Джонатан Франзен

Поправките

За автора

Джонатан Франзен (Jonathan Franzen) е американски писател. Роден е в Чикаго, Илинойс, израства в предградията на Сейнт Луис, Мисури. Завършва „Swarthmore College“. Живее в Манхатън, Ню Йорк, пише за списание Ню Йоркър.

Сейнт Джуд

Яростта на нахлуващия от прериите студен есенен фронт. Усеща се: ще се случи нещо ужасно. Слънцето ниско в небето, мъждукащ светлик, изстиваща звезда. Повей след повей безредие. Дърветата се гънат, температурите падат, иде краят на целия северен религиозен култ към материалния свят. Дворове без деца. Удължени сенки по пожълтяла трева. Червен, летен и блатен бял дъб ръсят жълъди по къщи с изплатени ипотеки. Потракват капаци на прозорци на празни спални. И боботенето, и свистенето на сушилнята за дрехи, гърленото прение на машината за издухване на листа, омекващите в книжна кесия ябълки, местен сорт, миризмата на бензин, с който Алфред Ламбърт беше почистил четката след сутрешното боядисване на дървената люлка на верандата.

Три следобед беше опасно време в тези геронтократски предградия на Сейнт Джуд. Алфред се беше събудил в голямото синьо кресло, в което дремеше от обед. Беше си взел дрямката, а местните новини бяха чак в пет. Двата празни часа бяха като пълен с гной джоб, в който се развива възпалителен процес. Алфред се надигна тежко, застана до масата за пинг-понг и напразно се ослуша за Инид.

Цялата къща се огласяше от звън, който само те двамата можеха да чуят. Тревожен звън. Същият като от металния диск с електрическо чукче, който прогонваше учениците от класните стаи при противопожарно учение. Той звънеше от толкова отдавна, че Ламбъртови вече не чуваха самия сигнал „тревога“, а – както става с всеки шум, който продължава толкова дълго, че човек може на спокойствие да го разчлени на звуците, от които е съставен (или пък както когато се взираш в някоя дума, докато накрая тя не се разпадне в низ от мъртви букви) – единствено бързото удряне на чукчето по металния резонатор, не един ясен тон, а неравна поредица от почуквания с дразнещо покритие от обертонове; звънът отекваше от години и вече просто се сливаше с фона, освен в някои сутрешни часове, когато единият или другият се будеше, облян в пот, и си даваше сметка, че не помни откога се е появил този звън в главите им, дето звънтеше от толкова отдавна, че звукът беше заменен от някакъв метазвук, който се усилваше и отслабваше не в ритъма на звуковите вълни, а на много, много по-бавното укрепване и залиняване на осъзнаването на звука. А това осъзнаване се изостряше най-вече, когато времето навън будеше тревога. Тогава Инид и Алфред – тя коленичила в трапезарията пред отворените чекмеджета, той в мазето, взрян в злополучната маса за пинг-понг – имаха чувството, че едва ли не ще се пръснат от тревога.

Тревога за талоните с отстъпка в чекмеджето със свещи в дизайнерски есенни цветове. Талоните бяха захванати с ластик и Инид бавно проумяваше, че крайният срок за използването им (често пъти наперено ограден с червен кръг от производителя) е изтекъл преди месеци и дори години: стотината талона, на обща стойност над шейсет долара (над сто и двайсет в супермаркета „Чилтсвил“, където стойността на талоните се удвояваше), вече не ставаха за нищо. „Тилекс“ с отстъпка шейсет цента. „Екседрин“ с отстъпка от долар. Датите дори не бяха скорошни. Датите бяха праисторически. Тревожният звън отекваше от години.

Тя бутна талоните обратно при свещите и затвори чекмеджето. Търсеше едно писмо, пристигнало с препоръчана поща преди няколко дни. Тогава Алфред чу тропането на пощальона по вратата и закрещя: „Инид! Инид!“, толкова силно, че нямаше как да чуе отговора ѝ: „Аз ще отворя, Ал!“. Продължи да я вика, като постепенно се приближаваше, но тъй като подателят беше корпорация „Аксон“, улица „Двайсет и четвърта“, Източна индустриална зона, Швенксвил, Пенсилвания, и тъй като в ситуацията с „Аксон“ имаше някои аспекти, които Инид се надяваше да са останали неизвестни за Алфред, тя набързо пъхна писмото някъде в радиус от метър и половина от входната врата. Алфред изскочи от мазето, боботейки гръмовно като земекопна машина: „Някой чука на вратата!“, Инид изкрещя: „Пощальонът! Пощальонът!“, и той поклати объркано глава, всичко беше толкова сложно...

Инид беше сигурна, че ако не се налагаше през пет минути да се чуди какво прави Алфред, главата ѝ ще се проясни. Но колкото и да се опитваше, тя не успяваше да пробуди у него интерес към живота. Предложи му да се захване отново с металургичните си занимания, а той я погледна, все едно е полудяла. Попита го дали не може да свърши нещо на двора, а той отговори, че го болят краката. Напомни му, че съпрузите на всичките ѝ приятелки си имат хоби (Дейв Шумпърт – рисуване по стъкло, Кърби Рут – миниатюрни къщички за гнездене на розови финки, Чък Мейснър – ежечасно следене на борсата), а Алфред реагира, все едно тя се опитваше да му попречи да свърши някаква важна задача. И каква беше тази важна задача? Боядисването на люлката на верандата? Та с нея се занимаваше от Деня на труда^1. Доколкото Инид си спомняше, предишния път я беше боядисал за два часа. А сега слизаше в работилницата си всяка сутрин и когато след един месец тя надникна да види докъде е стигнал, видя, че са готови само крачетата.

1 В САЩ – първият понеделник на септември. – Б. пр.

Той като че ли искаше да го остави на мира. Оплака се, че четката е засъхнала и затова вървяло толкова бавно. Изстъргването на старата боя било пипкаво, като да белиш боровинки. Долу имало щурци. На Инид ѝ се стори задушно, но може би това се дължеше на миризмата на бензин и на влагата в работилницата, която лъхаше на пикоч (ама не можеше да е пикоч, нали?). Тя хукна обратно по стълбите да търси писмото от „Аксон“.

Шест дни в седмицата през процепа на входната врата пристигаха купчини пликове и брошури и тъй като на първия етаж не биваше да се трупа нищо случайно – преструвката на живеенето в тази къща беше, че никой не живее в нея, – Инид се изправяше пред голямо тактическо предизвикателство. Не се възприемаше като партизанка, но беше точно такава. Денем пренасяше снаряжение от скривалище на скривалище, изплъзвайки се изпод носа на правителствените отряди. Нощем, на светлината на очарователна, но твърде тъмна нощна лампа на твърде малката масичка за кафе, провеждаше важни операции: плащаше сметки, оправяше чековите книжки, опитваше се да дешифрира сметките за доплащане на „Медикеър“ и да разгадае заплашителното „Трето последно предупреждение!“ от някаква медицинска лаборатория, която настояваше за незабавно заплащане на 0,22 долара, като в същото време показваше баланс от 0,00 долара, според който Инид не дължеше нищо, а и така или иначе, в писмото нямаше адрес, на който да изпрати парите. Първото и второто предупреждение вероятно бяха скрити някъде, но предвид ограниченията, при които се налагаше да води войната си, Инид не беше съвсем сигурна къде точно се намират те в този момент. Подозираше, че може да са в долапа във всекидневната, но правителствените сили в лицето на Алфред гледаха някакво публицистично предаване по кабелната телевизия, като той, за да не заспи, беше увеличил звука докрай и беше оставил всички лампи във всекидневната запалени; освен това имаше немалка вероятност при отварянето на вратичката на долапа отвътре да се излее водопад от каталози и списания „Красив дом“, които да повлекат всевъзможни проспекти на „Мерил Линч“ и да предизвикат гнева на Алфред. Възможно беше и предупредителните писма да не са там, тъй като понякога правителствените сили нападаха скривалищата ѝ и заплашваха да „изхвърлят“ всичко, ако тя не подреди, но Инид беше твърде заета да избягва тези нападения, за да се хване да подреди, в последователността от насилствени премествания и депортирания се губеше и най-смътното подобие на ред, така че накрая в някоя пазарска чанта на „Нордстром“ с откъсната дръжка, разквартирувана зад провисналата кувертюра на леглото, се оказваше цялата жалка бъркотия на бежанския живот – отделни броеве на „Грижи за дома“, черно-бели снимки на Инид от четирийсетте, рецепти на пожълтяла вестникарска хартия за салата от свежа маруля, последните сметки за телефона и газта, подробното първо писмо от медицинската лаборатория, в което се казваше, че не бива да обръща внимание на искания за плащане на стойност под петдесет цента, безплатна снимка от круиз, на която Инид и Алфред бяха с гирлянди от цветя по вратовете и пиеха коктейли от кокосови черупки, и единствените оцелели екземпляри на актовете за раждане на две от децата им например.

Макар че видимият враг на Инид беше Алфред, тя беше партизанин заради къщата, която беше окупирала и двамата. Мебелите в нея не търпяха шум и глъчка. Масите и столовете бяха от „Итън Алън“. Скриновете бяха пълни със „Споуд“ и „Уотърфорд“. Задължителните фикуси, задължителните аспарагуси. Разтворени броеве на „Архитекчъръл Дайджест“ на ниски масички със стъклени плотове. Туристически трофеи – китайски порцелан, музикална кутия от Виена, която от време на време Инид навиваше и отваряше. Мелодията беше „Непознати в нощта“.

За съжаление, Инид не притежаваше нужния за поддържането на подобна къща характер, а Алфред нямаше неврологичните дадености за това. Гневните му викове при откриването на следи от подривни партизански действия – пазарска чанта на „Нордстром“, хваната посред бял ден на стълбите към мазето, заради която едва не се беше строполил долу – бяха викове на правителство, което повече не може да управлява. В последно време той успяваше да накара калкулатора си да изплюе само безумни осемцифрени числа. След като отдели цял следобед за осигуровките на чистачката, пресметна ги пет пъти и получи четири различни числа, а накрая се спря на това, което се повтаряше (635,68 долара) – всъщност осигуровките възлизаха на 70,00 долара, – Инид предприе нощна атака над неговото шкафче с документи и му отмъкна всички данъчни декларации, което вероятно щеше да подобри ефективността на домакинството, ако декларациите не се бяха озовали в една пазарска чанта на „Нордстром“, скрити под поставените най-отгоре за заблуда стари броеве на „Грижи за дома“; заради тази загуба в резултат на бойните действия чистачката започна сама да попълва декларациите си, като Инид само ѝ пишеше чековете, а Алфред объркано клатеше глава.

