с това?

— Защото Едгар и Галина не бива да получат нищо, тъй като използваха имението шест години и го опропастиха, и защото, тъй или иначе, ще им приберат парите. Не е ли по-добре да отидат при хора, които се нуждаят от тях?

— Регулировчикът също се нуждае от тях.

— Той си е получил обезщетението. А и застрахователната компания няма да е на загуба, тъй като те си имат застраховки за такива случаи.

Пати се намръщи.

— А чичовците ни — продължи Абигейл — да имат да вземат. И те като теб избягаха. Не са търпели като нас дядо да се прави на глупак всеки празник. Татко ходеше у тях всяка седмица, цял живот и се тъпчеше с гадните орехови пайове на баба. А братята му не стъпваха там, доколкото си спомням.

— И ти искаш да ни се плати за това?

— Защо не? По-добре е, отколкото да не ни се плати. Освен това чичовците ни не се нуждаят от тези пари. Много добре си живеят и без тях. Докато за мен и за Рони са страшно важни.

— О, Абигейл — избухна Пати, — с теб май никога няма да се разберем!

Абигейл навярно долови нотката на съжаление в гласа й и я изгледа надменно, злобно.

— Не аз избягах. Не аз си вирех носа, не носех на шеги и се ожених за нечовешки добрия тип от Минесота, праведния смахнат природолюбител, и дори не си правех труда да прикрия омразата към нас. Мислеше, че се справяш отлично, че си нещо повече от нас, а след като нечовешки добрият тип те заряза по някаква неизвестна причина, която не би могла да има нищо общо с прекрасните ти качества, искаш да се върнеш и да се правиш на любящата мила доброжелателна Флорънс Найтингейл, така ли?

Пати се насили да си поеме няколко пъти дълбоко дъх, преди да отговори.

— Както казах, май с теб никога няма да се разберем.

— Единствената причина, поради която се обаждам на мама всеки ден, е, че ти си до нея и се опитваш да ни прецакаш. В мига, в който се махнеш и спреш да се бъркаш в чуждите работи, ще престана да я тормозя. Става ли?

— Защо да са чужди? И мен ме засягат.

— Нали каза, че парите не те интересуват? Ако искаш да получиш дела си и да го дадеш на чичовците, нямам нищо против. Щом като така ще се почувстваш по-велика и по-добра. Но не ни казвай на нас какво да правим.

— Добре, май вече всичко е ясно. Само да те питам — просто за да съм сигурна, че правилно съм те разбрала, — ти смяташ, че като си приемала подаръци от Рей и Джойс цял живот, си им правила услуга, така ли? Смяташ, че Рей е правил услуга на родителите си, като е получавал от тях? И заслужаваш да ти се плати за всички тези големи услуги?

Абигейл отново разкриви лице и като че ли се замисли.

— Да, точно така! — обяви тя. — Много точно го каза. Точно така смятам. И точно защото това ти се струва странно, не е твоя работа да ни се бъркаш. Ти вече не си част от семейството, също като Галина, Само си мислиш, че си. Защо не оставиш майка на мира, така че тя сама да вземе решение? Освен това не желая да говориш с Рони.

— Не е твоя работа дали ще говоря с нея, или не.

— Моя е и затова ти казвам да не я закачаш. Само ще я объркаш.

— Нея? Дето коефициентът й на интелигентност е сто и осемдесет?

— След смъртта на татко тя хич не е добре, няма смисъл да я тормозиш. Не ми се вярва, че ще ме послушаш, но знам какво говоря, прекарала съм хиляди пъти повече време с Рони от теб. Прояви поне малко съчувствие.

Безупречно поддържаното навремето имение на Емерсънови приличаше на кръстоска между картина на Уолкър Еванс и Русия от деветнайсети век, когато Пати се озова там на следващото утро. Насред тенис корта стоеше крава, мрежата я нямаше, пластмасовите ограждения бяха разкъсани и разкривени. Едгар ореше пасището за коне с малък трактор, като през десетина метра забавяше и спираше, тъй като тракторът буксуваше в подгизналата от пролетния дъжд земя. Беше облечен с кална бяла риза и кални гумени ботуши; беше доста надебелял и наедрял и с нещо напомни на Пати на Пиер от „Война и мир“. Той остави трактора ужасно наклонен в полето и прекоси калта до алеята, където тя беше спряла. Обясни, че щял да сади картофи, много картофи, за да гарантира самозадоволяването на семейството си през идната година. В момента, тъй като било пролет и запасите от сърнешко и от миналогодишната реколта били свършили, разчитали на дарения от сдружението на вярващите „Бейт Мидраш“; пред плевника имаше стоварени на земята кашони с консерви, промишлени количества овесени ядки и детски храни. Някои от опаковките бяха разкъсани, съдържанието се изсипваше и Пати остана с впечатлението, че храната стои изложена на стихиите отдавна, без никой да си направи труда да я прибере в плевнята.

Къщата беше пълна с разхвърляни играчки и неизмити чинии, а и вътре наистина се усещаше лека миризма на оборски тор, но пастелът на Реноар, етюдът на Дега и масленото платно на Моне си стояха по местата. Галина веднага връчи на Пати мило, топличко, сладко, неособено чисто едногодишно бебе, тя беше в напреднала бременност и гледаше тъпо като селянка. Пати се беше запознала с нея на погребението на Рей, но тогава бяха разменили само няколко думи. Тя беше от онези посветени на майчинството жени с рошави коси, пламнали бузи, омърляни дрехи и напиращи месища, но си личеше, че може да бъде красива, ако отделеше за това няколко минути.

— Благодаря ти, че пришла да видиш нам — рече тя. — Сега за нас истинско изпитание пътуването, да разкарваме деца насам-натам и всичко останало.

Преди да пристъпи към деловите въпроси, Пати трябваше да се наслади на момченцето в ръцете си, да потърка нос в неговия, да го погъделичка. Мина й налудничавата мисъл, че може да го осинови, да свали този товар от плещите на Галина и Едгар и да започне нов живея. Малкият като че ли го усети и прокара ръце по лицето й, опипа я доволно.

— Он харесва леля си — обяви Галина. — Отдавна изчезналата леля Пати.

Едгар влезе през задната врата, беше свалил ботушите си, дебелите му сиви прокъсани чорапи също бяха кални.

— Искаш ли овесени ядки със стафиди? — предложи той. — Имаме и корнфлейкс.

Пати отказа и седна на кухненската маса с племенника в скута си. И другите деца бяха страхотни — тъмнооки, любопитни, смели, но не невъзпитани — и тя разбираше защо Джойс е толкова влюбена в тях и не желае да заминат в Израел. Като цяло, след неприятния разговор с Абигейл, на Пати й беше трудно да приеме, че това семейство са лошите. Те по-скоро изглеждаха буквално като деца, изгубени в гората.

— Е, как си представяте бъдещето? — попита тя.

Едгар, който очевидно беше свикнал Галина да говори от негово име, седна и зачопли калта от чорапите си, докато тя обясняваше, че се справяли все по-добре с отглеждането на зеленчуци, че техният равин и синагогата им страшно ги подкрепяли, че Едгар съвсем скоро щял да си изкара сертификат да произвежда кашерно вино от лозята на дядо им, че уловът на дивеч бил невероятен.

— Дивеч ли? — попита Пати.

— Сърни — отвърна Галина. — Невероятно много сърни. Едгар, тъй колко убил миналата есен?

— Четиринайсет.

— Четиринайсет само в имението! И постоянно прииждат, страхотно.

— Да, но — Пати се зачуди дали сърнешкото изобщо е кашер, — имението не е ваше. Сега е на Джойс. И си мислех, след като Едгар е толкова добър в бизнеса, дали не е по-добре да се върне на работа и да получава заплата, така че Джойс да може да вземе решение какво да прави с това място.

Галина непреклонно клатеше глава.

— Не може заради застраховчиците. Застраховчиците искат прибират всичко, което Едгар изкара, докато не съберат, и аз не знам колко, стотици хиляди долари.

— Да, но ако Джойс продаде имението, ще можете да платите на застраховчиците, т.е. на застрахователните компании и да започнете начисто.

— Он измамник! — заяви Галина с блеснал поглед. — Знаеш что случило, нали? Регулировчик сто процента сигурен измамник. Бутнах го едва-едва, почти не го докоснах, а сега не можел да върви!

— Пати — Едгар звучеше снизходително точно като Рей, — не разбираш какво е положението.

— Извинявай, но какво по-точно не разбирам?

— Баща ти искал фермата остане в семейството — обади се Галина. — Не искал отиде в джоба на отвратителни гадни театрални продуценти, които правят „изкуство“, нито в психиатрите, дето вземат по петстотин долара на час от най-малка сестра и тя не се чувства по-добре. Така ферма остава наша, чичовци забравят, а ако някога наистина се налага, но не за отвратителни „хора на изкуството“ или измамници психиатри, Джойс пак може продаде част от нея.

— Едгар, и ти ли смяташ така?

— Да, в общи линии.

— Е, много себеотрицателно от ваша страна. Да пазите пламъка на желанията на татко.

Галина се надвеси и почти долепи лице до Пати, сякаш да й помогне да разбере.

— Имаме деца. Скоро трябва храним шест гърла. Сестрите мислят, че искам замина за Израел. Не, не искам Израел. Тук живеем добре. Но е справедливо да получим нещо за това, че имаме деца, които сестрите ти не искат да имат?

— Изглеждат много симпатични деца — призна Пати.

Племенникът й се унасяше в ръцете й.

— Тогава стига този разговор — рече Галина. — Идвай да видиш деца, когато поискаш. Ние не лоши хора, не смахнати, обичаме гости.

Пати се върна в Уестчестър потисната и обезкуражена и се утеши с гледане на баскетбол по телевизията (Джойс беше в Олбъни). На другия ден следобед отново се върна в града, за да се види с Вероника, галеницата на семейството, най-увредената от всички. Във Вероника винаги беше имало нещо неземно. В продължение на дълги години това се дължеше на тъмните очи, грациозната й фигура и вида й на горска нимфа, който тя поддържаше с различни саморазрушителни начини, сред които анорексия, безразборен секс и пиене. Сега красотата й беше повехнала — Вероника беше наедряла, но не изглеждаше дебела, по-скоро напомни на Пати за бившата й приятелка Илайза, която веднъж, много години след колежа, беше зърнала в претъпканата чакалня, когато отиде да получи новата си шофьорска книжка, — а неземността й беше по-духовна: откъснатост от обикновената логика, пресметната насмешка към околния свят. Навремето беше показала голям потенциал (поне според Джойс) като художничка и балерина, около нея се въртяха прекрасни младежи, но после я сполетяха периоди на тежка депресия, в сравнение с която депресията на Пати беше като есенна разходка в ябълкова градина. Според Джойс понастоящем Вероника работеше като секретарка в някаква компания за танцьори. Живееше в скромно обзаведен едностаен апартамент на „Лъдлоу Стрийт“, където Пати, макар че предварително се беше обадила по телефона, като че ли прекъсна някакво упражнение по дълбока медитация. Вероника й отвори по домофона и не я посрещна на вратата, остави я сама да намери пътя си към стаята, където тя седеше на килимче за йога в износено и избеляло трико с емблемата на колежа „Сара Лорънс“; младежката гъвкавост на балерина се беше превърнала в изненадваща йогистка гъвкавост. Личеше си, че не се радва особено на посещението, и Пати седя на леглото й половин час в очакване на отговор на любезния си поздрав, преди сестра й да приеме присъствието й.