Съдбата на повечето от поставените в мазетата маси за пинг-понг е накрая да служат за други, по-отчаяни игри. След пенсионирането си Алфред иззе източния ѝ край за кореспонденцията си и финансовите си дела. В западния разположи малкия цветен телевизор, на който възнамеряваше да гледа местните новини от голямото си синьо кресло, но сега той беше изцяло затрупан от „Грижи за дома“, празнични кутии от сладки и натруфени, изработени от евтини материали свещници, които Инид така и не намираше време да занесе в магазина за втора ръка „Почти нов“. Масата за пинг-понг беше единственото поле, на което гражданската война се водеше открито. В източния ѝ край калкулаторът на Алфред беше приклещен между кашпи с цветни мотиви, подложки за хранене, сувенир от „Епкът Сентър“ и инструмент за вадене на костилки на череши, който Инид притежаваше от трийсет години, но никога не беше използвала, докато в западния ѝ край Алфред – Инид така и не можеше да разбере по какви причини – беше натрошил на парчета един венец, направен от шишарки и боядисани със спрей лешници и бразилски орехи.

Вдясно от масата за пинг-понг беше работилницата, където се помещаваше металургичната лаборатория на Алфред. Сега там живееха колония неми пепелявосиви щурци, които, когато се подплашеха, се разпиляваха из цялата стая като шепа изтървани стъклени топчета, някои отскачаха под невъзможни ъгли, други падаха под тежестта на обилната си протоплазма. Тези щурци се размазваха изненадващо лесно и после за почистването отиваха поне няколко салфетки. Инид и Алфред страдаха от множество тегоби, които смятаха за изключителни, прекомерни – срамни, – и щурците бяха една от тях.

Сивкав прах на зли магии и паяжини на черни уроки покриваха плътно старата електрическа пещ, стъклениците с екзотичния родий, зловещия кадмий и неразрушимия бисмут, изписаните на ръка етикети, пожълтели от изпаренията на царската вода в шише със стъклена запушалка, тетрадката, в която последният ред, изписан от ръката на Алфред, беше отпреди петнайсет години, преди да започнат предателствата. Един най-обикновен, дружески настроен молив все още лежеше захвърлен на тезгяха, където Алфред го беше оставил преди десетилетие; отминалите години бяха пропили молива с враждебност. Азбестови ръкавици висяха на пирон под два сертификата на американското патентно ведомство, чиито рамки се бяха изметнали от влагата. Върху капака на микроскопа лежаха големи люспи оронена от тавана боя. Единствените предмети в стаята, които не бяха покрити с прах, бяха люлката, кутия боя, няколко четки и няколко кутии от кафе „Юбен“, които, въпреки нарастващите обонятелни доказателства, Инид предпочиташе да не вярва, че са пълни с урина – защо съпругът ѝ би пикал в кутия от кафе, след като на по-малко от десет метра имаше толкова хубава малка тоалетна?

Вляво от масата за пинг-понг беше разположено голямото синьо кресло на Алфред. Креслото беше с дебела подплата, едва ли не царствено. Беше кожено и ухаеше на „Лексус“. На нещо модерно, медицинско и непропускливо, от което с едно бръсване на влажен парцал можеш да премахнеш миризмата на смърт, преди на него да седне следващият берящ душа.

Креслото беше единствената голяма покупка, която Алфред беше направил без одобрението на Инид. Когато го изпратиха в командировка в Китай за преговори с китайски железопътни инженери, той взе и Инид, и двамата отидоха в един тъкачен завод, за да си купят килим за всекидневната. Не бяха свикнали да харчат пари за себе си и затова избраха евтин килим с простички сини шарки, пресъздаващи йероглифите от „Книга на промените“, на бежов фон. Няколко години по-късно, след като се пенсионира от „Мидланд Пасифик Рейлроуд“, Алфред реши да смени старото черно кожено кресло, миришещо на крава, в което гледаше телевизия и подрямваше. Искаше нещо удобно, разбира се, но след като цял живот се беше грижил за другите, сега му трябваше не просто удобство, а паметник на това си искане. Затова отиде сам в един луксозен магазин за мебели и се спря на едно доживотно кресло. Инженерско кресло. Толкова голямо, че и най-едрият мъж би се губил в него; кресло, създадено да понася тежко натоварване. И тъй като синята му кожа долу-горе пасваше на синята шарка на китайския килим, Инид нямаше друг избор, освен страдалчески да приеме разполагането му във всекидневната.

Не след дълго обаче Алфред започна да разлива безкофеиново кафе по бежовия простор, щуреещи внуци разпиляваха и стъпкваха боровинки и пастели и Инид заподозря, че килимът е бил грешка. Струваше ѝ се, че с опитите си цял живот да пести пари е допускала много подобни грешки. Стигна дотам, да смята, че по-добре изобщо да не беше купувала килим, отколкото точно този. Накрая, когато дремките на Алфред се проточиха в омагьосана омая, смелостта ѝ нарасна. Преди години майка ѝ ѝ беше оставила малко наследство, което тя беше инвестирала. Към главницата се беше натрупала лихва, стойността на някои акции се беше покачила доста и сега Инид разполагаше със свои доходи. Преосмисли всекидневната в зелено и жълто. Поръча нови дамаски. Дойде майстор да смени тапетите и Алфред, който временно беше разквартируван да дреме в трапезарията, скочи, все едно сънуваше кошмар:

– Пак ли ремонт?

– Парите са си мои – отвърна Инид. – Ще ги харча така, както си искам.

– Ами парите, които съм изкарал аз? Това, което аз съм изработил?

Този аргумент имаше сила преди – той беше, така да се каже, конституционната основа на легитимността на тирана, – но вече не важеше.

– Килимът е почти на десет години и петната от кафе не могат да се изперат – отговори тя.

Алфред посочи синьото кресло, което под найлоните на тапетаджията приличаше на купчина боклук, приготвена за откарване към пещите на топлоцентралата. Трепереше смаяно, не можеше да повярва, че Инид е забравила това съкрушително опровержение на аргумента си, тази върховна пречка пред плановете си. Като че ли всичката несвобода, в която беше прекарал седем десетилетия от живота си, бяха въплътени в това шестгодишно, но на вид съвсем ново кресло. Устните му се разтегнаха в усмивка, лицето му сияеше от ужасното съвършенство на логиката му.

– А какво ще правим тогава с креслото? – попита той. – Какво ще правим с креслото?

Инид погледна креслото. Изражението ѝ показваше единствено раздразнение, нищо повече.

– Никога не съм го харесвала.

Сигурно това бяха най-ужасните думи, които можеше да каже на Алфред. Креслото беше единственият знак, с който той беше показвал някога, че има своя представа за бъдещето. Думите на Инид го изпълниха с такава тъга – изпитваше такава жал към креслото, такава солидарност с него, такава смаяна мъка заради предателството, – че дръпна найлоните, нагласи се в него и заспа.

(Така се познаваха местата под властта на магията: там хората просто заспиваха.)

Когато стана ясно, че не само килимът, но и креслото на Алфред трябва да си ходят, от килима се отърваха лесно. Инид пусна обява в безплатния местен вестник и омота в мрежата си една нервна женица, която все още допускаше подобни грешки и която извади от чантичката си шепа смачкани петдесетачки и ги подреди и заглади с треперещи пръсти.

А креслото? Креслото беше паметник и символ и не можеше да бъде разделено от Алфред. Можеше само да бъде преместено и затова се озова в мазето, а Алфред го последва. И така в дома на Ламбъртови, както и в целия Сейнт Джуд, и дори в цялата страна, животът мина под земята.

Инид чуваше как на горния етаж Алфред отваря и затваря чекмеджета. Винаги когато им предстоеше виждане с децата, го обземаше възбуда. Виждането с децата като че ли вече беше единственото, което го интересуваше.

В лъснатите до блясък прозорци на трапезарията бушуваше хаос. Свиреп вятър, препокриващи се сенки. Инид беше проверила навсякъде за писмото от „Аксон“, но него го нямаше.

Алфред стоеше в голямата спалня и се чудеше защо чекмеджетата на скрина са отворени, кой ги е отворил и дали не е бил той самият. Нямаше как да не вини Инид за объркването си. За това, че наблюдавайки, утвърждава съществуването на безпомощността му. Задето тя самата съществува и може да е отворила чекмеджетата.

– Ал? Какво правиш?

Той се обърна към вратата, тя стоеше на прага. Понечи да отговори: „Ами... – но винаги когато го сепнеха, и най-простото изречение се превръщаше в залутване в гората; изгубеше ли от поглед светлината на поляната, от която беше тръгнал, бързо осъзнаваше, че трохите, които пускаше зад себе си, за да не се загуби, са изядени от птиците, безшумни ловки създания, които не се виждаха ясно в мрака, но които бяха толкова многобройни и се нахвърляха така ненаситно, че все едно самите те бяха тъмнината, сякаш тъмнината не беше нещо еднородно, не е липса на светлина, а нещо живо и корпускулярно; и наистина, когато като прилежен ученик беше срещнал думата „крепускулярен“2 в „Съкровищница на английската поезия“ на Маккей, корпускулите от часовете по биология се бяха влели в разбирането му на думата, така че през целия си съзнателен живот беше съзирал в здрача корпускулярност като в зърнистостта на високоскоростната лента, с която се снима при слаба разсеяна светлина, като при някакво зловещо разлагане; оттук и паниката на човек, предаден вдън гората, където тъмнината е тъмнината на скорци, закриващи залеза, или на черни мравки, покрили мъртъв опосум; не просто съществуваща тъмнина, а тъмнина, която активно поглъща ориентирите, които той съзнателно си е създал, за да не се изгуби; но в мига, в който осъзнаеше, че е изгубен, времето започваше да тече прекрасно бавно и така той откриваше неподозирана до този момент вечност в пространството между думите, или по-точно се оказваше хванат в това пространство между думите и само стоеше и гледаше, докато времето продължаваше без него, безгрижното момче в душата му се втурваше щуро сред дърветата и изчезваше от поглед, докато порасналият Ал гледаше със странна безстрастна напрегнатост дали завладяното от паника момче ще успее, макар че вече не знае къде се намира, нито пък къде точно е навлязло в дебрите на това изречение, да изскочи на просеката, където го чака Инид, без изобщо да съзира гората, – ...стягам си багажа“, чу се да казва. Това звучеше правилно. Глагол, местоимение, съществително. Пред него имаше куфар, важно потвърждение. Не беше се издал.

2 Здрачен, тъмен (лат.). – Б. пр.

Но Инид отново беше отворила уста. Лекарят беше казал, че слухът му е леко увреден. Той се намръщи, не я беше чул.

– Днес е четвъртък! – повиши глас тя. – Заминаваме в събота.

– Събота! – повтори той.

Тя го нахока и за миг крепускулярните птици се отдръпнаха, но навън вятърът беше угасил слънцето и беше станало студено.

Провалът

Прииждаха тромаво по дългия коридор – Инид накуцваше, щадейки болящата я тазобедрена става, Алфред загребваше въздуха с провиснали ръце, несигурните му нозе щапукаха по летищния балатум; и двамата носеха раници „Нордик Плежърлайнс“ и се взираха съсредоточено в краката си, измервайки опасното разстояние три крачки напред. За всеки, който видеше как отклоняват очи от устремените край тях тъмнокоси нюйоркчани или пък зърнеше сламената шапка на Алфред, извисила се на височината на айовска царевица в Деня на труда, или пък опънатите по отпуснатите бедра на Инид жълти вълнени панталони, беше очевидно, че са провинциалисти от Средния запад и са изплашени. Но за Чип Ламбърт, който ги чакаше до бариерата, те бяха непоносима досада, смъртна заплаха.

Чип, който беше скръстил ръце отбранително, вдигна едната и подръпна обицата от ковано желязо на ухото си. Страхуваше се, че може да я изтръгне от меката възглавничка – и най-силната болка, която можеха да предизвикат нервните окончания по ухото му, нямаше да е достатъчна, за да го накара да се стегне. Застанал до металодетектора, той гледаше как една девойка с небесносиня коса изпреварва родителите му, синьокоса девойка на двайсетина години, апетитна непозната с халки по устните и веждите. Мина му през ума, че ако я вкараше в леглото си за миг, то щеше да успее да се изправи уверено пред родителите си; ако се любеше с нея постоянно, докато те бяха в града, щеше да преживее посещението им. Чип беше висок, с атлетично от фитнеса тяло, бръчици край очите и рядка жълтеникава коса; ако девойката го забележеше, сигурно щеше да си помисли, че е малко старичък за кожените дрехи, с които се беше облякъл. Докато тя го отминаваше забързано, той подръпна обицата си по-силно, за да заглуши болката от изчезването ѝ от живота му завинаги и да съсредоточи вниманието си върху баща си, чието лице се озаряваше, съзрял сина си сред толкова непознати. Клатушкайки се, сякаш газеше във вода, Алфред стигна до Чип и сграбчи дланта и китката му, все едно бяха спасително въже.

– Е! – рече той. – Е!

Инид докуцука след него.

– Чип – извика тя, – какво си направил с ушите си?

– Тате, мамо – процеди през зъби Чип, като се надяваше, че синьокосата девойка е твърде далече, за да ги чуе. – Радвам се да ви видя.

След миг бунтовен размисъл за раниците им – може би „Нордик Плежърлайнс“ изпращаха такива раници на всеки клиент с циничната идея за евтина реклама по улиците или като практичен вариант за обозначаване на пасажерите за по-лесно следене при слизането им на брега, или пък с благородната цел за създаване на сплотена дружеска атмосфера, а може би Инид и Алфред нарочно бяха запазили раниците от предишно пътуване с „Нордик Плежърлайнс“ и от криворазбрано чувство за лоялност бяха решили да ги вземат и за този круиз; и в двата случая готовността на майка му и баща му да се превърнат в проводници на корпоративна реклама смайваше Чип, – той ги нарами и се нагърби с тежестта да види летището „Ла Гуардия“, Ню Йорк, живота, дрехите и тялото си през разочарованите очи на родителите си.

Като че ли чак сега забелязваше мръсния балатум, размахващите табелки с имена шофьори с вид на убийци, вързопа кабели, провиснал от дупка в тавана. Съвсем ясно чу думата „копеле“. Пред големите стъклени стени на чакалнята двама бангладешци бутаха угаснало такси през дъжда и воя на гневни клаксони.

– В четири трябва да сме на кея – заяви Инид. – Баща ти се надяваше да види бюрото ти в „Уолстрийт Джърнъл“. – Тя повиши глас: – Ал? Ал?

Въпреки че вече се беше попрегърбил, Алфред все още изглеждаше внушително. Косата му беше бяла, гъста и лъскава като козина на бяла мечка, яките мускули на раменете му, които Чип помнеше как се напрягат, когато баща му посегнеше да шляпне някое от децата си, обикновено самия Чип, все още изпълваха сивото му спортно сако.

– Ал, нали каза, че искаш да видиш къде работи Чип? – извика Инид.

Алфред поклати глава.

– Нямаме време.

Лентата за багажа се въртеше празна.

– Изпи ли си хапчето? – попита Инид.

– Да – кимна Алфред. Затвори очи и бавно повтори: – Изпих си хапчето. Изпих го. Изпих го.

– Доктор Хеджпет му предписа ново лекарство – обясни Инид на Чип, който беше сигурен, че баща му изобщо не е проявявал интерес към работното му място. И тъй като Чип нямаше нищо общо с „Уолстрийт Джърнъл“ – изданието, на което сътрудничеше, и то без заплащане, беше „Уорън Стрийт Джърнъл: месечник за трансгресивно изкуство“; освен това току-що беше завършил един сценарий и работеше почасово като коректор в „Браг Нътър и Спей“ от почти две години, откакто беше загубил мястото си на преподавател по текстови артефакти в колежа Д. в Кънектикът заради нарушение на правилника, свързано с една студентка, което се размина на косъм с повдигане на обвинения в съда и което, макар родителите му така и да не бяха узнали за него, сложи край на поредицата от успехи, с които майка му се хвалеше у дома в Сейнт Джуд; Чип беше съобщил на родителите си, че се отказва от преподаването, за да се посвети на писането, и когато майка му го притисна за повече подробности, спомена „Уорън Стрийт Джърнъл“, Инид не чу хубаво името и веднага разтръби новината сред приятелките си Естер Рут, Беа Мейснър и Мери-Бет Шумпърт; Чип беше имал множество възможности да я поправи при ежемесечните си телефонни обаждания у дома, но вместо това той съзнателно подхранваше погрешното ѝ убеждение; от това нещата доста се усложняваха не само защото „Уолстрийт Джърнъл“ се продаваше и в Сейнт Джуд, а майка му нито веднъж не беше споменала, че е потърсила името му във вестника и не го е открила (което означаваше, че тайно в себе си тя прекрасно знаеше, че той не публикува там), а и също така, защото авторът на статии като „Креативна изневяра“ и „Възхвала на мръсните бардаци“ се стремеше да съхрани в майка си точно тази заблуда, която „Уорън Стрийт Джърнъл“ целеше да разруши, а той беше на трийсет и девет години и винеше родителите си за това, в което се беше превърнал, – той се зарадва, че майка му не настоя повече.

– Сега е по-добре, треперенето намаля – добави Инид по-тихо, така че Алфред да не я чуе. – Единственият страничен ефект е, че са възможни халюцинации.

– Това е доста значим страничен ефект – отвърна Чип.

– Доктор Хеджпет твърди, че всъщност заболяването е в много лека форма и почти изцяло може да се овладее само с лекарства.

Алфред наблюдаваше отвора на лентата за багаж, край която се посбутваха за по-предни позиции бледи пътници. По балатума, посивял от прашните частици, смъкнати от дъжда, се виждаха преплетени следи. Светлината беше с онзи цвят, който човек вижда пред очите си, когато му стане лошо в колата.

– Ню Йорк! – възкликна Алфред.

Инид намръщено разглеждаше панталоните на Чип.

– Не са кожени, нали?

– Напротив.

– И как ги переш?

– Това е кожа. Те са като втора кожа на тялото.

– Трябва да сме на пристанището най-късно в четири – рече Инид.

Лентата изплю няколко куфара.

– Чип, помогни ми – повика го баща му.

След малко Чип се влачеше с четирите куфара на родителите си в развявания от вятъра дъжд. Алфред щапукаше напред с резките движения на човек, който знае, че ако спре, трудно ще потегли отново. Инид изоставаше, щадеше тазобедрената си става. Беше напълняла и като че ли се беше смалила на ръст от последния път, когато Чип я беше виждал. Тя беше красива жена, но за Чип Инид беше най-вече личност и почти нищо друго, дори когато се вгледаше право в нея, пак не можеше да каже как изглежда.

– Какво е това, ковано желязо? – попита Алфред, докато пред тях едва-едва пълзеше опашката от таксита.

– Да. – Чип докосна ухото си.

– Прилича на стар нит.

– Аха.

– Как се слага? На винт ли е? Или се зачуква като нит?

– Зачукан е – отвърна Чип.

Алфред потръпна, дробовете му изсвистяха при поемането на дъх.

– Избрахме луксозния есенен круиз „Пъстър листопад“ – занарежда Инид, когато тримата се пъхнаха в жълтото такси и поеха през Куинс. – Отиваме до Квебек и след това по обратния път насам ще се наслаждаваме на листопада. Предишния път на баща ти много му хареса. Нали, Ал? Чудесно беше на онзи круиз, нали?

Дъждът плющеше гневно по павираните алеи по брега на Ийст Ривър. Чип съжаляваше, че не се беше паднал слънчев ден, който да предложи ясен изглед към забележителностите и синята вода. Но тази сутрин единственото цветно петно на пътя бяха неясните червени светлинки на стоповете.

– Това е един от най-великите градове на света – заяви развълнувано Алфред.

– Как си, тате? – насили се да попита Чип.

– По-добре, отколкото ще съм в рая, и по-зле, отколкото в ада.

– Много се радваме за новата ти работа – обади се Инид.

– Един от най-великите вестници в страната – рече Алфред. – „Уолстрийт Джърнъл“.

– Не ви ли понамирисва нещо?

– Близо сме до океана – отвърна Чип.

– Не, от теб идва. – Инид се наведе и зарови лице в ръкава на Чип. – Якето ти вони на риба.

Той се дръпна.

– Мамо, моля те!

Проблемът на Чип беше загубата на самочувствие. Отдавна бяха минали дните, когато можеше да си позволи да épater les bourgeois^3. С изключение на апартамента в Манхатън и красивата си приятелка Джулия Вре вече не разполагаше с почти нищо, за да се убеди, че е истински голям мъж, нямаше успехи, с които да се сравнява с брат си Гари, който беше банкер и баща на три деца, нито пък със сестра си Денис, която на трийсет и две години беше главен готвач на известен ресторант от висока класа във Филаделфия. Чип се беше надявал, че към този момент ще е продал сценария си, само че беше довършил черновата в полунощ във вторник, а след това пое три четиринайсетчасови смени в „Браг Нътър и Спей“, за да си плати наема за август и да разсее опасенията на собственика за вноските за септември и октомври, после трябваше да напазарува за обяда, да изчисти апартамента и накрая, по някое време призори тази сутрин, глътна един отдавна кътан ксанакс. Междувременно беше минала почти цяла седмица, без да види Джулия и да говори с нея. В отговор на притеснените му съобщения, които беше оставил на телефонния ѝ секретар през последните четиринайсет часа с молба да се срещне с него, родителите му и Денис в апартамента в събота на обед и моля, ако не е проблем, да не споменава пред майка му и баща му, че е омъжена, Джулия поддържаше пълно мълчание по телефона и електронната поща, от което дори и по-стабилен мъж от Чип би си извлякъл обезпокоителни заключения.

3 „Скандализира буржоата“ (фр.). – Б. пр.

В Манхатън валеше силно, дъждът оливаше фасадите и се пенеше в решетките на шахтите. Пред сградата на „Източна Девета“ Чип взе подадените от Инид пари, протегна ръка през прозорчето и още докато тюрбанлията шофьор му благодареше, осъзна, че бакшишът е твърде малък. Извади от портфейла си две банкноти по един долар и ги размаха над рамото на шофьора.