— Страхотни ботуши — отбеляза тя.

— О, благодаря.

— Вече не нося кожа, но понякога, като видя хубави ботуши, ми става мъчно.

— Аха — окуражително измърмори Пати.

— Имаш ли нещо против да ги помириша?

— Ботушите ми?

Вероника кимна, допълзя и вдъхна.

— Много съм чувствителна към миризмите — заяви тя, затворила блажено очи. — Така е и с бекона, все още обожавам аромата, макар да не ям бекон. Толкова силно ми въздейства, че все едно го усещам в устата си.

— Аха — окуражително измърмори пак Пати.

— Както се казва в моето учение, това е, като да нямаш сладкиш и да не го изядеш.

— Ясно. Разбирам. Интересно… Макар че никога не си яла кожа, нали?

Вероника избухна в смях и за известно време се държа сестрински. За разлика от всички други, с изключение на Рей, тя дълго разпитва Пати за живота й и за последните обрати в него. Приемаше със смях най-болезнените за Пати моменти и след като Пати посвикна с това насмешливо отношение към провала на брака си, тя осъзна, че проблемите й се отразяваха благотворно на Вероника. Те като че ли потвърждаваха някаква истина за семейството им и я успокояваха. Но след това, докато сърбаха зелен чай, от който, по собствените й думи, Вероника изпивала по няколко литра на ден, Пати повдигна въпроса за имението и смехът на сестра й зазвуча по-глухо и престорено.

— Сериозно — рече Пати, — защо тормозиш Джойс за пари? Ако беше само Абигейл, тя щеше да й се опре, но когато и ти се намесиш, майка наистина започва да се притеснява.

— Според мен на мама не й е нужна чужда помощ, за да започне да се притеснява — усмихна се Вероника. — И сама си се справя доста добре.

— Да, но сега заради теб се притеснява още повече.

— Не мисля. Според мен човек сам си прави рая и ада. Ако не иска да се притеснява толкова, може да продаде имението. Аз искам единствено да получа достатъчно пари, за да не се налага да работя.

— Какво му е лошото на работенето? — попита Пати, долавяйки ехото на същия въпрос, който някога Уолтър й беше задал. — Освен всичко друго е полезно за самочувствието.

— Мога да работя. И сега работя. Но предпочитам да не го правя. Досадно е и се държат с мен като със секретарка.

— Но ти си секретарка! Макар че сигурно едва ли има друга секретарка с твоя коефициент на интелигентност в Ню Йорк.

— Но искам да напусна, това е.

— Сигурна съм, че Джойс ще ти даде пари да се върнеш в университета и след това да си намериш работа, която да подхожда на дарбите ти.

Вероника се изсмя.

— Светът не проявява никакъв интерес към моите дарби. Затова е по-хубаво да ги развивам сама. Наистина искам само да не ме закачат, Пати. Само това искам в момента. Да не ме закачат. Абигейл настоява чичо Джим и чичо Дъдли да не получат нищо. Мен това не ме интересува, стига да мога да си плащам наема.

— Джойс твърди друго. Според нея и ти не искаш да делим с тях.

— Просто се опитвам да помогна на Абигейл да постигне това, което иска. Тя иска да основе своя женска комедийна трупа и да замине за Европа, където щели да ги оценят. Иска да живее в Рим и да я носят на ръце — отново се разсмя. — И аз нямам нищо против. Не желая да се виждам толкова често с нея. Тя се държи добре с мен, но нали знаеш колко говори. Накрая винаги имам чувството, че щеше да е по-добре, ако си бях останала сама. Обичам да съм сама. Предпочитам да мога да си мисля, без да ме разсейват.

— Значи, тормозиш Джойс, защото искаш Абигейл да те остави на мира? Защо просто не престанеш да се виждаш с Абигейл?

— Защото постоянно ми повтарят, че не е полезно да не се виждам с никого. Тя е като включен телевизор. Прави ми компания.

— Но нали каза, че дори не ти е приятно да се виждате!

— Знам, знам. Трудно ми е да го обясня. Имам приятел в Бруклин, с когото може би щях да се виждам по-често, ако не се виждах толкова често с Абигейл. Което няма да е зле. Всъщност като се замисля, даже ще е по-добре.

Вероника се засмя на мисълта за този приятел.

— Но защо твоите основания да са по-важни от тези на Едгар? — попита Пати. — Защо той и Галина да не останат да си живеят във фермата?

— Може би няма причина. Сигурно си права. Галина е кошмарна, това е безспорно и според мен Едгар го съзнава, даже точно заради това се ожени за нея — да ни я натресе. Тя е неговото отмъщение за това, че е единственото момче в семейството. А и лично на мен не ми пука, стига да не трябва да я виждам, но Абигейл не може да го преглътне.

— Значи, в общи линии правиш всичко това заради Абигейл?

— Тя винаги иска нещо. Аз самата не искам нищо, но ми е приятно да й помагам да получи това, което иска.

— Като изключим, че искаш достатъчно пари, за да не се налага да работиш.

— Да, това определено би било хубаво. Не ми харесва да бъда секретарка. Ненавиждам да вдигам телефона. — Тя се разсмя. — Според мен хората просто говорят твърде много.

Пати имаше чувството, че по пръстите й е полепнало голямо топче дъвка; нишките в логиката на Вероника бяха безкрайно еластични и се лепяха не само по Пати, но и помежду си.

После, докато пътуваше с влака обратно към дома, изведнъж й мина мисълта, че родителите й се бяха справили много по-добре от децата си и бяха постигнали по-голям успех от тях, включително и от нея самата; колкото и странно да беше, нито едно от децата им не беше наследило и частица от чувството за обществена отговорност, мотивирало Джойс и Рей през целия им живот. Знаеше, че Джойс се чувства виновна за това, особено за горката Вероника, но също така си даваше сметка, че посредствеността на децата й е бил ужасен удар по егото на Джойс, тя сигурно винеше гените на Рей, проклятието на стария Огъст Емерсън, задето те са толкова отвеяни и не стават за нищо. Също така осъзна, че политическата кариера на Джойс не беше просто причина за проблемите на семейството й, а и бягство от тях. Като се замислеше, Пати съзираше нещо едва ли не трогателно и дори будещо възхищение в упоритостта на майка си да избяга, да бъде политик и да върши добрини, и така да се спаси. И като човек, който също беше готов на всичко, за да се спаси, Пати виждаше, че не само Джойс беше извадила късмет с дъщеря като нея, а и че тя самата имаше късмет с майка като Джойс.

Но имаше още едно важно нещо, което засега оставаше без отговор, и затова, когато Джойс се върна от Олбъни на следващия следобед, бясна на републиканците в Сената, които били парализирали щатската власт (уви, Рей вече го нямаше, за да я подкача с подмятания за ролята на демократите за тази парализа), Пати я чакаше в кухнята с въпрос. Зададе го веднага щом майка й си свали шлифера.

— Защо никога не идваше на моите баскетболни мачове?

— Права си — отвърна веднага Джойс, сякаш от трийсет години насам го беше очаквала. — Права си, права си. Трябваше да идвам на повече твои мачове.

— И защо не го направи?

Джойс я огледа за миг мълчаливо.

— Не мога да го обясня. Имахме толкова много работа, нямаше как да се справим с всичко. Допуснахме много грешки като родители. Предполагам, че това вече ти е познато и сега можеш да разбереш каква каша е, колко е зает понякога човек. Каква битка е да се погрижиш за всичко.

— Но точно в това е работата — възрази Пати. — Ти имаше време за други неща. Само на моите мачове не ходеше. И нямам предвид, че не си била на всички мачове, а че не дойде на нито един.

— Ох, защо се сети за това точно сега? Казах ти вече, че съжалявам; сгреших.

— Не те обвинявам. Питам те, защото наистина бях много добра баскетболистка. Много, много добра. Сигурно като майка съм допуснала повече грешки от теб, така че това не е критика. Просто си мислех, че сигурно щеше да се зарадваш, ако ме беше видяла колко съм добра. Колко съм талантлива. Можеше да повдигне самочувствието ти.

Джойс отклони поглед.

— Никога не съм си падала по спорта.

— Но ходеше на турнирите на Едгар по фехтовка.

— Не на всички.

— На повече, отколкото на моите мачове. Макар че не харесваш фехтовката и Едгар не се представяше добре.

Джойс, която по принцип се славеше с чудесно самообладание, извади от хладилника бутилката бяло вино, която Пати почти беше пресушила предишната вечер. Изсипа остатъка в чаша за сок, отпи, изсмя се и допи виното на една глътка.

— Не знам защо сестрите ти не се справят по-добре — рече тя ни в клин, ни в ръкав. — Но веднъж Абигейл ми каза нещо много странно. Направо ужасно, още ми се доплаква, като се сетя за думите й. Не бива да ти го казвам, но ти вярвам, че ще си остане между нас. Абигейл беше малко… пийнала. Беше отдавна, тя все още се мъчеше да стане актриса. Тъкмо я бяха отхвърлили за някаква роля, на която тя се надяваше. И аз се мъчех да я окуража, обяснявах й, че вярвам в таланта й, че не бива да се отказва. А тя ми отговори нещо ужасно. Каза, че се била провалила заради мен. А аз през цялото време само я бях подкрепяла. Но точно така каза.

— Обясни ли какво има предвид?

— Каза… — Джойс унило плъзна поглед към градината навън. — Каза, че не можела да успее, защото, ако някога пожънела успех, аз съм щяла да й го отнема. Щяло да е мой успех, а не неин. В което няма нищо вярно! Но тя така смятала. И единственият начин да ми покаже как се чувства и да ме накара да страдам, и да не си мисля, че всичко е наред с нея, бил да се проваля. О, дори не искам да си го представя! Отговорих й, че не е така, и се надявам, че тя ми повярва, защото наистина не е така.

— Наистина звучи ужасно. Но какво общо има с моите баскетболни мачове?

Майка й поклати глава.

— Не знам. Просто сега се сетих за това.

— Аз не се провалях, мамо. Точно това е странното. Аз побеждавах.

В този момент лицето на Джойс изведнъж се сгърчи. Тя отново поклати глава, сякаш погнусено, мъчеше се да възпре сълзите си.

— Знам, че беше много добра. Трябваше да бъда там. Аз съм виновна.

— Не е проблем, че те нямаше. Може би дори в крайна сметка е било за добро. Просто се чудех каква е била причината да не идваш.

След дълго мълчание Джойс приключи разговора със следното изявление:

— Май животът ми невинаги с бил щастлив, нито пък лесен, не ми е давал точно това, което съм искала. И сега просто трябва да не мисля твърде много за някои неща, защото иначе те ще сломят сърцето ми.