– Достатъчно е, достатъчно е! – изпищя Инид и посегна да го спре. – Той нали ти благодари!

Само че парите вече ги нямаше. Алфред се мъчеше да отвори вратата, като дърпаше дръжката на прозореца.

– Ето тук, тате, това е дръжката – надвеси се над него Чип.

– Колко бакшиш му даде? – попита Инид, когато се скриха под козирката на входа, докато шофьорът сваляше багажа.

– Около петнайсет процента – отвърна Чип.

– По-скоро двайсет – измърмори Инид.

– Хубаво, нека се скараме за някакъв си бакшиш!

– Двайсет процента е прекалено, Чип – избоботи Алфред. – Не е разумно.

– Желая ви на всички приятен ден – рече шофьорът без осезаема ирония.

– Бакшишът се дава за обслужването и държанието – занарежда Инид. – Ако обслужването и държанието са изключително добри, може и да дам петнайсет процента. Но ако винаги даваш...

– Цял живот съм страдал от депресията – заяви Алфред или поне така прозвуча.

– Какво? – сепна се Чип.

– Голямата депресия ме промени. Промени значението на парите.

– Говориш за икономическата депресия?

– Защото в такъв случай, когато обслужването е изключително добро – или пък лошо – продължи Инид, – няма как да го покажеш в парично изражение.

– Един долар все още е много пари – каза Алфред.

– Петнайсет процента само ако обслужването е изключително, наистина изключително.

– Чудя се защо си говорим точно за това – рече ѝ Чип. – Защо точно за това, а не за нещо друго.

– И двамата много искаме – отвърна Инид – да видим къде работиш.

Портиерът на Чип, Зороастър, изскочи да помогне с багажа и вкара Ламбъртови в често запецващия асансьор. Инид каза:

– Онзи ден срещнах в банката твоя приятел Дийн Дриблет. Всеки път ме разпитва за теб. Много се впечатли, като му казах къде работиш.

– Дийн Дриблет ми е съученик, а не приятел.

– Неотдавна му се роди четвърто дете. Нали ти казах, че той и жена му си построиха огромна къща на „Перъдайс Вали“, Ал, ти беше преброил осем спални, нали?

Алфред се взираше ококорено в нея. Чип натисна копчето за затваряне на вратата.

– С баща ти отидохме на празненството по случай нанасянето им през юни – продължи Инид. – Беше невероятно. Бяха поръчали кетъринг и имаше пирамиди от скариди. Скариди, подредени на пирамиди. Не бях виждала такова нещо.

– Пирамиди от скариди – измърмори Чип.

Вратата на асансьора най-сетне се затвори.

– Но къщата е много хубава. Има най-малко шест спални и както е тръгнало, нищо чудно да ги напълнят всичките. Дийн е невероятно преуспял. Започна с фирма, която предлага грижи за градината, защото погребенията не били за него, нали знаеш, че пастрокът му е Дейл Дриблет, „Погребална агенция Дриблет“, а сега навсякъде има негови реклами и дори е направил здравен фонд. Четох във вестника, че е най-бързо растящият здравен фонд в Сейнт Джуд, казва се „Ди Ди Кеър“, също както фирмата му за грижи за градината, и сега има реклами и за здравния фонд. Ето това за мен е истински предприемач.

– Мнооого бавен асансьор – отбеляза Алфред.

– Сградата е отпреди войната – обясни обидено Чип. – Хората се избиват да живеят в нея.

– Знаеш ли, какво е замислил той за рождения ден на майка си? Иска да я изненада, но на мен ми каза. Ще я заведе в Париж за осем дни! Два билета първа класа, осем нощувки в „Риц“. Ето такъв е Дийн, цени семейството. Можеш ли да повярваш, такъв подарък! Ал, ти каза, че само къщата струва поне един милион, нали? Ал?

– Къщата е голяма, но зле направена – отсече изненадващо разпалено Алфред. – Стените са като от картон.

– Всички нови къщи са такива – рече Инид.

– Нали ме попита какво мисля за къщата? На мен ми се стори твърде претенциозна. И скаридите също ми се видяха претенциозни. Не ми харесаха.

– Може да са били замразени.

– Хората лесно се впечатляват от такива работи – продължи Алфред. – Месеци наред обсъждат пирамидите от скариди. Нали виждаш – обърна се към Чип, все едно той беше безпристрастен наблюдател, – майка ти още говори за тях.

За момент на Чип му се стори, че баща му се е превърнал в симпатичен непознат старец; обаче много добре знаеше, че под тази си външност Алфред е човек, който може да крещи и да наказва строго. При последното си гостуване при родителите си в Сейнт Джуд преди четири години Чип беше завел тогавашната си приятелка Рути, изрусена млада марксистка от Северна Англия, която първо нанесе безчет оскърбления на Инид (запали цигара вътре, подигра се на висок глас на любимите на Инид акварели на Бъкингамския дворец, слезе на вечеря без сутиен, изобщо не вкуси специалната „салата“ от воден кестен, зелен грах и кубчета чедър в тежък майонезен сос, която Инид приготвяше само за празници), а след това успя да предизвика Алфред да заяви, че „черните“ ще провалят страната, че „черните“ не могат да живеят заедно с белите, че те очакват държавата да се грижи за тях, не знаят какво е упорит труд, че най-вече им липсва дисциплина, че накрая всичко ще свърши с кланета по улиците, кланета по улиците, че изобщо не го интересува какво мисли за него Рути, че тя е на гости в неговия дом и в неговата страна и няма право да критикува това, което не разбира; Чип, който беше предупредил Рути, че родителите му са най-тесногръдите хора в Америка, ѝ се беше усмихнал: „Виждаш ли? Точно както ти казах!“. Когато Рути му би шута три седмици след това, тя отбеляза, че той прилича на баща си много повече, отколкото си дава сметка.

– Ал – рече Инид, когато асансьорът рязко спря, – трябва да признаеш, че празненството беше много, много приятно, и Дийн постъпи страшно мило, че ни покани.

Алфред като че ли не я чу.

Пред апартамента на Чип беше подпрян пластмасов чадър, който Чип с облекчение разпозна като собственост на Джулия Вре. Докато изваждаше багажа на родителите си, вратата на апартамента се отвори и се показа самата Джулия.

– О! О! – възкликна тя като че ли притеснено. – Подранихте!

Часовникът на Чип показваше 11,35. Джулия беше облечена в широк лилав шлифер и носеше голяма пазарска чанта на „Дриймуъркс“. Косата ѝ – дълга и с цвета на черен шоколад – беше бухнала от дъжда. С тона на човек, заговарящ мило някое голямо животно, тя поздрави поотделно Алфред и Инид. Двамата се представиха и протегнаха ръце да се здрависат, избутвайки я обратно в апартамента, където Инид я обсипа с въпроси, на които Чип, който внасяше багажа, лесно долавяше подтекста и скрития смисъл.

– В града ли живеете? (Не живеете на съпружески начала със сина ми, нали?) И тук работите, така ли? (Сама ли се издържате? Нали не сте от някое чуждо на нашата черга снобско, богато, източно семейство?) Тук ли сте израснали? (Или идвате от някой щат оттатък Апалачите, където хората са добросърдечни и непресторени, и не са евреи?) О, а семейството ви все още ли е в Охайо? (Нали родителите ви не са се подхлъзнали по тази неморална мода на развода?) Имате ли братя и сестри? (Да не сте някое разглезено единствено дете или католичка с безкрайна рода?)

След като Джулия издържа този предварителен изпит, Инид насочи вниманието си към апартамента. Чип, в пристъп на поредна криза в самочувствието си, беше купил комплект за премахване на петна и с него изкара лекето от сперма върху червения шезлонг, освен това беше изхвърлил стената от коркови тапи, която зидаше в нишата над камината със скорост от половин кашонче мерло и „Пино Гриджио“ седмично, свали от стената в банята снимките на мъжки и женски полови органи в близък план, които бяха най-ценните експонати в колекцията му от произведения на изкуството, и на тяхно място сложи трите дипломи, които Инид отдавна го беше накарала да постави в рамки.

На сутринта реши, че е направил прекалено много отстъпки, и за да се поправи, си облече кожените дрехи за посрещането на летището.

– Тази стая е колкото банята на Дийн Дриблет – заяви Инид. – Нали, Ал?

Алфред завъртя треперещите си длани и заби поглед в тясната им страна.

– Не бях виждала толкова голяма баня.

– Инид, нямаш никакъв такт – сряза я Алфред.

Чип можеше да съобрази, че и тази забележка е лишена от такт, тъй като подсказваше, че баща му е съгласен с майчината му критика към апартамента и възразява единствено срещу изричането ѝ на глас. Само че в момента умът му беше само в едно: в сешоара, който стърчеше от чантата на Джулия. Това беше сешоарът, който държеше в банята му. И всъщност сега тя като че ли се промъкваше към вратата.

– Дийн и Триш имат джакузи, душ-кабина и вана – и трите отделни – продължи Инид. – И две мивки – една за него и една за нея.

– Чип, извинявай – рече Джулия.

Той вдигна ръка, за да я спре.

– Ще обядваме тук, когато дойде Денис – уведоми родителите си. – Съвсем лек обяд. Настанете се удобно.

– Беше ми приятно, че се запознахме – извика Джулия към Инид и Алфред. А на Чип тихо каза: – Денис ще дойде всеки момент. Ще се справиш.

Тя отвори вратата.

– Мамо, тате, извинете ме за секунда.

Чип излезе след нея на площадката и остави вратата да се затвори.

– Изключително неподходящ момент – заяви той. – Ама наистина, изключително, изключително неподходящ.

Джулия поклати глава, косата ѝ се измъкна иззад ушите.

– Радвам се, че за първи път в живота си постъпвам егоистично.

– Това е хубаво. Голяма крачка за теб. – Чип се опита да се усмихне. – А сценарият? Ейдън прочете ли го?

– Предполагам, че ще стигне до него през почивните дни.

– А ти?

– Ами – тя отклони поглед – прегледах го.

– Идеята ми беше нарочно да сложа „препятствие“, което зрителят трябва да преодолее. Да вмъкнеш нещо отблъскващо в началото, е класически модернистки подход. После действието се ускорява.

Джулия се обърна към асансьора, без да отговори.

– Изобщо стигна ли до края? – попита Чип.

– О, Чип – възкликна нещастно тя, – сценарият ти започва с шест страници лекция за фалическите страхове в драмата от епохата на Тюдорите!

Той го знаеше, разбира се. Всъщност от седмици се будеше преди зазоряване със свит стомах и стиснати зъби и се бореше с кошмарната увереност, че дълъг академичен монолог за драмата от епохата на Тюдорите няма място в първо действие на комерсиален сценарий. Нерядко му трябваха часове – ставане от леглото, крачене насам-натам, чашка-две мерло или „Пино Гриджио“, – за да възвърне убедеността си, че един теоретичен въвеждащ монолог не само че не е недостатък, но е и най-голямото предимство на сценария; само че сега му стигаше един-единствен поглед към Джулия, за да осъзнае, че греши.