Пати не успя да измъкне нищо повече от нея нито тогава, нито по-късно. Не беше много, не разбулваше мистерията, но трябваше да се задоволи с него. Същата вечер Пати представи резултатите от проучванията си и предложи план за действие, който Джойс, кимайки послушно, одобри до последната подробност. Планът предвиждаше майка й да продаде имението, да отстъпи половината пари на братята на Рей, да повери дела на Едгар на тръст, който да отпуска на него и Галина ежемесечна субсидия (при условие че не емигрират), и да предложи големи суми на Абигейл и Вероника. Пати, която в крайна сметка прие 75 000 долара, за да започне нов живот без помощ от Уолтър, за миг изпита вина спрямо него заради дивите гори и зелените ливади, които с нейна помощ щяха да бъдат разделени на парцели и застроени. Надяваше се Уолтър да разбере, че нещастието на буболинките, кълвачите и авлигите, чиито домове щяха да бъдат разрушени, в този конкретен случай не надхвърля нещастието на семейството, продаващо земята.

Пишещата тези редове ще приключи темата за роднините си така: парите, които чакаха от толкова отдавна и за които толкова нецивилизовано се боричкаха, не отидоха напразно. Абигейл процъфтя веднага щом се сдоби с финансова тежест, с която да се перчи в бохемския си кръг; сега Джойс се обажда на Пати всеки път, когато споменат Абигейл в „Таймс“, нейната трупа очевидно се радва на популярност в Италия, Словения и в други европейски страни. Вероника си се усамотява в апартамента, в един ашрам в горния край на щата и в ателието си и нищо чудно картините й, колкото и детински и недовършени да изглеждат на Пати, да бъдат обявени от идните поколения за шедьоври. Едгар и Галина се преместиха в колония на ортодоксални евреи Кириат Йоел, Ню Йорк, където се роди последното им (пето) дете, и като че ли не пречат на никого. Пати се вижда с всички, с изключение на Абигейл, по няколко пъти в годината. Племенниците и племенничките й са най-голямата й радост, разбира се, но освен това неотдавна придружи Джойс на туристическа обиколка на английски градини и й беше по-приятно, отколкото предполагаше, а двете с Вероника винаги намират на какво да се посмеят.

В общи линии обаче тя си се занимава със собствения си незначителен живот. Продължава да бяга всеки ден в Проспект Парк, но вече не е пристрастена към фитнеса, всъщност към нищо не е. Сега една бутилка вино й стига за две, дори за три вечери. В училище е в благословената позиция да не трябва да си общува директно е днешните родители, които са подложени на много по-голям натиск и са много по-луди, отколкото беше тя навремето. Според тях първокласниците трябва да се учат да пишат есета за кандидатстване в колеж и да се готвят за изпита САТ, който ще държат след десет години. Но за Пати децата са си просто деца — интересни и като цяло все още невинни малки личности, които нямат търпение да се научат да пишат, за да могат да разказват историите си. Пати работи с тях в малки групи и ги окуражава да правят точно това, а те не са чак толкова невръстни, че да не си спомнят госпожа Бърглънд, като пораснат. Децата от по-горните класове със сигурност ще я помнят, тъй като това е любимата част от работата й, защото й дава възможност да се отплати за всеотдайността, строгата обич и уроците за взаимопомощ, които беше получила навремето от своите треньори. Почти всеки ден след училище тя изчезва за няколко часа, забравя за себе си и се връща в детството, отдава се на любовта към каузата на победата и искрено стиска палци отборът й да спечели. Вселената все пак не е толкова жестока, щом й позволи да се занимава с това в този късен етап от живота си, въпреки че не е била най-добрият човек на света.

През лятото й е по-трудно, естествено. Тогава в нея отново се надигат познатото самосъжаление и стръвта към съревнованието. На два пъти се насилва да се запише като доброволец и да работи с децата в парка, но се оказа, че изобщо не може да овладее по-големите момчета, а и физическото занимание само по себе си й е скучно, Пати има нужда от истински отбор, свой отбор, който да дисциплинира и да води към победа. През лятото по-младите неомъжени учителки, които са страшни купонджийки (повръщат в тоалетната и пият текила в три следобед в учителската стая) се разпиляват и тогава човек може да се усамоти да почете книга или да чисти и без това чистия си апартамент под съпровода на кънтри музика, без да закопнее за компания. Двете „излизания“ със значително по-млади мъже от училище, които тя едва понесе и за които читателят не би желал да слуша (и без това те не представляваха нищо повече от ужасяващо смущение и измъчен разговор), се случиха именно през летните месеци. През последните три години Кейти и Дона любезно я оставят да прекарва целия юли в Уисконсин.

Главната й опора е Джесика, разбира се. И то в такава степен, че Пати страшно внимава да не прекали и да не я удави в нуждата си. За разлика от Джоуи, който винаги държи да блесне, Джесика гледа да свърши работата и да има резултат, и след като Пати напусна Ричард и възвърна в някаква степен почтеността си, Джесика се захвана да оправи живота на майка си. Много от съветите й бяха близки до ума, но покайващата се и благодарна Пати жално докладваше подробно какво и как е свършила по време на редовните им понеделнишки вечери. Въпреки че знаеше много повече от Джесика за живота, тя беше допускала и повече грешки. Не й костваше почти нищо да остави дъщеря си да се чувства значима и полезна и в интерес на истината, именно от техните разговори се роди идеята за настоящата й работа. Щом стъпи на краката си, Пати можеше да предложи подкрепа на Джесика, но и тук трябваше много да внимава. Например едно доста поетично текстче в блога на Джесика беше пълно с изречения, които лесно можеха да се оправят, за да зазвучат по-добре, но Пати си позволи да отбележи единствено „Чудесен текст!“. Когато Джесика се влюби в музикант, един нисичък барабанист, напуснал университета в Ню Йорк, Пати се насили да забрави всичко, което знаеше за музикантите, и да подкрепи — ако не гласно, то поне с мълчанието си — убеждението на дъщеря си, че човешката природа е претърпяла фундаментална промяна: че хората на нейната възраст, дори музикантите, са съвсем различни от хората от поколението на родителите й. А когато след това барабанистът разби сърцето й късче по късче, Пати си наложи да се преструва на изненадана от този абсолютно „непредсказуем“ край. Макар че й беше трудно, положените усилия не й бяха неприятни, тъй като Джесика и приятелите й наистина са по-различни от нейното поколение — на тях светът им се струва по-страшен, пътят към живота на възрастните по-труден и не толкова видимо заслужаващ си, — но най-вече защото сега зависи от любовта на Джесика и е готова на всичко, за да я задържи в живота си.

Не може да се отрече, че една от положителните страни на раздялата й с Уолтър е сближаването на децата им. След като напусна Вашингтон, Пати често хващаше децата си, че знаят неща, които е казала само на единия, и не беше трудно да се досети, че си говорят често и че разговорите им се въртят около това, колко разрушително, егоистично и срамно постъпват родителите им. Джесика продължи да поддържа връзка със съюзника си и след като прости на Уолтър и на Пати, тъй като тя и брат й се бяха сближили по време на дългата окопна война.

На Пати й беше интересно да наблюдава как двамата преодоляват резкия контраст между своите личности, още повече че тя самата се беше провалила в това отношение. Джоуи доста точно прозря двуличността на дребния барабанист на Джесика и й обясни някои неща, които Пати беше решила, че е по-уместно да премълчи. За близостта им спомага и фактът, че Джесика одобрява напълно бизнеса на Джоуи, който все трябва да е първенец в нещо. Не че тя не си намира поводи да го критикува или да се съревновава с него. Дразни се, че благодарение на връзките си в Южна Америка Уолтър е насочил Джоуи към отглеждането на кафе точно в момента, в който от това може да се спечели цяло състояние, а в същото време майка й и баща й не могат да направят нищо, за да й помогнат в книгоиздателското поприще, което сама си е избрала. Джесика страда, че подобно на баща си, се е посветила на един свят, който е в упадък, застрашен е от изчезване и не носи добри доходи, докато Джоуи забогатява като че ли без никакви усилия. Не може да прикрие и завистта си към Кони, че обикаля с Джоуи по целия свят и може да види тропическите страни, които самата Джесика толкова харесва. Макар и с известна неохота, тя признава, че Кони е права да отложи раждането на деца, и освен това на няколко пъти гласно е споменавала, че Кони се облича доста добре за „провинциалистка от Средния запад“. А и няма как да отрече, че отглеждането на кафе под сянката на дървета е по-полезно за околната среда, особено за птиците, и че Джоуи заслужава похвала, задето утвърждава тази модерна технология и е проявил прозорливостта да се възползва от нея. С други думи, Джоуи победи Джесика и това е още една причина Пати да се стреми двете да бъдат приятелки.

Пишещата тези редове би се радвала да сподели, че всичко е наред и между нея и Джоуи. Уви, далече не е така. Джоуи продължава да държи Пати пред врата от непробиваема и студена стомана, която ще остане заключена, докато тя не успее да докаже, че е приела Кони. Уви, макар Пати да е направила големи крачки в много други области, тя все още не се е научила да обича Кони. Кони старателно се стреми да отговори на всички изисквания за добра снаха, но това само влошава нещата. Пати усеща с мозъка на костите си, че Кони всъщност не я харесва повече, отколкото самата тя харесва Кони. В държанието на Кони с Джоуи има нещо безкрайно собственическо, състезателно и изключващо всички останали, нещо не съвсем наред, от което косите на Пати настръхват. Макар че иска да стане по-добър човек във всяко едно отношение, тя с тъга си дава сметка, че този идеал може и да не е достижим и че нейният провал винаги ще я разделя от Джоуи, ще е последното наказание за грешките, които е допуснала с него. Едва ли е нужно да се отбележи, че Джоуи се държи изключително любезно с нея. Обажда й се всяка седмица, прави си труда да запомни имената на колегите и любимите й ученици, кани я да се видят и понякога я посещава, подхвърля й трохи от любовта си, доколкото верността му към Кони му позволява. През последните две години дори изплати (с лихвите) парите, които му беше пращала в колежа — пари, от които тя се нуждаеше твърде много в емоционално и практично отношение, за да откаже. Но вратата му си остава затворена за нея и Пати не знае как би могла отново да я отвори.

Или, по-точно, си представя един-единствен начин, за който навярно читателят не би желал да слуша, но въпреки това пишещата тези редове ще се осмели да отвори дума за него. На нея й се струва, че ако някак си се върне при Уолтър, ако се чувства закриляна от обичта му и сутрин става от топлото им легло, в което отново ще се сгуши вечерта, ако знае, че отново е негова, тя ще може най-сетне да прости на Кони и да види качествата й, които всички останали толкова ценят. Ще й е приятно да седне на масата на Кони и сърцето й ще се разтопи от верността на Джоуи и всеотдайността му към съпругата му, и в отговор той леко ще открехне вратата, стига след вечерята Пати да може да се прибере у дома с Уолтър, да оброни глава на рамото му и да е сигурна, че той й е простил. Но естествено, този сценарий е твърде невероятен и тя не го заслужава по каквито и да е било мерки за справедливост.