Кимна, искрено съгласен с критиката ѝ, отвори вратата на апартамента и извика:

– Само още една секунда, мамо, тате!

Но докато затваряше, старите аргументи се върнаха в главата му.

– Виж, целият сюжет е проигран в този монолог. Всяка тема е загатната в него – пол, власт, идентичност, истинност – и в това... Чакай! Чакай, Джулия!

Навела засрамено глава, все едно някак си се надяваше, че тръгването ѝ ще остане незабелязано, Джулия му беше обърнала гръб и отново гледаше към асансьора.

– Въпросът е – продължи той, – че момичето стои на първия чин в аудиторията и слуша лекцията. Това е изключително важен образ. Фактът, че той владее дискурса...

– Освен това е малко гадно – обади се Джулия – постоянното натякване за гърдите ѝ.

И това беше вярно. Но пък това, че е вярно, му се струваше несправедливо и жестоко, тъй като, ако не беше примамливият образ на гърдите на младата актриса в главната роля, Чип не би събрал сили да довърши ръкописа.

– Да, сигурно си права – каза той. – Макар че акцентът върху телесното в повечето случаи е съзнателно търсен. Защото точно в това е иронията, разбираш ли, момичето е привлечено от ума му, докато него го привличат...

– Но когато го чете жена – възрази Джулия, – все едно е в магазин за пилешко месо: гърди, гърди, гърди, крака.

– Може да ги махна тук-там – измънка Чип. – И да скъся въвеждащия монолог. Само че искам да има „препятствие“...

– Което зрителят да преодолее, ясно. Това е добра идея.

– Моля те, ела да обядваш с нас. Моля те. Джулия?

Вратата на асансьора се отвори.

– Мисълта ми беше, че е някак си малко обидно.

– Но не става въпрос за теб. Ти дори не си прототипът!

– А, прекрасно! Значи, си писал за гърдите на някоя друга.

– Боже господи! Моля те! – Чип се обърна отново към вратата на апартамента, отвори и за своя изненада се озова пред баща си. Големите ръце на Алфред трепереха.

– А, тате, само още една секунда.

– Чип – отвърна Алфред, – помоли я да остане! Кажи ѝ, че искаме да остане!

Чип кимна и затръшна вратата в лицето на стареца; но през тези няколко секунди, през които беше обърнал гръб, асансьорът беше погълнал Джулия. Натисна копчето за повикване, без резултат, отвори вратата на аварийния изход и хукна надолу по спираловидното стълбище. След поредица брилянтни лекции, възхваляващи безусловния стремеж към наслада като стратегия за събаряне на бюрокрацията на рационализма, БИЛ КУЕЙНТЪНС, привлекателен млад преподавател по текстови артефакти, е съблазнен от красивата и влюбена в него студентка МОНА. Страстната им еротична връзка е почти веднага разкрита от измамената съпруга на Бил ХИЛАРИ. В напрегнат сблъсък, символизиращ сблъсъка на терапевтичния светоглед с трансгресивния^4, Бил и Хилари се борят за душата на младата Мона, която лежи гола между тях на смачканите чаршафи. Хилари успява да съблазни Мона с крипторепресивната си риторика и Мона публично изобличава Бил. Бил остава без работа, но не след дълго открива писма в електронната поща, които доказват, че Хилари е платила на Мона да разруши кариерата му. Бил решава да занесе на адвоката си дискета с уличаващите доказателства, но колата му пада в буйната река Д., дискетата изплува от потъналия автомобил и неспирното, неудържимо течение я отнася в бушуващия еротичен/хаотичен океан; катастрофата е обявена за самоубийство, а последните кадри на филма показват как Хилари, която е наета на мястото на Бил в университета, изобличава злините на безусловната наслада пред аудитория, в която е зловещата ѝ любовница Мона. Ето това резюме в една страница беше съчинил Чип с помощта на ръководство за писане на сценарии, закупено от книжарницата, и едно зимно утро го беше изпратил по факса на живеещата в Манхатън филмова продуцентка Ейдън Прокуро. Пет минути по-късно по телефона му се обади студен безизразен женски глас: „Ейдън Прокуро иска да говори с вас“, след което се чу самата Ейдън Прокуро, която крещеше: „Страхотно! Страхотно! Страхотно! Страхотно!“. Оттогава беше изминала година и половина. Едностраничното резюме вече беше дълъг 124 страници сценарий под името „Академично червено“, а Джулия Вре, тъмнокосата собственичка на студения безизразен секретарски глас, го напускаше, и докато той бягаше надолу да я пресрещне, прескачаше по три-четири стъпала, сграбчваше парапета на всяка площадка и рязко обръщаше посоката, пред очите – и в главата му – беше само проклетият списък на едва ли не фотографски запечаталият се в паметта му показалец на тези 124 страници:

4 В анализите на Ф. Риф (1922–2006) „терапевтичното общество“, родено от бума на психоанализата и психотерапията, се състои от индивиди, „освободени“ от всякакви наследени религиозни и исторически задължения и ограничения. – Б. пр.

3: ...подпухнали устни, щръкнали кръгли гърди, тесен ханш и...

3: ...под кашмирения пуловер, който ласкаво прегръща гърдите ѝ...

4: ...рязко напред, съвършените ѝ момински гърди нетърпеливо...

8: (впил поглед в гърдите ѝ)

9: (впил поглед в гърдите ѝ)

9: (погледът му неотклонно се връща към съвършените ѝ гърди)

11: (впил поглед в гърдите ѝ)

12: (представя си как докосва съвършените ѝ гърди)

13: (впил поглед в гърдите ѝ)

15: (поглъща с очи съвършените ѝ момински гърди)

23: (...притиска, съвършените ѝ гърди опират в...

24: ...оковите на сутиена, за да освободи бунтовните ѝ гърди.)

28: ...да докосне с розовия си език покритата с пот гърда...

29: ...фалически изскочилото зърно на облените с пот гърди...

29: Харесвам гърдите ти.

30: ...обожавам сладките ти едри гърди.

33: (Гърдите на ХИЛАРИ като два гестаповски куршума...

36: ...остър поглед, сякаш иска да прониже напомпаните ѝ гърди...

44: ...райски гърди с груба пуританска тривка...

45: ...уплашена, засрамена, притиснала хавлията към гърдите си...)

76: ...невинните ѝ гърди, сега скрити под войнишко...

83: Липсва ми тялото ти, липсват ми гърдите ти, липсва...

117: ...потъналите фарове проблясват като две млечнобели гърди...

И сигурно имаше още! Много повече отколкото можеше да запомни! А единствените двама читатели, които бяха важни сега, бяха жени! На Чип му се струваше, че Джулия го изоставя само защото в „Академично червено“ има прекалено много гърди и началото е тромаво, и че ако успее да поправи тези очевидни недостатъци в нейния екземпляр и най-вече в екземпляра, който беше разпечатал за Ейдън Прокуро специално на лазерен принтер на плътна жълта хартия, можеше да има надежда не само за финансовото му състояние, но и за шансовете му някога отново да освободи от оковите на сутиена простодушните млечнобели гърди на Джулия. Което към този час, както всеки предобед в почти всеки ден от последните месеци, беше едно от малкото занимания, в които с основание можеше да очаква да намери утеха от провалите си.

От стълбището изскочи във фоайето, където асансьорът беше готов да подложи на мъченията си следващия си клиент. През отворената врата към улицата Чип мярна как лампичката на едно такси угасва и колата потегля. Зороастър забърсваше калните следи по шахматния мраморен под.

– Довиждане, господин Чип! – подигравателно подхвърли той, не за първи път, когато Чип хукна навън.

От плющящите по тротоара едри капки се вдигаше студена мъгла от чиста влага. През мънистената завеса на струящата от козирката вода Чип зърна таксито на Джулия да натиска спирачки, светофарът беше светнал жълто. От другата страна на улицата също беше спряло такси, за да остави пътника си, и на Чип му мина през ума, че може да скочи в него и да нареди на шофьора да последва Джулия. Идеята беше изкусителна, само че пред реализирането ѝ имаше някои трудности.

Едната беше, че с преследването на Джулия вероятно щеше да извърши най-тежкото прегрешение от списъка с простъпки, заради които навремето юрисконсултът на колежа Д. в остро поучително адвокатско писмо го беше заплашил, че ще го даде под съд или ще го предаде на прокуратурата. Въпросните простъпки бяха измама, нарушение на договора, отвличане, сексуално посегателство, поднасяне на алкохол на непълнолетен студент, притежание и продажба на забранени вещества; но това, което най-силно беше уплашило Чип – и го плашеше и сега, – беше обвинението в „преследване“, в отправянето на „неприлични обиди“ и „заплахи“ по телефона, нахлуване в частна собственост и тормоз над младата жена.

По-непосредствената трудност се състоеше в това, че имаше четири долара в портфейла си и по-малко от десет в сметката си, кредитният му лимит беше изчерпан, а нова коректорска поръчка можеше да получи най-рано в понеделник следобед. И тъй като при последната среща с Джулия, преди шест дни, тя се беше оплакала, че той „винаги“ иска да си стоят вкъщи и да ядат паста, „винаги“ иска да я целува и да правят секс (заяви, че понякога имала чувството, че той едва ли не използва секса като опиат и че може би не се друса с кокаин или хероин само защото сексът му излиза безплатен, а Чип бил станал ужасно стиснат; каза също така, че откакто била започнала да си пие предписаните лекарства, понякога ѝ се струвало, че го прави заради двамата и че това било двойно нечестно, първо, защото тя ги плащала, и второ, защото заради тях вече не се интересувала толкова от секс; накрая го обвини, че ако зависело от него, сигурно вече нямало да излизат и на кино, а почивните дни ще ги прекарват в леглото със спуснати завеси, като в промеждутъците си претоплят паста), Чип подозираше, че един разговор ще му струва най-малкото скъпарски обяд от печени на дървени въглища зеленчуци и бутилка „Сансер“, който нямаше как да плати.

Затова той стоеше и гледаше как светофарът на ъгъла светва зелено и таксито на Джулия потегля. Дъждът биеше по тротоара с разпенени, бесни капки. От отсрещното такси слезе дългокрака жена с тесни джинси и прекрасни черни ботуши.

Жената беше по-малката сестра на Чип, Денис, тоест единствената привлекателна млада жена на света, с която не биваше – а и той нямаше подобно намерение – да изплакне очи, нито да си я представи в леглото, което за него беше поредната несправедливост в този дълъг предобед от несправедливости.

Денис носеше черен чадър, букет цветя и кутия със сладкиш, завързана с лико. Прекоси внимателно локвите и реките по тротоара и се спря при Чип под козирката.

– Слушай – поде Чип с притеснена усмивка, без да я поглежда, – ще те помоля за една голяма услуга. Искам да удържиш крепостта тук, докато открия Ейдън и си взема ръкописа. Трябва да нанеса няколко важни и неотложни поправки.