Пишещата тези редове е вече на петдесет и две и годините й си личат. Напоследък мензисът й е нередовен и минава странно. Всяка година, когато дойде време да подава данъчната си декларация, й се струва, че като че ли изминалата година е била по-къса от предишната; годините все повече си приличат. Сърцето й продължава да черпи смелост от факта, че Уолтър не е подал молба за развод, макар че зад това може да се крият какви ли не обезкуражителни причини — може например той все още да я мрази толкова, че да не желае никакъв контакт с нея. Смутено разпитва децата дали в живота му не се е появила някоя жена и отрицателният им отговор я радва. Не защото не желае да е щастлив, не защото има правото да ревнува (напоследък тази склонност все повече повяхва), а защото това показва, че все още има някакъв минимален шанс и той като нея да смята, че те не са най-лошото, а най-хубавото, което им се е случило в живота. След като е допуснала толкова грешки досега, пишещата тези редове с основание може да предположи, че тук също греши, че не е права да не вижда нито една непреодолима пречка да се съберат отново. Но тази мисъл не я оставя на мира. Връща се ден след ден, година след подобна година — копнежът да зърне лицето му, да чуе гласа му, копнежът по гнева и добротата му, копнежът й по своя другар.

Това е всичко, което пишещата тези редове желае да сподели със своя читател, накрая остана само да спомене причината за появата на тези страници. Преди няколко седмици, на път за представянето на един сериозен млад автор, на когото Джесика беше редактор, Пати зърна отдалече на „Спринг Стрийт“ в Манхатън висок възрастен мъж, който крачеше към нея, и осъзна, че това е Ричард Кац. Сега косата му е къса и посивяла, той носи очила, които му придават странен улегнал вид, макар че все още се облича като двайсетгодишен в края на седемдесетте. Като го видя в Манхатън, където човек не може да бъде невидим като в Бруклин, Пати си даде сметка колко остаряла изглежда самата тя, сигурно приличаше на незначителна бабичка. Искаше й се да се скрие, да спести на Ричард смущението от срещата и на себе си срама на отхвърлена любовница. Но нямаше къде да се шмугне и след смутения поздрав, Ричард с познатата насилена любезност й предложи да я черпи с чаша вино.

В бара Ричард я слушаше с разсеяното внимание на зает и успял човек. Като че ли най-сетне се беше помирил с успеха, без смущение и извинения спомена, че е написал нещо авангардно за оркестър за бруклинската музикална академия и настоящата му приятелка, някаква голяма клечка в документалното кино, го е запознала с млади режисьори, занимаващи се с любимото на Уолтър камерно кино, с които подготвяли няколко нови проекта. Пати си позволи едно леко бодване на завист заради задоволството му и още едно при мисълта за високопоставената му приятелка, преди да обърне разговора, както винаги, към Уолтър.

— Не поддържате връзка с него, така ли? — попита Ричард.

— Никаква. Все едно ни е сполетяла някаква магия. Не сме разменили нито дума от деня, в който заминах от Вашингтон. Шест години и нито една дума. Получавам новини за него единствено от децата.

— Може би трябва да му се обадиш.

— Не мога, Ричард. Проиграх шанса си преди шест години и сега той едва ли иска да ме види. Живее в къщата край езерото и работи за „Опазване на природата“. Ако искаше да ме чуе, щеше да се обади.

— Може би и той си мисли същото.

Тя поклати глава.

— Според мен на всички е ясно, че той страда повече от мен. Трябва да си нечовешки жесток, за да смяташ, че той трябва да ми се обади. Освен това вече толкова пъти съм обяснявала на Джесика, че ще се радвам да го видя. И тя със сигурност му го е казала, готова е на всичко, за да ни събере отново. Но явно той все още страда и е ядосан, мрази теб и мен. И кой би могъл да го обвини?

— Аз, малко. Помниш ли онзи период в колежа, когато не ми говореше? Пълна простотия! За него самия не е полезно. Тази му черта никога не съм я понасял.

— Може би ти трябва да направиш първата стъпка.

— Не, няма начин — Ричард се засмя. — Но съм му приготвил един малък подарък, ще го видиш след няколко месеца, ако си държиш очите отворени. Приятелски повик през часовите зони. Никога не съм имал нерви да се извинявам. Докато ти…

— Докато аз какво?

Той махна на барманката да донесе сметката.

— Ти умееш да разказваш. Защо не му разкажеш всичко?

Езерото Кентърбридж Истейтс

Много са начините, по които една домашна котка може да загине, щом излезе навън — може да я разкъсат койоти или пък да я смачка кола например, — но когато Боби, обичният любимец на семейство Хофбауер не се прибра една вечер в началото на юни и викането му и търсенето из Кентърбридж Истейтс, обикаляното по пътя и разлепянето на негови снимки по дърветата в околността не дадоха никакъв резултат, в Кентърбридж Корт се възцари мнението, че Боби е бил убит от Уолтър Бърглънд.

Кентърбридж Истейтс беше нов комплекс от дванайсет просторни къщи в модерния напоследък стил с много бани, на югозападния бряг на малък водоем, вече известен официално като езерото Кентърбридж Истейтс. Макар че езерото беше насред нищото, през последните години финансовата система в страната отпускаше заеми без почти никакъв залог и строителството на къщите, както и разширяването, и асфалтирането на пътя до тях за момент бяха раздвижили застиналата икономика на Итаска Каунти. След това ниските лихви дадоха възможност на пенсионери от Близнаците и млади семейства от околността, сред които и Хофбауерови, да си купят мечтания дом. Когато започнаха да се нанасят през есента на 2007 година, комплексът все още изглеждаше недовършен. Предните и задните дворове не бяха подравнени, по жълтеникавата трева стърчаха разхвърляни тук-там упорити ледникови морени и пощадени от резачките брези и като цяло приличаше на набързо направен за училище детски макет на терариум. Съвсем естествено, котките от новото селище предпочитаха да ловуват в гората и в гъсталаците в съседния имот на Бърглънд, където се криеха птиците. А Уолтър беше обиколил комплекса, още преди всички къщи да са се запълнили, и беше помолил новодомците да не пускат домашните си любимци навън.

Уолтър изглеждаше порядъчен жител на Минесота и поведението му беше добронамерено, но нещо в него — може би треперливият му като на политик глас или пък наболата като на фанатик сива брада — предизвикваше недоверие у обитателите на Кентърбридж Истейтс. Той живееше сам в грохнала, отдалечена стара вила и макар че несъмнено на тях им беше по-приятно да виждат живописния му имот от другата страна на езерото, отколкото на него гледката към голите им дворове, и макар че неколцина си бяха направили труда да се позамислят колко шум е вдигнал строежът на домовете им, на никого не му допада мисълта, че е нарушил чуждата идилия. Все пак бяха си платили и имаха право да са тук. Освен това данъците им бяха много по-големи от неговите, вноските по ипотеката постоянно растяха, а доходите им бяха фиксирани или пък трябваше да спестяват за образованието на децата. И когато Уолтър, който очевидно беше далече от тези тревоги, идваше да се оплаква от котките, хората имаха чувството, че разбират загрижеността му за птиците много по-добре, отколкото той си дава сметка каква аристократична привилегия е тревогата за тях. Линда Хофбауер, която беше евангелистка и политически най-активна в комплекса, се засегна най-силно.

— Значи, Боби убива птички — рече тя на Уолтър. — И какво от това?

— Ами работата е там, че в Северна Америка не е имало котки и затова тукашните пойни птици не са развили умения да се предпазват от тях. Битката не е честна.

— Котките убиват птици. Просто го правят, в нрава им е.

— Да, но котките са от Стария континент. Не са част от нашата природа. Нямаше да бъдат тук, ако не ги бяхме докарали. В това е целият проблем.

— Ще бъда искрена с вас — заяви Линда. — Моята цел е децата ми да се научат да се грижат за домашен любимец и да носят отговорност. А вие искате да ми кажете, че те не могат да го правят, така ли?

— Не, разбира се. Но през зимата Боби стои вътре, нали? Просто ви моля в името на местната екосистема да не го пускате навън и през лятото. Нашият район е изключително важен за размножаването на голям брой птици, чиято популация намалява в цяла Северна Америка. А и тези птици също имат свои малки. Когато Боби убие някоя птичка през юни или през юли, пиленцата в гнездото също загиват.

— В такъв случай птиците трябва да си намерят друго място да си правят гнезда. Боби обича да обикаля навън. За него не е добре да стои затворен.

— Да, така е. Знам, че обичате котката си. Достатъчно е просто да не излиза от вашия двор. Тази земя е принадлежала на птиците, преди да стане наша. И няма как да им обясним, че не бива да свиват гнезда тук. Затова те идват край езерото и загиват. А още по-големият проблем е, че няма къде другаде да отидат, тъй като всичко се застроява. Трябва да се опитаме да проявим отговорност към това прекрасно място, което сме завладели.

— Съжалявам, но за мен са по-важни собствените ми деца, отколкото малките на някаква си птичка. И тази позиция е много по-умерена от вашата. Бог е дал този свят на хората и ако питате мен, това е положението.

— И аз имам деца и ви разбирам — заяви Уолтър. — Но все пак става дума просто да не пускате Боби навън. Не знам откъде сте разбрали, че той не обича да стои вътре, освен ако не умеете да разговаряте с него, естествено.

— Котката ми е животно. Бог е дарил с език единствено хората. Това е едно от нещата, които показват, че сме създадени по образ и подобие Божие.

— Да, хубаво, но моят въпрос е откъде знаете, че той обича да обикаля навън?

— Котките обичат да обикалят навън. Всеки обича да обикаля навън. Когато времето се стопли, Боби от сутринта застава до вратата и чака да го пуснем. Не е нужно да си говоря с него, за да го разбера.

— Но ако Боби е просто животно, а не човешко същество, защо предпочитанието му да бъде навън да погазва правото на пойните птици да отглеждат малки?

— Защото Боби е част от моето семейство. Децата го обичат и ние искаме най-доброто за него. Ако имахме птичка у дома, щяхме и на нея да й желаем най-доброто. Но нямаме птичка, а котка.

— Е, благодаря, че ме изслушахте. Надявам се да помислите и да промените мнението си.

Разговорът засегна и обиди Линда. Уолтър дори не им беше съсед в истинския смисъл на думата, не участваше в сдружението на собствениците, а и фактът, че караше японски хибрид, на който неотдавна беше залепил лепенка ОБАМА, според нея говореше за безбожие и пълна незаинтересованост към тегобите на трудещите се семейства като нейното, които се мъчеха да свържат двата края и да възпитат децата си да станат добри и грижовни граждани на този опасен свят. Линда не се радваше на радушен прием в Кентърбридж, но съседите се страхуваха от нея, тъй като тя беше от хората, които цъфват пред вратата ти, ако си оставил лодката на алеята през нощта в нарушение на правилника, ако детето й е видяло твоето да пали цигара зад училището или пък да пита дали и твоята къща има същия дребен дефект, който тя била установила в дома си. След посещението на Уолтър, в безкрайните си излияния тя го наричаше смахнатия животнолюбец, който я бил попитал дали си говори с котката.

На няколко пъти през почивните дни през лятото обитателите на Кентърбридж Истейтс мярнаха посетители в двора на Уолтър от другата страна на езерото, красива млада двойка с ново черно волво. Мъжът беше рус и атлетичен, а приятелката или съпругата му беше слаба, все още нераждала гражданка. Линда Хофбауер ги обяви за „надути“, но повечето хора приеха с облекчение появата на тези добре изглеждащи гости, тъй като Уолтър, въпреки любезността си, приличаше малко на чалнат отшелник. Някои от по-възрастните, които сутрин излизаха на дълги разходки, се осмелиха да го заговорят и разбраха, че младата двойка са синът и снахата му, които имали процъфтяващ бизнес в Сейнт Пол, а освен тях имал и неомъжена дъщеря в Ню Йорк. Уолтър се оказа истински майстор в отклоняването на подвеждащите въпроси, които целяха да установят брачното му състояние — на хората им беше любопитно дали е разведен, или просто е овдовял — затова един от по-грамотните в техническо отношение съседи влезе в интернет, след което разпространи новината, че все пак Линда Хофбауер е била права в подозрението си, че той е луд, и то опасно луд. Доколкото ставаше ясно, Уолтър беше основател на радикална природозащитна група, която се беше разпаднала след смъртта на неговата съратничка, млада жена със странно име, която очевидно нямаше как да е майка на децата му. След като интересната клюка обиколи комплекса, разхождащите се сутрин отново оставиха Уолтър на мира, но не защото бяха обезпокоени от екстремизма му, а по-скоро защото сега отшелническият му живот силно лъхаше на печал, трагична печал, от която човек трябва да се пази, неизличима печал, която, като всички останали форми на лудост, изглежда заплашителна и дори едва ли не заразна.

В края на следващата зима, когато снегът започваше да се топи, Уолтър се появи отново в Кейнтърбридж Корт, като този път носеше кутия с неопренови котешки нагръдници в ярки цветове. Обясни, че с нагръдника котката пак може да си играе навън, да се катери по дърветата и да лови пеперуди, но не и да убива птици. Слагането на звънче на котешката каишка не вършело работа, не плашело птиците. А най-занижените изчисления показвали, че ежедневно, само в САЩ, след нападения на котки загивали по един милион пойни птички, което правело 365 000 000 годишно (и това, подчерта той, било по занижени изчисления и не включвало умрелите от глад малки на убитите от котки птици). Уолтър като че ли не си даваше сметка каква занимавка е да връзваш нагръдник на котката си преди всяко пускане навън, нито пък колко безумно ще изглежда тя с ярък син или червен неопрен, но по-възрастните собственици на котки любезно приеха нагръдниците и обещаха да ги пробват, така че той да ги остави на мира и те спокойно да изхвърлят даровете му. Единствено Линда Хофбауер категорично отказа да вземе предложения нагръдник. Уолтър й напомняше за ония либерали в правителството, които искаха да раздават презервативи в училищата, да приберат оръжията на хората и да накарат всеки да носи лична карта. Мина й през ума да го попита дали птичките в неговия имот са негова собственост, а ако не са, какво му влиза в работата, че Боби се забавлява да ги лови. В отговор Уолтър й цитира някакви бюрократщини от закона за закрила на мигриращите птици в Северна Америка, в който имало предвидени строги наказания за причиняването на вреди на пресеклите границите с Канада и Мексико птици, освен разрешените за отстрел. Това събуди у Линда неприятен спомен за новия президент, който искаше да отстъпи националния суверенитет на Обединените нации, и тя заяви на Уолтър, колкото се може по-любезно, че е твърде заета с децата и ще му е благодарна, ако повече не я безпокои.

От дипломатическа гледна точка Уолтър беше избрал изключително неподходящ момент за акцията си. Страната беше политнала в дълбока икономическа рецесия, борсите бяха на дъното и изглеждаше едва ли не крайно неприлично от негова страна да продължава да се вманиачава по птиците. Дори пенсионерите в Кентърбридж Истейтс бяха засегнати от икономическата криза — сривът на борсата беше накарал някои от тях да се откажат от обичайните зимни бягства във Флорида и Аризона, а две от по-младите семейства, Дентови и Долбъргови, изоставаха с вноските си за ипотеката (които се бяха увеличили в най-неподходящия момент) и бяха на косъм да изгубят домовете си. Докато Тийгън Долбърг чакаше да получи отговор от компаниите за консолидиране на кредити, които като че ли сменяха телефонните си номера и пощенските си адреси всяка седмица, и от евтините обществени консултанти, които уж трябваше да й помогнат да разсрочи дълговете си (в крайна сметка се оказа, че те не са нито обществени, нито евтини), смайващите суми в извлеченията й от кредитните карти „Виза“ и „Мастеркард“ нарастваха всеки месец с по три-четири хиляди долара, а приятелите и съседите, на които беше продала пакети за по десет посещения за маникюр в салона, който беше направила в мазето, продължаваха да идват да им оправя ноктите, без да й носят свежи постъпления. Дори и Линда Хофбауер, чийто съпруг имаше сигурни договори за поддръжка на пътищата с общината в Итаска, беше започнала да намалява термостата на домашната система за отопление и да оставя децата си да пътуват с училищния автобус, вместо да ги кара и прибира с големия си шевролет. Несигурността беше надвиснала като облак кръвосмучещи мушици над Кентърбридж, нахлуваше във всяка къща чрез телевизионните новини, радиото и интернет. Туитър чуруликаше денонощно, но пеещият и крилат свят на природата, за който Уолтър обясняваше, че на хората все още трябва да им пука, им идваше като излишно притеснение.

Следващата поява на Уолтър беше през септември, когато под прикритието на мрака той разхвърля агитационни материали из комплекса. Къщите на Дентови и Долбъргови вече бяха празни, прозорците им чернееха като лампичките на телефонните апарати на линиите за спешна помощ, които угасваха, когато обадилите се най-сетне тихомълком се отказваха и затваряха, но останалите обитатели на Кентърбридж Истейтс се събудиха една сутрин и откриха пред вратите си любезно писмо, което започваше с „Уважаеми съседи“, и отново повтаряше аргументите против котките, които Уолтър вече два пъти беше излагал, като отзад имаше прикрепени четири страници със снимки, които определено нарушаваха добрия тон. Очевидно Уолтър беше прекарал цялото лято в документиране на убитите птички в двора си. Под всяка снимка (а те бяха над четирийсет) бяха посочени датата и от кой вид е жертвата. Семействата, които не притежаваха котки, се засегнаха, задето са включени в разпращането на агитационните материали, а тези с котки пък се засегнаха, че Уолтър смята за виновни точно техните домашни любимци. Освен това Линда Хофбауер се възмущаваше, че писмото е било оставено така, че някое от децата й спокойно можело да зърне травмиращите снимки на обезглавени лястовички и кървави вътрешности. Тя се обади на местния шериф, с когото бяха семейни приятели, за да провери дали Уолтър не може да бъде обвинен в незаконен тормоз. Шерифът отвърна, че не може, но се съгласи да го посети и да го предупреди да бъде по-внимателен; това посещение донесе изненадващата новина, че Уолтър е завършил право и познава отлично не само Първата поправка, но и правилника на собствениците на Кентърбридж Истейтс, в който имаше клауза, че домашните животни трябва да бъдат под надзора на собствениците си през цялото време; шерифът посъветва Линда да хвърли писмото и снимките и да забрави случая.

След това дойде зимата и котките се прибраха по къщите (където, както дори и Линда не можеше да отрече, изглеждаха напълно доволни), а съпругът на Линда се стараеше да чисти пътя така, че Уолтър да трябва да рине по един час, за да разчисти изхода от алеята си след всеки снеговалеж. През оголените дървета от комплекса се виждаше ясно малката къща на Бърглънд на другия бряг на езерото, в която никога не премигваше телевизор. Трудно можеше да се предположи с какво запълва Уолтър дългите зимни нощи, освен с мрачни и враждебни мисли. По Коледа къщата му стоя тъмна една седмица, което говореше за гостуване при близките в Сейнт Пол, което обаче беше малко вероятно — кой би повярвал, че един смахнат фанатик може да бъде обичан от някого? Линда изпита облекчение, когато празниците отминаха и фанатикът се върна към отшелническия си живот, сега тя можеше да се върне към омразата си, без да се смущава от мисълта, че някой го обича. Една февруарска вечер съпругът й съобщи, че Уолтър е подал жалба в общината заради нарочното затрупване на алеята му, и някак си това я зарадва. Хубаво беше, че той знаеше за омразата им.

Когато снегът се стопи и дърветата се раззелениха, а Боби отново беше пуснат навън и веднага изчезна, по същия извратен начин Линда беше обхваната от чувството, че е начесала старата си краста, онази първична краста, която само се влошава при разчесване. Веднага разбра, че за изчезването на Боби е виновен Уолтър, и изпита дълбока благодарност, че той е откликнал на омразата й, дал й е нови основания и я е подхранил: задето е готов да играе играта на омразата и да поеме ролята на местния представител на всичко лошо на този свят. Докато организираше издирването на изчезналия домашен любимец на децата си и разтръбяваше мъката им сред съседите, тя дори тайно се наслаждаваше на покрусата им и й беше приятно да ги насърчава да мразят Уолтър. Тя харесваше Боби, но знаеше, че е грях да превръщаш един звяр в кумир. И точно този грях ненавиждаше у съседа си, който уж беше неин ближен. След като стана ясно, че Боби няма да се появи, Линда заведе децата си в местния приют за животни и им позволи да изберат три нови котки, а след като ги отнесе вкъщи, веднага ги извади от кашоните и ги пусна към гората на Уолтър.

Уолтър не обичаше котки. За него те бяха социопатите в света на домашните любимци, животински вид, приет в дома като необходимо зло в името на борбата с гризачите и впоследствие превърнат в кумир, по същия начин бедните страни превръщаха в кумир военните си и се прекланяха пред униформите на убийците така, както собствениците на котки галят прекрасната козинка на животните си и им прощават ноктите и зъбите им. За него в котешката муцунка имаше само надменно безразличие и егоизъм, достатъчно беше човек да пусне гумена мишка пред някоя котка, за да си проличи истинската й същност. Преди да дойде да живее в къщата на майка си, котешкият въпрос беше далече назад в списъка със злини, срещу които да се бори. Едва сега, когато пое отговорността за популацията на хищни котки в територията, която управляваше от името на „Опазване на природата“, и когато раната, нанесена от Кентърбридж Истейтс на „неговото“ езеро, беше подлютена от обидата на свободно обикалящите котки на живеещите в комплекса, старото му негодувание срещу котките прерасна в смазващо ежедневно мъчение и възмущение, от които склонните към депресия мъже от рода Бърглънд явно имаха нужда, за да придадат смисъл и същност на живота си. Страданията, които бяха играли тази роля през предишните две години — страданията му от моторните резачки, булдозерите, взривовете и изкопните дейности, чуковете, флексовете и гърмящия класически рок, — вече бяха отминали и той се нуждаеше от нещо ново.