Тя му подаде чадъра си – все едно Чип беше пиколо или обикновен прислужник – и изтръска водата и калта от крачолите на джинсите си. Денис беше взела тъмната коса и бялата кожа на майка си, както и дразнещата надменност на баща си. Тя беше накарала Чип да покани родителите им да се отбият да обядват в Ню Йорк днес. Беше се държала като Световната банка, диктуваща условия на някоя закъсала латиноамериканска държава, защото, за съжаление, Чип ѝ дължеше малко пари. Всъщност дължеше ѝ десет хиляди плюс петстотин и петдесет, плюс четири хиляди и плюс още хиляда.

– Работата е там – заобяснява той, – че Ейдън ще прочете сценария по някое време днес следобед и от финансова гледна точка е изключително важно да...

– Не можеш да си тръгнеш сега – отсече Денис.

– Един час ще ми стигне. Най-много час и половина.

– Джулия тук ли е?

– Не, тръгна си. Каза здрасти и си тръгна.

– Скъсахте ли?

– Не знам. Започна да пие хапчета и вече не вярвам...

– Чакай малко, чакай малко. Искаш да намериш Ейдън или да настигнеш Джулия?

Чип докосна обицата на дясното си ухо.

– Деветдесет процента да намеря Ейдън.

– Ох, Чип.

– Не, слушай, тя като заговори за „здравето си“, все едно става дума за нещо абсолютно, неподвластно на времето...

– Джулия ли?

– От три месеца е на хапчета, които я правят невероятно отнесена, а после тази отнесеност минава за психическо здраве! Все едно слепотата да мине за зрение. „Сега съм сляп и виждам, че няма нищо за виждане.“

Денис въздъхна и отпусна букета, цветята опряха в тротоара.

– Какво всъщност се опитваш да ми кажеш? Че искаш да отидеш да ѝ вземеш лекарствата ли?

– Казвам, че структурата на цялата ни култура е сгрешена – отвърна Чип. – Бюрокрацията си е присвоила правото да обявява определени психически състояния за „болестни“. Липсата на желание за харчене на пари се смята за симптом на болест, за която са необходими скъпи лекарства. Те пък унищожават либидото, с други думи разрушават апетита за единствената безплатна наслада в този живот, което на свой ред означава, че човек трябва да харчи още повече пари за компенсаторни наслади. Същността на „психическото здраве“ е способността да участваш в потребителската икономика. Приемеш ли терапията, значи, приемаш харченето на пари. И освен това казвам, че в този момент, както си говорим, лично аз губя битката с комерсиализираната, подчинена на медицината, тоталитарна съвременност.

Денис притвори едното си око, а другото го оцъкли широко. Ококореното око беше като капка почти черен сос балсамико върху бял порцелан.

– Ако се съглася, че това са интересни въпроси, ще млъкнеш ли и ще се качиш ли с мен?

Чип поклати глава.

– В хладилника има пушена сьомга. Сметана с киселец. Салата от зелен боб с лешници. Ще намериш виното, франзелите и маслото. Хубаво масло от Върмонт.

– Не ти ли е минавало през ума, че татко е болен?

– Трябва ми само час. Час и половина най-много.

– Попитах те дали не ти е минавало през ума, че татко е болен.

Пред очите на Чип се появи образът на разтреперания Алфред, който стоеше на прага и го молеше да задържи Джулия, и за да го прогони, се опита да си представи как прави секс с Джулия, със синьокосата непозната, с Рути, с която и да е, но в съзнанието му се появиха само облак отмъстителни – същи фурии – отрязани гърди.

– Колкото по-бързо стигна до Ейдън и нанеса поправките, толкова по-скоро ще се върна. Стига наистина да искаш да ми помогнеш.

По улицата се зададе свободно такси. Той направи грешката да го погледне и Денис веднага изтълкува жеста му превратно.

– Не мога да ти дам повече пари – заяви тя.

Той се сви, все едно го беше заплюла.

– Боже господи, Денис...

– Бих го направила, но не мога.

– Не ти искам пари!

– Защото къде ще му излезе краят?

Той се завъртя на пети, изскочи в пороя и се отправи към университета с яростна усмивка. Газеше до колене в клокочещото сиво езеро, чиито очертания бегло напомняха за тротоара. В юмрука си стискаше чадъра на Денис, без да го отвори, и въпреки това му се струваше нечестно – не беше той виновен, – че се е измокрил до кости.

До неотдавна, и то без да се е замислял особено над въпроса, Чип вярваше, че в Америка е възможно да си успял и без да изкарваш много пари. Беше добър ученик, а понеже от малък беше показал, че не става за никаква икономическа дейност, освен пазаруването (с него се справяше без проблеми), реши да се посвети на академична кариера.

Тъй като веднъж Алфред мимоходом, но незабравимо беше отбелязал, че не вижда смисъл в литературната теория, а Инид във високопарните си двуседмични писма, чрез които пестеше от телефонни обаждания, редовно умоляваше Чип да се откаже от „непрактичния“ докторат в областта на хуманитаристиката („Гледам старите ти награди от олимпиадите по природни науки – пишеше тя – и си представям какво би могъл да даде на обществото един способен млад мъж като теб, ако стане лекар, защото, както знаеш, с баща ти винаги сме се надявали, че сме възпитали деца, които мислят не само за себе си, а и за околните“), Чип разполагаше с предостатъчно мотивация да се постарае да докаже, че родителите му грешат. Ставайки от леглото много по-рано от състудентите си, които, препушили с „Галоаз“ вечерта, спяха до обед, той натрупа награди, стипендии и специализации, които бяха обменната монета в академичния свят.

През първите петнайсет години от живота си на възрастен единственият му сблъсък с провала беше от втора ръка. Приятелката му в колежа и години след него, Тори Тимелман, беше феминистка, която от гняв срещу патриархалната акредитационна система и нейните фалометрични мерни единици за постиженията се отказа (или не успя) да довърши дисертацията си. През цялото си детство Чип беше слушал баща си да проповядва кое е „мъжка“ и кое – „женска“ работа и колко е важно да се поддържа разграничението между тях; обладан от решимост да поправи нещата, той остана с Тори почти десетилетие. Переше, чистеше, готвеше, грижеше се за котката в малкия апартамент, който споделяха двамата. Четеше помощната литература на Тори и ѝ помагаше да структурира и преструктурира главите на дисертацията, която тя, задавена от гняв, не можеше да напише. Едва когато колежът Д. му предложи петгодишен договор с обещание за постоянно място след това (а Тори, която така и остана без докторат, прие двугодишно временно назначение в един селскостопански колеж в Тексас), той се освободи от товара си от мъжка вина и продължи напред.

Чип пристигна в Д. като изключително търсен и с множество публикации зад гърба си трийсет и три годишен млад мъж, на когото деканът Джим Левитън едва ли не гарантира доживотен пост в колежа. Още преди края на първия семестър той беше вкарал в леглото си младата историчка Рути Хамилтън, започна да играе тенис на двойки с Левитън и му донесе двете шампионски титли на факултета, които му се бяха изплъзвали в продължение на двайсет години.

Колежът Д. имаше елитна репутация и посредствени финансови ресурси и оцеляването му зависеше от студентите, чиито родители можеха да плащат пълна такса. За да ги привлече, колежът беше построил център за отдих за 30 милиона долара, три кафенета и две огромни общежития, които не приличаха на обикновени студентски пансиони, а по-скоро бяха ярко предзнаменование на хотелите, в които щяха да отсядат същите тези студенти, щом навършеха четирийсет години и се позамогнеха. Вътре беше пълно с кожени дивани и с достатъчно компютри, така че когато някой бъдещ възпитаник или дошъл на посещение родител надникнеше било то в стола или в гимнастическия салон, да види поне една свободна клавиатура.

Младшите преподаватели живееха в полумизерия. Чип извади късмет да го настанят в двуетажна влажна къщичка от газобетонени блокчета на „Тилтън Ледж Лейн“ в западния край на кампуса. Задната му веранда гледаше към един поток, който университетската администрация познаваше като река Куйпър, а всички останали наричаха Карпартс^5. На отсрещния блатист бряг имаше гробище за стари коли, собственост на щатския департамент за изтърпяване на наказанията на Кънектикът. От двайсет години колежът водеше съдебни битки в щатските и федерални съдилища, за да спаси блатото от „екокатастрофа“ и да възпрепятства плановете за построяване на затвор с облекчен режим там.

5 Автомобилни части (англ.). – Б. пр.

През месец или през два, докато с Рути се спогаждаха, Чип канеше колеги, съседи и някой изявен студент на вечеря на „Тилтън Ледж“, като изненадваше гостите си с лангусти, агнешка плешка или телешко с хвойнови плодчета и със смешни ретро десерти като шоколадово фондю. Понякога късно вечер, застанал начело на масата, по която като манхатънски небостъргачи стърчаха празни бутилки от калифорнийско вино, Чип се чувстваше в безопасност до такава степен, че рискуваше да се надсмее над себе си, да се открехне малко и да разкаже срамни истории от детството си в Средния запад. Като например как баща му не само работел дълги смени в „Мидланд Пасифик Рейлроуд“, четял на глас на децата си, грижел се за градината и поддържал дома, а нощем преглеждал донесените от офиса документи, но намирал време и за истинската си металургична лаборатория в мазето, стоял до късно след полунощ да прави химически и електрически опити със странни сплави. И как, когато бил на тринайсет години, Чип се запалил по меките алкални метали, които баща му държал потопени в керосин, по изчервяващите се кристалчета кобалт, налетия тежък живак, запушалките от мътно дебело стъкло и ледената оцетна киселина, и как си направил своя детска лаборатория в сянката на бащината си. Как интересът му към науката радвал Алфред и Инид и с тяхната благословия младежкото му сърце се устремило да спечели награда на регионалната олимпиада в Сейнт Джуд. Как в градската библиотека изровил едно ботаническо изследване, достатъчно неизвестно и достатъчно просто, за да мине за дело на гениален осмокласник. Как си сковал от талашит сандъче, в което сложил да поникне овес и старателно заснел процеса на покълване, но после го забравил в продължение на няколко седмици и когато отишъл да претегли кълновете и да установи въздействието на гиберлиновата киселина и „неизвестен химичен фактор“, намерил само изсъхнали почернели сламчици. Въпреки това той не се отказал, вписал „правилните“ резултати в дневника на експеримента, тръгвайки отзад напред, изчислил теглото на кълновете в различни етапи, като отразил стойностите с леки артистични отклонения и след това отново ги проиграл напред, за да е сигурен, че изфабрикуваните данни ще дадат „правилните“ резултати. И как спечелил първо място в състезанието и получил висока метър и половина посребрена статуетка на крилатата богиня на победата и възхищението на баща си. И как на следващата година, докато баща му регистрирал първия си патент (въпреки множеството си несъгласия с Алфред, Чип се стараеше да остави у гостите си впечатлението, че старецът, макар и по свой си начин, е заслужаваща възхищение личност), той се преструвал, че изучава популацията на прелетните птици в парка в близост до магазинчето за лули и наргилета, книжарницата и дома на един приятел с футболна джага и басейн. И как в един дол в парка открил скрито съкровище от евтини порнографски списания, над чиито подути от дъжда страници, щом се върнел в лабораторията в мазето у дома, където, за разлика от баща си, не бил извършил нито един истински експеримент, нито пък усещал тръпката на научно любопитство, до безкрай претривал на сухо главичката на пениса си, без изобщо да му мине през ума, че това болезнено перпендикулярно движение всъщност потиска еякулацията (гостите му, които в голямата си част имаха богати познания в областта на хомосексуалните теории, се забавляваха страшно на този детайл), и как в отплата на посредствеността, самозадоволяването и мързела спечелил втора статуетка.