Някои котки са мързеливи и неумели ловци, но черният Боби с бели лапички не беше от тях. Боби беше достатъчно умен да се завръща в къщата на Хофбаусрови привечер, когато излизаха миещите се мечки и койотите, но стопеше ли се снегът, всяка сутрин притичваше по оголения южен бряг на езерото до имота на Уолтър и започваше да убива. Лястовички, червеношийки, дроздове, жълтогушки, синьоглавки, финки, мушитрънчета. Нямаше предпочитания, не подбираше, можеше да дебне по цял ден. Не му писваше да убива и освен това беше нелоялен или неблагодарен, тъй като рядко си правеше труда да занесе плячката на собствениците си. Хващаше, играеше си с жертвата и я разкъсваше, след това понякога хапваше малко, но по-често просто изоставяше трупа. Поляната под къщата на Уолтър и започващата от там гора привличаха като с магнит и птиците, и Боби. Уолтър си беше приготвил купчина камъчета, за да го замерва, и веднъж дори беше успял да го улучи с водната струя на маркуча, но Боби бързо се научи сутрин да се крие сред дърветата и да го чака да замине на работа. Някои от парцелите на „Опазване на природата“, за които Уолтър се грижеше, бяха далече и се налагаше да отсъства за по няколко дни, и почти винаги когато се прибереше, намираше нови жертви по хълма зад къщата си. Ако беше само там, можеше и да го понесе, но при мисълта, че така е навсякъде, направо полудяваше.

И все пак Уолтър беше твърде милозлив и порядъчен, за да убие нечий домашен любимец. Поколеба се дали да не доведе брат си Мич да свърши тази работа, но Мич вече имаше досие в полицията и не биваше да рискува, а и Уолтър си даваше сметка, че най-вероятно Линда Хофбауер просто ще си вземе нова котка. Едва след като и през второто лято дипломатичните му усилия да образова съседите се провалиха и след като съпругът на Линда Хофбауер затрупа алеята му със сняг за пореден път, той реши, че макар Боби да е просто една от седемдесет и петте милиона котки в Америка, е крайно време да си плати за социопатското поведение. Един от подчинените му, когото беше наел за почти безнадеждната война срещу хищниците в земите на „Опазване на природата“, му даде капан и подробни указания и призори един майски ден Уолтър заложи капана с примамка от пилешки дроб и бекон на пътеката, по която Боби нахлуваше в неговия имот. Знаеше, че разполага само с една възможност, тъй като умните котки бързо се научаваха да избягват капаните. Два часа по-късно се покатери обратно по хълма и отдалече котешко мяучене погали слуха му. Занесе тресящия се и миришещ на изпражнения капан до приуса си и го заключи в багажника. Линда Хофбауер не беше сложила каишка на Боби — сигурно от страх да не накърни скъпоценната му свобода — и благодарение на това Уолтър нямаше никакви проблеми три часа по-късно да го остави в един приют в Минеаполис, където или щяха да го убият, или да го пробутат на някое градско семейство, което нямаше да го пуска навън.

Не беше готов за депресията, която го връхлетя по обратния път. Усещане за загуба, за напразни усилия, тъга: сякаш с Боби някак си са били женени един за друг, а колкото и да е ужасен един брак, пак си по-малко самотен, отколкото ако изобщо не си женен. Не можеше да прогони от главата си представата за ужасната клетка, която сега обитаваше Боби. Знаеше, че той няма да страда за Хофбаусрови — котките само използваха хората, — но затворничеството му нямаше как да не предизвика известно съжаление.

Вече от шест години живееше сам и някак си издържаше. Местният клон на „Опазване на природата“, на който навремето беше директор — сега организацията така се беше сдушила с корпорациите и милионерите, че направо му прилошаваше, — беше удовлетворил молбата му да го наемат като надзирател, като през зимните месеци изпълняваше изключително досадни и времеемки административни задачи. Не жънеше бляскави успехи в земите, за които се грижеше, но и не причиняваше никакви вреди, а дните, които прекарваше сам сред ели, гмуркачи, острици и кълвачи, му носеха милостива забрава. Другите му задължения — писане на проекти, рецензиране на издания за популацията на дивите животни, агитация за въвеждане на нов данък върху продажбите, който да отива за щатския фонд за опазване на природата и който през 2008 година беше подкрепен от повече гласоподаватели, отколкото гласуваха за Обама — също не му тежаха. Вечер си приготвяше някое от петте прости ястия, с които сега се задоволяваше, а след това, тъй като вече не можеше да чете романи, да слуша музика и да прави каквото и да е било, свързано с чувства, играеше на шах или на покер с компютъра, а от време на време отваряше страниците с груба порнография, в която няма и следа от човешки емоции.

В такива моменти се чувстваше като стар перверзник, живеещ в гората, и изключваше телефона от страх да не му се обади Джесика. С Джоуи не беше нужно да се преструва, тъй като той беше не просто мъж, а мъж от рода Бърглънд, хладен и тактичен, не се натрапваше; с Кони му беше по-трудно, тъй като в гласа й винаги се долавяше секс и невинно флиртуване, но беше лесно да я разговори за нея и Джоуи, тъй като тя беше щастлива. Истинското изпитание бяха обажданията на Джесика. Тя звучеше все повече като Пати и Уолтър често се изпотяваше от усилията си да ограничи разговора до нейното ежедневие или, ако не успееше, до неговата работа. След автомобилната катастрофа, която в общи линии сложи край на живота му, Джесика беше отишла при него да го утеши. Очакваше, че с времето той ще се почувства по-добре, но когато осъзна, че това няма да стане, че баща й не иска да се оправи и никога не го е искал, му се ядоса. Трябваха му няколко трудни години, за да й покаже чрез студеното си и мрачно държане, че предпочита да го остави на мира и да си гледа своя живот. Сега всеки път, когато помежду им се възцареше мълчание, Уолтър усещаше как тя се колебае дали да не възобнови терапевтичната си атака, а на него му беше ужасно мъчително да измисля нови ходове, за да го предотврати.

След като изпълни задачата си в Минеаполис, прекара три изпълнени с работа дни в един голям парцел на „Опазване на природата“ в Белтрами Каунти и прибирайки се у дома, намери забоден на брезата в началото на алеята лист, на който пишеше: Виждали ли сте ме? Аз съм Боби и на моето семейство му е мъчно за мен. Черната муцуна на Боби не беше излязла добре на ксерокопието — светлите му очи бяха като забулени и гледаха унесено — но Уолтър изведнъж разбра как някой може да смята тази муцунка за заслужаваща закрила и нежност. Не съжаляваше, че е отстранил заплаха за екосистемата и по този начин е спасил живота на много птици, но уязвимостта, изписана на физиономията на Боби, го накара да си даде сметка за един фатален дефект в своята същност — проявяваше жал дори и към създанията, които най-силно мразеше. Продължи към къщата, мъчеше се да се зарадва на покоя, завладял имота му, на липсата на притеснения за Боби, на пролетния сумрак, на белогушите лястовици, които пееха „чик-чирик Канада“, но имаше чувството, че за тези четири денонощия е остарял е години.

Малко по-късно, докато си пържеше яйца и препичаше филийки, му се обади Джесика. Не беше сигурно дали го е планирала, или пък беше усетила нещо в гласа му, някаква загуба на решителност, но след като приключиха с малкото й новини от изминалата седмица и той замълча, тя се осмели да атакува.

— Миналата вечер се видях с мама. Спомена нещо, което според мен ще ти е интересно. Искаш ли да ти го кажа?

— Не — отсече той.

— А мога ли да попитам защо?

От отворения кухненски прозорец се чу детски вик в синкавия здрач: „Боообиии!“.

— Виж, знам, че сте близки, и нямам нищо против. Радвам се, че поддържате връзка. Хубаво е, че си имате и баща, и майка. Но ако исках да разбера какво прави тя, щях да й се обадя. Няма нужда да се правиш на посредник.

— Нямам нищо против.

— Аз имам. Не желая да получавам никакви вести от нея.

— Според мен това, което тя иска да ти каже, не е лошо.

— Не ме интересува какво иска да ми каже.

— А тогава мога ли да те попитам защо просто не се разведете? Щом като не искаш да имаш нищо общо е нея. Така само й даваш някаква надежда.

Към първото детско гласче се присъедини второ и двете заедно завикаха: „Боообиии! Бообииии!“. Уолтър затвори прозореца.

— Не ми се говори за това.

— Добре, но поне ми отговори на въпроса. Защо не се разведете?

— Просто не ми се занимава с това точно сега.

— Минаха шест години! Крайно време е да се занимаеш. Ако не за друго, то поне за да бъдеш честен с нея.

— Ако тя иска развод, нека ми пише. Адвокатите ще се оправят.

— Не, моят въпрос е защо ти не поискаш развод?

— Защото от това ще произтекат много неща, с които не желая да се занимавам. Имам правото да не правя неща, които не желая.

— Какво ще произтече?

— Болка. Страдах достатъчно. Все още страдам.

— Знам, татко. Но Лалита вече я няма. Няма я от шест години.

Уолтър разтърси яростно глава, все едно тя беше хвърлила амоняк в лицето му.

— Не искам да мисля за това. Искам само да излизам сутрин и да гледам птиците, които нямат нищо общо с това. Птиците си имат свой живот и свои каузи. И да се опитвам да направя нещо за тях. Те са единственото, което все още обичам. Освен теб и Джоуи, разбира се. И не желая да говоря повече за това, не ме разпитвай.

— Мислил ли си да идеш на психотерапевт? Трябва да продължиш с живота си. Не си чак толкова стар.

— Не желая да се променям. Сутрин ставането ми е тежко, но след това излизам, уморявам се и като стоя до късно, после успявам да заспя. Човек отива на терапевт само ако иска да се промени. Аз няма за какво да си говоря с терапевт.

— Но ти обичаше и мама, нали?

— Не знам. Не помня. Помня само това, което се случи, след като тя замина.

— Е, тя заслужава да бъде обичана. Много се е променила. Станала е идеална майка, колкото и невероятно да звучи.

— Както вече казах, радвам се за теб. Доволен съм, че е до теб.

— Но не я искаш до себе си?

— Виж, Джесика, знам, че ти го искаш. Знам, че искаш щастлив край. Но не мога да променя чувствата си заради теб.

— Значи, я мразиш?

— Тя направи своя избор. Нищо повече не мога да кажа.

— Извинявай, татко, но това е ужасно нечестно. Изборът беше твой. Тя не искаше да те остави.

— Не се и съмнявам, че точно това ти е казала. Виждате се всяка седмица, сигурен съм, че ти е пробутала своята версия, която, обзалагам се, я поставя в благоприятна светлина. Но теб те нямаше през последните пет години, преди да се разделим. Беше кошмар и аз се влюбих в друга. Не съм имал намерение да се влюбя. Знам, че това те нарани. Но единствената причина да се стигне дотам е, че с майка ти не можеше да се живее.

— В такъв случай трябва да се разведеш с нея. Това е най-малкото, което й дължиш след толкова години брак, нали? След като си я харесвал през добрите години, сега поне й дължиш уважението да се разведеш с нея, нали?

— Нямало е „добри години“, Джесика. Тя ме е лъгала през цялото време, не мисля, че й дължа нещо за това. А и както казах, ако иска развод, да се обърне към адвокат.

— Тя не иска развод! Иска да се върне при теб!

— Не си представям да я видя дори и за минута. Болката ще е непоносима.

— А не мислиш ли, че причината за тази болка е фактът, че все още я обичаш?

— Хайде да сменим темата, Джесика. Ако наистина държиш сметка за чувствата ми, повече няма да повдигаш този въпрос. Не желая да се стряскам и да ме е страх да вдигна телефона, когато ми се обаждаш.

Седя дълго, захлупил глава, без да докосва вечерята си, постепенно вътре се спусна мрак, земният пролетен свят отстъпваше пред по-абстрактния небесен свят: розови драски по стратосферата, необятният студ на необятното пространство, първите звезди. Ето такъв беше животът му сега: прогонваше Джесика и в мига, в който тя изчезнеше, започваше да страда по нея. Поколеба се дали да не се върне в Минеаполис на сутринта, да прибере котката и да я върне на децата, които страдаха по нея, но не можеше да го направи, както не можеше да се обади на Джесика и да й се извини. Нямаше връщане назад. Стореното не можеше да бъде поправено. В Мънго Каунти в Западна Вирджиния, в най-тежкия ден от живота си, беше попитал родителите на Лалита дали имат нещо против да отиде да види тялото на дъщеря им. Те бяха студени, странни хора, инженери, говореха със силен акцент. Очите на бащата бяха сухи, но майката постоянно избухваше в силни, непредизвикани от нищо пронизителни вопли, които бяха като песен; приличаха по-скоро на някакъв ритуал, на оплакване не на конкретна личност, а на някаква абстрактна идея. Уолтър отиде сам до моргата без никаква идея в главата си. Любимата му лежеше под чаршафа на необичайно висока носилка, твърде висока, за да коленичи до нея. Косата й беше копринена, черна и гъста, но на челюстта й зееше жестока и непростима рана, а челото й, когато го целуна, беше студено, една справедлива вселена не би допуснала челото на млад човек да е толкова студено. Студът навлезе в него през устните му и не си отиде. Стореното не можеше да бъде поправено. Радостта му в този свят беше погинала и вече нищо нямаше смисъл. Ако се срещнеше с жена си, както настояваше Джесика, последните му мигове с Лалита щяха да потънат в миналото, а той имаше правото да не го допусне. Имаше правото, живеейки в тази несправедлива вселена, да бъде несправедлив с жена си, имаше правото да остави малките Хофбауеровчета да викат напразно своя Боби, защото нищо нямаше смисъл.

Инатът му да отказва му даде сили — достатъчно, за да става сутрин, да понася дългите дни и да шофира по задръстените от дошлите на почивка семейства и богатите жители на покрайнините пътища — да издържи още едно лято, най-самотното лято в живота му. Отклони предложението на Джоуи и Кони да му погостуват с оправданието, че е твърде зает (за което имаше известни основания, но не много), и сложи кръст на борбата с котките, които продължаваха да нахлуват в гората му; не можеше да си представи да се подложи на още една драма като тази с Боби. През август получи дебел плик от жена си, навярно някакъв ръкопис, свързан със „съобщението“, за което Джесика беше споменала, и го прибра неотворен в чекмеджето при старите данъчни декларации, банковите извлечения и непромененото си завещание. Няма и три седмици по-късно, получи добре опакован диск с подател „Кац, Ню Джърси“, който погреба неотворен в същото чекмедже. В тези две пратки, както и в заглавията по вестниците, които нямаше как да не прочете, докато пазаруваше във Фен Сити — нови кризи у дома и по света, нови лудости на бълващата лъжи десница, нови екологични бедствия в планетарното финално разиграване, — усещаше как външният свят го притиска, настоява да му обърне внимание, но стига да си стоеше сам в гората, Уолтър можеше да продължи да се инати. Беше издънка на стар род инатливци, джинсът му беше такъв. Като че ли почти нищо не беше останало от Лалита; тя го напускаше така, както мъртвите птички напускаха света на природата — те бяха невероятно леки и щом малкото им сърчице спреше, от тях оставаха само перушина и кухи кости, които вятърът бързо разнасяше, — но това само подсилваше решимостта му да държи здраво малкото, което все още пазеше от нея.

И точно заради това, когато едно октомврийско утро светът най-сетне го застигна под формата на нов хюндай, паркиран в двора му на обраслото място, където навремето Мич и Бренда държаха лодката си, той не спря да погледне кой е вътре. Бързаше за заседание на „Опазване на природата“ в Дълът и намали само колкото да види, че предната седалка е смъкната, шофьорът навярно спеше. Който и да беше в колата, сигурно щеше да си е отишъл, когато Уолтър се прибереше, защото защо иначе гостът не беше почукал на вратата му? Но когато зави от пътя по алеята в осем вечерта, колата си беше там, задните й стопове отразиха фаровете му.

Излезе и надникна през прозореца, колата беше празна, шофьорската седалка беше вдигната. В гората беше студено, нямаше вятър, миришеше на сняг; единственият звук беше едва доловим човешки говор откъм Кентърбридж Истейтс. Влезе отново в колата си и продължи към къщата, където някаква жена, Пати, седеше на прага. Беше облечена с джинси и тънко яке. Беше присвила крака към гърдите, за да се стопли, брадичката й лежеше върху коленете.

Той изключи двигателя и дълго чака, поне двайсет-трийсет минути, тя да стане и да го заговори, ако за това беше дошла. Но Пати не помръдна и накрая Уолтър събра смелост да излезе от колата и да тръгне към къщата. Спря се за миг на прага, на не повече от педя от нея, за да й даде шанс да каже нещо. Но тя не вдигна глава. Собственият му отказ да проговори беше толкова детински, че той не се сдържа и се усмихна. Усмивката му обаче беше опасно издайническа и Уолтър жестоко я смачка, насили се да влезе и затвори вратата.

Силата му обаче не беше безгранична. Нямаше как да не се спотайва в тъмното до вратата още дълго, около час, наострил уши да долови движение, да не изпусне и най-слабото потропване. Вместо това чу в главата си думите на Джесика, че трябва да бъде честен, че дължи на жена си поне любезността да я отпрати. Но след шест години мълчание той имаше чувството, че ако изговори и една дума, всичко ще се върне, ще потъпче отказа си и ще зачеркне смисъла му.

Накрая, все едно пробуждайки се от някакъв унес, той светна, изпи чаша вода и като компромисно решение се изправи пред чекмеджето, можеше поне да види какво иска да му каже светът. Първо отвори пратката от Джърси Сити. Нямаше писмо, само диск в целофанена обвивка. Издаден от малка компания соло албум на Ричард Кац, със северен пейзаж на обложката, върху който беше изписано името: „Песни за Уолтър“.

Чу силен вик, собствения си вик, който сякаш излизаше от нечие друго гърло. Негодникът му с негодник, не беше честно! Завъртя диска с трепереща ръка и прочете имената на песните. Първата се казваше „Две деца е добре, хич — още по-добре“.

— Какъв си негодник — усмихна се той през сълзи. — Изобщо не е честно, негодник проклет.

След като си поплака малко заради нечестността и заради възможността все пак Ричард да не е абсолютно безсърдечен, Уолтър прибра диска в опаковката и отвори плика от Пати. Вътре имаше ръкопис, от който той прочете само един кратък абзац, след което се втурна към вратата, отвори я и размаха страниците.

— Не го искам! — изкрещя той. — Не искам да чета какво си написала! Вземай си го, влизай в колата и се стопли, защото ще замръзнеш.

Тя наистина трепереше, но като че ли се беше вкочанила в позата си с прибрани колене и дори не се извърна да види за какво говори. Даже сведе още повече глава, все едно той беше посегнал да я удари.

— Прибери се в колата! Стопли се! Не съм те канил тук!

Тя едва-едва поклати глава или просто така му се стори, може би просто беше потреперила по-силно.

— Обещавам да ти се обадя — продължи Уолтър. — Обещавам да си поговорим по телефона, ако сега си тръгнеш и се стоплиш.

— Няма — прошепна тя.

— Добре тогава, умри от студ!

Затръшна вратата, прекоси къщата, изскочи навън от кухнята и се спусна към езерото. След като тя държеше да замръзне, той също щеше да стои навън на студа. Без да го съзнава, продължаваше да стиска ръкописа. От другата страна на езерото грееха ненужните светлини на Кентърбридж Истейтс, големите телевизионни екрани премигваха и показваха това, което светът смяташе, че му се е случило през този ден. Всички се бяха сгушили на топло, захранваните с въглища тецове вливаха ток по жиците, Арктика все още беше достатъчно арктическа, за да изпраща октомврийски студ в горите от умерения пояс. Винаги беше имал чувството, че не знае как да живее живота си, но никога досега не се беше чувствал толкова объркан. Захапката на студа вече не беше просто освежителна, ставаше неприятна, усещаше студа чак в мозъка на костите си; той се разтревожи за Пати. Изкачи обратно хълма с тракащи зъби, заобиколи къщата и я откри клюмнала на една страна, отпусната, забила глава в тревата. Вече не трепереше и това беше лош знак.

— Пати — той коленичи до нея. — Стига вече. Ще те внеса вътре.

Тя се размърда сковано. Мускулите й бяха изгубили гъвкавостта си, от якето й не идваше топлина. Уолтър се опита да я изправи, но не успя, затова я внесе на ръце, положи я на дивана и я затрупа с одеяла.

— Такава глупост! — Той сложи чайника на котлона. — От това се умира. Пати? Не е нужно температурата да е минус двайсет, достатъчно е да е и нула. Глупаво е да седиш там толкова дълго. Колко години си живяла в Минесота, а? Нищо ли не си научила? Как можеш да правиш такива глупости?

Включи радиаторите, занесе й чаша с гореща вода и я накара да отпие, но тя я изплю върху дивана. Уолтър поднеса отново чашата към устните й, но Пати поклати глава и изсумтя. Пръстите й бяха ледени, ръцете и раменете й бяха вкочанени.

— По дяволите, Пати, това е такава глупост! Защо го направи? Това е най-голямата глупост, която някога си ми причинявала.

Тя заспа, а той се съблече и Пати се събуди за миг, когато Уолтър отметна одеялата, свали якето й и се помъчи да издърпа джинсите й, след това легна до нея по боксерки и дръпна отгоре одеялата.

— Не заспивай — прошепна той, мъчейки се да покрие с тялото си студената й като мрамор кожа. — Най-голямата глупост ще е точно сега да заспиш, чуваш ли ме?

— Ммм… — отвърна тя.

Прегърна я, разтри я леко, не спираше да я ругае, ругаеше положението, в което го е поставила. Дълго време тя не се затопляше, постоянно се унасяше, но накрая нещо в нея прещрака, Пати започна да трепери и се притисна в него. Уолтър продължи да я прегръща и разтрива, а след това тя изведнъж отвори очи и го погледна.

Гледаше го, без да мига. В очите й все още си личеше някакво мъртвило, отдалеченост. Тя като че ли гледаше през него и чак отвъд, в студеното пространство на бъдещето, в което не след дълго и двамата щяха да са мъртви, в нищото, в което вече бяха преминали Лалита, майка му и баща му, и при все това го гледаше право в очите, и той усещаше как с всеки изминал миг тялото й се затопля. Затова той спря да гледа очите й и се взря в тях, задържа погледа й, преди да е станало късно, преди да е изчезнала тази връзка между живота и това, което идваше след него, за да й позволи да зърне всичко презряно в него, всичката омраза от двете хиляди самотни нощи, докато двамата все още бяха свързани с бездната, в която всяка тяхна дума, всяка постъпка, всяка причинена болка и споделена радост щеше да тежи по-малко от перце на вятъра.