Сред цигарения дим на тези сбирки, развличайки внимателно слушащите го колеги, Чип беше убеден, че родителите му няма как да не грешат в представите си кой е той и по какъв път трябва да върви. В продължение на две години и половина, до фиаското за Деня на благодарността в Сейнт Джуд, той нямаше никакви проблеми в колежа Д. Но след това Рути го заряза и се появи една първокурсничка, която запълни останалия след Рути вакуум.

Мелиса Пакет беше най-надарената му студентка във въвеждащия теоретичен курс „Всепоглъщащи наративи“, който той преподаваше през третата си пролет в колежа Д. Мелиса беше царствена и театрална личност, до която другите студенти демонстративно избягваха да седят отчасти защото не я харесваха, и отчасти защото тя винаги се настаняваше на първия чин точно пред Чип. Мелиса имаше дълга шия и широки рамене и не беше красива в истинския смисъл на думата, а по-скоро чувствено възхитителна. Косата ѝ беше права, с цвета на черешово дърво или на ново моторно масло. Дрехите ѝ бяха от евтини магазини и не подчертаваха тялото ѝ – мъжки полиестерен костюм на карета, широка басмена рокля, сив гащеризон, на който на горния ляв джоб беше избродирано името „Ранди“.

Мелиса не понасяше хората, които смяташе за глупаци. На второто упражнение по всепоглъщащи наративи, когато едно симпатично момче с плитки, Чад (във всеки випуск в колежа Д. имаше поне по едно симпатично момче с плитки), се мъчеше да обобщи теориите на Торстен „Веберн“, тя започна заговорнически да се подхилва на Чип. Клатеше глава, шепнеше: „Веблен, Веблен“, и театрално си скубеше косата. По някое време Чип се хвана, че вместо да следи изложението на Чад, се е загледал в страдалческото ѝ представление.

– Чад, извинявай – прекъсна го тя накрая. – Името е Веблен!

– Веберн. Веблерн. Нали това казвам?

– Не, ти казваш „Веберн“, а то е „Веблен“.

– Веблерн. Добре, благодаря ти, Мелиса.

Мелиса отметна коса и удовлетворено – беше постигнала целта си – се обърна отново към Чип. Не обръщаше внимание на гневните погледи на приятелите и поддръжниците на Чад. Чип обаче мина в другия край на стаята, за да се разграничи от нея, и подкани Чад да продължи.

Вечерта, пред студентското кино в корпус „Хилард Врот“, Мелиса разбута тълпата с лакти, за да стигне до Чип и да сподели, че обожава Валтер Бенямин. На него му се стори, че тя като че ли застана твърде близо до него. Стоеше прекалено близо и на срещата с Марджъри Гарбър няколко дни по-късно. Притича по моравата на „Лусънт Текнолъджи“ (преди това известна като Южната морава), за да му връчи един от задължителните за курса „Всепоглъщащи наративи“ седмични доклади. Сякаш изникна от земята на покрития с две педи сняг паркинг и с облечени с ръкавици ръце и много протягане му помогна да отрие колата си. Отъпка пътека с обрамчените си с кожичка ботуши. Не спря да чегърта леда по предното стъкло, докато той не я хвана за китката и не ѝ взе стъргалото.

Чип беше един от председателите на комисията, изработила новия строг правилник за отношенията между преподавателите и студентите. Никъде в документа не се забраняваше студент да помогне на професор да почисти колата си от снега; освен това Чип беше уверен в самодисциплината си и нямаше от какво да се бои. Въпреки това не след дълго той започна да се крие, щом мернеше Мелиса из кампуса. Не искаше тя да притичва при него и да застава твърде близко. А когато се хванеше, че се чуди дали цветът на косата ѝ е естествен, бързаше да се застави да спре да се чуди. Не я попита дали тя е оставила розите пред вратата на кабинета му в Деня на свети Валентин или шоколадовия Майкъл Джексън на Великден.

В часовете се обръщаше към Мелиса малко по-рядко отколкото към останалите; обсипваше с подчертано внимание нейния враг Чад. И без да поглежда, усещаше как Мелиса кима – разбрала е и е съгласна, – докато той обясняваше някой труден абзац от Маркузе или Бодрияр. Като цяло тя се правеше, че не забелязва колегите си, само понякога избухваше във внезапен изблик на несъгласие или хладнокръвно ги поправяше; състудентите ѝ пък неприкрито въздишаха отегчено, когато тя вдигнеше ръка.

Една топла петъчна вечер към края на семестъра, на връщане от седмичното си ходене на пазар, Чип завари входната си врата вандалски поругана. Три от четирите улични лампи на „Тилтън Ледж“ бяха изгорели и явно колежът чакаше и четвъртата да угасне, за да инвестира в подмяната им. На слабата светлина се виждаше, че някой е напъхал цветя и клонки – лалета и бръшлян – в дупките на изгнилата мрежа против комари.

– Хубава работа – измърмори той. – Мелиса, на дупето ти пише „прокурор“!

Може би от устата му се откъснаха още няколко думи, преди да осъзнае, че площадката пред вратата също е обсипана с лалета и бръшлян, вандализмът продължаваше, Чип не беше сам. От храстите край пътеката изскочиха двама кикотещи се младежи.

– Извинявайте, извинявайте! – извика Мелиса. – Ама си говорехте сам!

На Чип му се искаше да вярва, че тя не го е чула, но пък храстите бяха на не повече от метър. Остави торбите с покупките вътре и светна. До Мелиса стоеше сплетеният на плитки Чад.

– Здравейте, професор Ламбърт – поздрави невинно Чад.

Беше облечен в гащеризона на Мелиса, която пък беше с тениска „Освободете Мумия!“6, вероятно от гардероба на Чад. Ръката ѝ беше преметната през врата му, бедрото ѝ беше опряно в неговото. Беше зачервена, потна и като че ли леко надрусана.

6 Абу Джамал Мумия, чернокож журналист, осъден на смърт в дълго оспорван съдебен процес за убийството на полицай през 1981 г., присъдата му още не е изпълнена. – Б. пр.

– Тъкмо разкрасявахме вратата ви – заяви тя.

– Всъщност, Мелиса, изглежда ужасно – обади се Чад, след като огледа вратата. От нея висяха пречупени лалета. По косматите коренчета на бръшляна имаше пръст. – „Разкрасявахме“ май е доста пресилено.

– Е, ама тук е тъмно като в рог – отвърна тя. – Къде са уличните лампи?

– Няма ги – отговори Чип. – Това е гетото в гората. Виждате ли къде живеят преподавателите ви?

– Този бръшлян е чиста гадост, копеле!

– Откъде взехте лалетата? – попита Чип.

– На колежа са – отвърна Мелиса.

– Дори не знам защо се захванахме с тая работа. – Чад се обърна, за да може Мелиса да лапне носа му и да го засмуче, срещу което той като че ли нямаше нищо против, макар че след миг отметна глава. – Това като че ли беше твоя, а не моя идея, нали?

– Парите за лалетата идват от нашите такси – заяви тя, като се мъчеше да се притисне по-плътно към Чад. Не беше погледнала нито веднъж Чип, откакто той светна лампата на входа.

– И какво, Хензел и Гретел си вървели и стигнали до моята врата, а?

– Ще почистим – обеща Чад.

– Недейте – спря го Чип. – Ще се видим във вторник.

Той влезе, затвори и си пусна гневна музика от колежанските си години.

За последния час по всепоглъщащи наративи времето се стопли. Слънцето прежуряше в пълното с полени небе, покритосеменните в наскоро прекръстената на „Виаком“ ботаническа градина на колежа се скъсваха да цъфтят. На Чип въздухът му се струваше неприятно задушевен, подобно на по-топло кътче в басейн. Беше нагласил видеото и спуснал щорите в стаята, когато Мелиса и Чад влязоха и седнаха най-отзад. Чип призова студентите да седят изправени и да гледат с изострени сетива като активни критици, а не като пасивни консуматори и те се поразмърдаха, колкото да покажат, че са го чули. Мелиса, която обикновено беше единственият застанал нащрек критик, този път беше едва ли не полегнала и ръката ѝ беше преметната върху бедрото на Чад.

За да провери доколко студентите са овладели критическата перспектива, с която ги беше запознал, Чип беше решил да им покаже рекламна кампания от шест епизода, наречена „Давай, момиче!“. Кампанията беше дело на агенция „Бийт Сайколъджи“, която беше създала и „Вий от ярост“ за „Дж. Електрик“, „Съблечи ме“ за джинсите К., „Е*ало си е и анархията“ за филмовото студио У., „Психо нелегалност“ за сайта Е. и „Обичай и работи“ за фармацевтичния гигант М. „Давай, момиче!“ беше показана за първи път през есента, по един епизод седмично, в нашумял лекарски сериал, излъчван в праймтайма. Стилът следваше черно-белите документални филми, а съдържанието, според анализите в „Таймс“ и „Уолстрийт Джърнъл“, беше „революционно“.

Сюжетът беше следният: четири жени в малък офис – симпатична дребна чернокожа девойка, скарана с техниката блондинка на средна възраст, отракана и умна красавица, на име Челси, и лъчезарна, блага сивокоса шефка – клюкарят заедно, бърборят заедно и, в края на втория епизод, пак заедно се мъчат да преглътнат потресаващото изявление на Челси, че почти от година има бучка в гърдата и я е страх да отиде на лекар. В третия епизод шефката и симпатичната чернокожа девойка смайват скараната с техниката блондинка, като благодарение на последната версия на компютърната програма на корпорация У. свалят от интернет подробна информация за рака и успяват да запишат Челси във форуми, предлагащи подкрепа, и в най-добрите лечебни заведения в окръга. Блондинката, която бързо заобичва технологиите, е удивена и зашеметена, но възразява: „Ама Челси не може да си го позволи!“, на което добрата шефка отговаря: „Аз плащам!“. В средата на петия епизод обаче – и точно тук се криеше революционното вдъхновение – ставаше ясно, че Челси няма да пребори рака. Следваха сълзливи сцени на бодри шеги и здрави прегръдки. В последния епизод действието се връщаше обратно в офиса, където шефката сканира снимка на починалата Челси, а вече лудо влюбената в новите технологии блондинка борави с последната версия на компютърната програма на корпорация У. като истински експерт, и по целия свят, показани в бърз калейдоскоп, жени на всяка възраст и от всяка раса се усмихват и бършат сълзи, като гледат на екрана на своите компютри – с програмата на корпорация У. – Челси, която в специален клип призовава: „Помогнете ни да се преборим за лекарство!“. Накрая се появяваше съобщение, изписано със строг шрифт, че корпорация У. е дарила повече от 100 000 000 долара на Американската фондация за борба с рака, за да ѝ помогне да намери лекарство...