— Аз съм — прошепна тя. — Само аз.

— Знам — отвърна той и я целуна.

Вероятността обитателите на Кентърбридж Истейтс да съжаляват за Уолтър, ако той си тръгне, беше в дъното на списъка им с възможни изходи за неговия случай. Никой, най-малко Линда Хофбауер, не би могъл да си представи онзи неделен следобед в началото на декември, когато съпругата му Пати спря неговия приус в Кентърбридж и започна да обикаля от врата на врата, представяше се с няколко думи и без да се натрапва, връчваше чинийка с опаковани с фолио домашно приготвени коледни сладки. Срещата с Пати постави Линда в неприятна ситуация, тъй като в съпругата на Уолтър нямаше нищо, което да не й хареса на пръв поглед, а и нямаше как да откаже такъв подарък. Ако не друго, то любопитството я подтикна да покани гостенката да влезе и докато се усети, Пати беше клекнала на пода, примамваше котките да дойдат да ги погали и разпитваше как се казват. Колкото мъжът й беше студен, толкова симпатична изглеждаше тя. На въпроса на Линда как така не са се виждали досега, Пати със звънък смях отговори: „О, с Уолтър се бяхме разделили за малко, за да си поемем дъх един от друг“. Странна и доста хитра формулировка, в която човек трудно можеше да намери нещо нередно или непристойно. Пати се задържа, колкото да се възхити на къщата и гледката към заснеженото езеро, и на тръгване покани Линда и цялото й семейство на партито, което организирали с Уолтър за Нова година.

Линда нямаше желание да прекрачи прага на убиеца на Боби, но когато разбра, че всички останали от Кентърбридж Корт (с изключение на две семейства, които вече бяха във Флорида) ще отидат на партито, се поддаде на любопитството и коледното великодушие. В интерес на истината, тя не беше радушно приемана в комплекса. Макар че разполагаше с всеотдайна група приятели и съюзници, с които ходеха заедно на църква, Линда вярваше силно в добросъседството, а май беше попрекалила с трите нови котки, които взе на мястото на Боби, който според някои мекушави съседи най-вероятно беше умрял от естествена смърт; като че ли хората смятаха, че го е направила от отмъстителност. И затова, макар че остави мъжа си и децата у дома, тя отиде с шевролета до къщата на Бърглъндови на Нова година и беше смаяна от гостоприемството, с което я посрещнаха там. Пати я представи на дъщеря си и на сина си и след това, без да я оставя нито за миг, я заведе до езерото, за да погледнат как изглежда къщата й отдалече. На Линда й мина през ума, че май си е намерила майстора и че може да научи от нея някои тънкости за печеленето на сърцата и умовете на хората; за по-малко от месец Пати беше успяла да очарова дори и тези съседи, които вече не отваряха широко вратите си, когато Линда отидеше да им се оплаква, а я оставяха да говори на студа. С няколко крайни забележки се опита да я подхлъзне да издаде непристойната си либерална същност, но след като не постигна нищо, я попита дали и тя е любителка на птиците („Не, но съм любителка на Уолтър и затова някак го понасям“ — отвърна Пати) и дали вече е избрала коя от местните църкви ще посещава („Хубаво е, че са толкова много“ — отговори Пати), и стигна до извода, че новата й съседка е твърде опасен противник, с когото не бива да влиза в открита вражда. Финалният удар на Пати беше приготвеният от нея някакъв изключително апетитен деликатес, от който Линда си напълни чинията с едва ли не приятно усещане за поражение.

— Линда — приближи се към нея Уолтър, когато тя си сипваше за втори път, — много ти благодаря, че дойде.

— Много мило, че ме поканихте — отвърна тя.

Той беше гладко избръснат, явно беше започнал да се бръсне редовно след появата на жена си.

— Ужасно мъчно ми стана, като чух за изчезването на котарака ти.

— Така ли? Мислех, че мразиш Боб.

— Ненавиждах го. Той беше машина за убиване на птички. Но знам, че го обичахте и на човек му е трудно, когато загуби домашен любимец.

— Е, сега имаме три котки.

Уолтър кимна спокойно.

— Постарай се да не ги пускаш навън. В къщата ще са в по-голяма безопасност.

— Извинявай, това заплаха ли е?

— Не, ни най-малко — отрече той. — Просто това е самата истина. Светът е опасен за малките животни. Искаш ли да ти донеса нещо за пиене?

В онзи ден и в последвалите месеци за всички беше ясно, че разведряващото влияние на Пати се отразява най-благотворно на самия Уолтър. Сега, вместо да профучава покрай съседите си с гневния си приус, той спираше, смъкваше прозореца и поздравяваше. През почивните дни водеше Пати на леда, който хлапетата разчистваха, за да играят хокей, и я учеше да кара кънки, за нула време тя стана много добра. В по-топлите дни Бърглъндови излизаха да се разхождат, понякога стигаха чак до Фен Сити и когато времето трайно се затопли, през април, Уолтър отново обиколи къщите в комплекса, но не за да мърмори срещу котките, а да покани съседите на поредица от научни излети през май и юни, организирани от него и някакъв негов приятел учен, за да опознаят богатствата на околността и да видят отблизо прекрасните животни, с които е пълна гората. Това беше последната капка, след която Линда Хофбауер размаха бяло знаме, призна се за напълно победена от Пати и заяви, че тя знае как да се оправя със съпруга си, а съседите харесаха новия й тон и започнаха да отварят вратите си по-широко за нея.

И затова толкова изненадващо се натъжиха, когато по средата на лятото, през което Бърглъндови организираха няколко партита на двора и гостуваха на много от семействата в комплекса, се разнесе новината, че заминават за Ню Йорк в края на август. Пати обясни, че има хубава работа в образователната система, към която искала да се върне, а и майка й, роднините й, дъщеря й и най-добрият приятел на Уолтър живеели в Ню Йорк или близо до него, и че макар че двамата с Уолтър много обичали къщата край езерото, нищо не е вечно. На въпросите дали ще се връщат през летата, тя отговаряше с помръкнало лице, че Уолтър оставял имота за убежище за птици под надзора на местна природозащитна организация.

Няколко дни след като Бърглъндови заминаха с един голям камион, взет под наем, чийто клаксон Уолтър натисна, докато Пати махаше за довиждане, дойдоха служители на някаква специализирана компания и вдигнаха висока, непреодолима от котки ограда около целия имот (сега, след като Пати вече я нямаше, Линда Хофбауер се осмели да заяви, че оградата е доста грозна), а след това строителни работници изтърбушиха малката къща на Бърглъндови, оставиха само външните стени като убежище за бухалите и лястовиците. И до ден днешен свободен достъп до резервата имат само птиците и жителите на Кентърбридж Истейтс, които знаят комбинацията за вратата под малката плоча със снимка на красива млада тъмнокожа жена, чието име носи резерватът.

Информация за текста

Сканирал: dune, 2015

Разпознаване, корекция и форматиране: ventcis, 2015

Издание:

Джонатан Франзен

СВОБОДА

Американска. Първо издание

Преводач Владимир Молев

Коректор Соня Илиева

Художник на корицата Стефан Касъров

Формат 60x90/16

Печатни коли 30,5

ИК „Колибри“, 2013

ISBN 978-619-150-166-3

1000 София, ул. „Иван Вазов“ №36

тел. 987 48 10

e-mail: colibri@colibri.bg

Предпечатна подготовка „Пре Принт БГ“

Печатница „Инвестпрес“

1

Превод Валери Петров. — Б.пр.

2

Прозвище на градовете Сейнт Пол и Минеаполис, които са разположени един срещу друг и образуват една от големите агломерации в САЩ. — Б.пр.

3

Легендарен дървосекач от американския фолклор. — Б.пр.

4

Ромът ми замая главата. — Б.пр.

5

Прозвище на баскетболния отбор на Минесота. — Б.пр.

6

Герой от американския фолклор, спътник на дървосекача Пол Бъниън, за когото се твърди, че е родом от Брейнард. — Б.пр.

7

Героиня от мюзикъла „Моята прекрасна лейди“. — Б.пр.

8

Песен от мюзикъла „Моята прекрасна лейди“. — Б.пр.

9

Пати видя снимка на Кадафи няколко години след завършване на колежа и тогава, макар и веднага да й направи впечатление приликата му с Ричард Кац, не отдаде особено значение на факта, че според нея Либия имаше най-симпатичния държавен глава на света. — Б.а.

10

Съжалявам, много е топло, какво иска госпожата (исп.). — Б.пр.

11

Патерици (исп.). — Б.пр.

12

Докато пътуваше с автобуса от Чикаго за Хибинг, на Пати й мина мисълта, че може би Ричард я е отхвърлил, защото тя не харесва неговата музика и това го дразни. Не че можеше да направи нещо по този въпрос. — Б.а.

13

„Мъжът със сивия костюм“ е роман на Слоун Уилсън, фразата става нарицателна за делови човек/чиновник. — Б.пр.

14

Игра на думи, на английски името звучи като cats (котки). — Б.пр.

15

Една от най-влиятелните екологични организации в САЩ, занимаваща се предимно с опазването на птиците. — Б.пр.

16

Фамилията Джей (Jay) на английски означава „сойка“. — Б.пр.

17

Известен стих на О. Наш (1902–1971) от хумористичните му „Размисли за стопяването на леда“. — Б.пр.

18

Празнично честване на петнайсетия рожден ден на момичетата в Латинска Америка, възприема се като раздяла с детството и навлизане в света на възрастните. — Б.пр.

19

Името на групата „Уолнът Сърпрайз“ означава „Орехова изненада“. — Б.пр.

20

Името на групата „Брайт Айс“ означава „Блеснали очи“. — Б.пр.

21

Препратка към песента на U2 „Mysterious ways“. — Б.пр.

22

Коне (исп.). — Б.пр.

23

Внимавай! (Исп.) — Б.пр.

24

Желаете ли нещо, нещо, нещо? (Исп.) — Б.пр.

25

Нещо, нещо, нещо опасно (исп.). — Б.пр.

26

Заповед (иврит), най-често Божия заповед, в по-широк смисъл нещо добро. — Б.пр.

27

В „Уолдън, или живот в гората“ американският писател и мислител Хенри Дейвид Торо (1817–1862) описва доброволния си изгнанически живот в къщичка на брега на едноименното езеро. — Б.пр.

28

Привърженици на фриганизма, алтернативно течение, противопоставящо се на потребителската култура. — Б.пр.

29

Прозвище на щатите в Средния запад и Североизточното крайбрежие на САЩ, в които е съсредоточено промишленото производство на страната. — Б.пр.

Content

Джонатан Франзен
Свобода

Добри съседи

Бяха допуснати и грешки

Първа глава: Мила и добра

Втора глава: Най-добри приятелки

Трета глава: Свободният пазар насърчава съревнованието

2004 година

Кариерен способ

В света на жените

Гневът на добрия мъж

Достатъчно!

Неприятности

Звяра от Вашингтон

Бяха допуснати и грешки

Четвърта глава: Шест години

Езерото Кентърбридж Истейтс

Информация за текста

1