Привлекателното лустро на кампании като „Давай, момиче!“ можеше да съблазни първокурсниците, които още не са усвоили критическия инструментариум за анализ. Чип беше любопитен – и в същото време изпълнен с боязън – да види докъде точно са стигнали студентите му. С изключение на Мелиса, чиито курсови работи звучаха ясно и уверено, никой друг не го беше убедил, че е надхвърлил папагалското повтаряне на актуалния жаргон. Като че ли с всяка следваща година новите студенти бяха по-невъзприемчиви към същината на критическата теория от предходниците си. Всяка година мигът на просветление, на натрупване на критична маса идваше по-късно. Сега, в края на семестъра, Чип все още не беше сигурен дали някой друг освен Мелиса наистина знае как да критикува масовата култура.

Времето като че ли също беше срещу него. Той вдигна щорите и в стаята нахлу ослепително плажно слънце. От голите ръце и крака на момичетата и момчетата лъхаше лятна сласт.

Хилтън, едно миньонче, което приличаше малко на чихуахуа, заяви, че е „интересно“ и „много смело“ това, че Челси е умряла от рак, а не е оздравяла, както човек би очаквал от една реклама.

Чип чакаше някой да отбележи, че именно на този нарочно вмъкнат „революционен“ развой на сюжета се дължи известността на рекламата. Обикновено можеше да разчита, че Мелиса ще се обади от мястото си най-отпред. Но днес тя седеше до Чад и беше облегнала глава на чина. По принцип, когато студентите дремеха в час, Чип ги привикваше веднага. Но днес не изгаряше от желание да произнесе името на Мелиса. Страхуваше се гласът му да не потрепери.

Усмихна се насилено и каза:

– Добре, нека си припомним какво се случи с тази реклама, в случай че някой от вас е бил на друга планета миналата есен. Едва ли сте забравили, че „Нилсън Медия Рисърч“ предприе „революционна“ стъпка и даде на шестия епизод отделен седмичен рейтинг. За първи път се измерваше рейтинг на реклама! След тази намеса на „Нилсън“ на кампанията едва ли не ѝ беше гарантирана огромна аудитория за повторното излъчване през ноември. Освен това сигурно ви е направило впечатление, че действията на „Нилсън“ дойдоха, след като цяла седмица преди това във вестниците и по телевизията течеше информация за „революционния“ развой на сюжета и за смъртта на Челси, както и че в интернет се появиха слухове, че Челси е реално съществуваща личност и наистина е загубила борбата с рака. В което, колкото и да е невероятно, веднага повярваха няколко стотин хиляди души. Спомняте си, че от „Бийт Сайколъджи“ ѝ бяха изфабрикували медицински картон и лична история и ги бяха публикували в интернет. Затова бих искал да попитам Хилтън доколко „смело“ е да изфабрикуваш нещо, което със сигурност ще привлече обществения интерес към твоята реклама?

– Все пак е било рисковано – отвърна Хилтън. – Смъртта не е печеливша тема. Можело е да предизвика точно обратния резултат.

Чип отново зачака някой, който и да е той, да го подкрепи. Никой не се обади.

– Значи, една цинична стратегия – продължи той, – ако е финансово рискована, се превръща в артистична смелост?

Ескадрон косачки се нахвърлиха на моравата отвън и заглушиха обсъждането. Слънцето напичаше жарко.

Чип обаче не се отказа. Реалистично ли е, попита той, собственичка на малка фирма да плати от собствения си джоб лечението на свой служител?

Една студентка отбеляза, че шефката ѝ миналото лято била много готина и щедра личност.

С едната си ръка Чад се опитваше да приклещи Мелиса, която го гъделичкаше, а с другата контраатакуваше оголения ѝ корем.

– Чад? – извика Чип.

За негова изненада, момчето успя да отговори, без да се налага Чип да повтаря въпроса.

– Ами това е просто един офис, нали – каза той. – Може някоя друга шефка да не постъпи така. Само че, нали, тази го е направила. Все пак не ни казват, че във всички офиси е така, нали?

Тук Чип се опита да повдигне въпроса за отговорността на изкуството в ролята му на Символ с главно „с“, но и този разговор се оказа мъртвороден.

– Следователно изводът е, че кампанията ни харесва. Смятаме, че тези реклами са от полза за културата и за страната. Така ли?

Кимане и свиване на рамене в напечената от слънцето стая.

– Мелиса, не сме чули твоето мнение.

Тя вдигна глава от чина, спря да гъделичка Чад и погледна Чип с присвити очи.

– Да.

– Какво да?

– Да, тези реклами са от полза за културата и за страната.

Чип си пое дълбоко дъх, беше го заболяло.

– Добре, чудесно – измънка той. – Благодаря ти за мнението.

– Което изобщо не ви интересува – измърмори под нос Мелиса.

– Моля?

– Изобщо не ви интересува какво мислим, освен ако случайно мнението ни не съвпада с вашето.

– Въпросът не е в мнението – отвърна Чип, – а да се научите да прилагате критически методи към текстови артефакти. Нали затова съм тук, това ми е работата.

– Не съм съгласна – заяви Мелиса. – Според мен сте тук, за да ни научите да мразим това, което и вие мразите. Тези реклами не ви харесват, нали? Усеща се във всяка ваша дума. Изобщо не ги харесвате.

Останалите бяха наострили уши. Връзката на Мелиса с Чад по-скоро беше смъкнала акциите на Чад, отколкото повишила нейните, но сега тя се нахвърляше на Чип като равна, а не като студентка, и това допадаше на групата.

– Да, наистина не ги харесвам – призна Чип. – Но не това е...

– Напротив, точно това е – отсече Мелиса.

– Защо не ви харесват? – извика Чад.

– Кажете ни защо не ви харесват? – припя и миньончето Хилтън.

Чип погледна часовника на стената. Оставаха шест минути до края на семестъра. Прокара пръсти през косата си и обходи с поглед аудиторията, сякаш можеше да намери съюзник, само че студентите го бяха хванали натясно и нямаше да го оставят да се измъкне.

– Срещу корпорация У. – поде той – в момента се водят три съдебни дела за нарушаване на антимонополното законодателство. Миналата година приходите ѝ надхвърлиха брутния вътрешен продукт на Италия. А сега, за да изцеди парите на единствената демографска група, която все още не е завладяла, започва кампания, която експлоатира женския страх от рака на гърдата и състраданието към жертвите му. Да, Мелиса?

– Това не е цинично.

– Ако не е цинично, какво е?

– Тази кампания утвърждава мястото на жените в работата – отвърна Мелиса. – Събира пари за изследвания на рака. Окуражава ни да се преглеждаме и да търсим помощ, когато се нуждаем от нея. Помага на жените да почувстват, че новите технологии са и наши, не са само някаква мъжка играчка.

– Добре – кимна Чип. – Въпросът не е дали сме загрижени за рака на гърдата, а какво общо има ракът с продажбата на офис техника.

Чад пое секирата от Мелиса.

– Това е смисълът на рекламата. Че ако имаш достъп до информация, това може да спаси живота ти.

– Значи, ако „Пица Хът“ си сложи някакъв малък знак за преглед на тестисите до логото с червените чушки, ще може да се рекламира като участник в славния и смел поход срещу рака?

– Защо не? – попита Чад.

– Никой ли не вижда нещо неуместно в това?

Нито един студент не се обади. Мелиса седеше отпуснато със скръстени на гърдите ръце и нещастна усмивка. Чип имаше чувството – може би не съвсем оправдано, – че за пет минути тя е унищожила напълно резултата от внимателното му преподаване през целия семестър.

– Добре, помислете: кампанията „Давай, момиче!“ нямаше да бъде създадена, ако компанията У. нямаше продукт, който да иска да продаде. Не забравяйте, че целта на служителите на У. е да се възползват от възможността да закупят акции на компанията на преференциални цени и да се пенсионират на трийсет и две години, а целта на собствениците на акции на У. – братът и снахата на Чип, Гари и Каролин, притежаваха доста акции на У. – е да си построят по-големи къщи, да си купят по-големи джипове и да изконсумират още повече от изчерпващите се световни ресурси.

– Какво му е лошото на печеленето на пари? – попита Мелиса. – Защо го смятате за някакво зло?

– Бодрияр би казал, че злото от кампания като „Давай, момиче!“ е в отделянето на означаемо и означаващо. Че разплаканата жена вече не означава само тъга, а и „Купувайте офис техника!“. Означава и „Нашите шефове се грижат за нас!“.

Часовникът на стената показваше два и половина. Чип замълча, чакаше да удари звънецът и да сложи край на семестъра.

– Извинявайте – обади се Мелиса, – но това са пълни глупости.

– Кое?

– Целият този курс. Всяка седмица слушаме само глупости. Критик след критик кърши пръсти за състоянието на критиката. Никой не може да каже какъв точно е проблемът, но всички са сигурни, че го има. Всички смятат, че „корпорация“ е мръсна дума. А ако някой се забавлява или пък вземе, та забогатее – ау, ужас! Зло! И само „смъртта на това“, „смъртта на онова“. Хората, дето се смятат за свободни, всъщност не били „наистина“ свободни. А хората, дето се смятат за щастливи, не били „наистина“ щастливи. И че е невъзможно вече да се критикува радикално обществото, макар че какво толкова радикално не му е наред на обществото, че да се нуждаем от толкова радикална критика, никой не може да каже. Това, че не харесвате тези реклами, е абсолютно показателно – заяви тя на Чип, когато в корпуса „Врот“ най-накрая отекна последният звънец. – С всеки изминал ден се подобрява положението на жените и цветнокожите, хомосексуалните и лесбийките, те вече не се крият, а се интегрират, а вие се занимавате с някакъв си глупав проблем с означаемо и означаващо. Единственият начин да намерите кусур на една реклама, която е страхотна за жените – което няма как да не направите, защото винаги трябва да намирате кусури, – е да кажете колко е лошо да си богат и да работиш за някоя корпорация, и да, знам, че звънецът би.

Тя хлопна шумно тетрадката си.

– Така – кимна Чип. – В този ред на мисли, приключихте основния курс от програмата си по културология. Желая ви страхотно лято.

Нямаше сили да прикрие огорчението в гласа си. Надвеси се над видеото и изцяло се съсредоточи в пренавиването и нагласянето на „Давай, момиче!“, в докосването на копчета заради самото докосване. Усещаше неколцина студенти да се мотаят наоколо, може би искаха да му благодарят за сърцатото преподаване или да му кажат, че им е било приятно в неговите часове, но той не вдигна глава от видеото, докато стаята не се изпразни. След това се прибра у дома на „Тилтън Ледж“ и отвори бутилката.

Обвиненията на Мелиса го бяха настъпили точно по мазола. Не си беше давал сметка колко сериозно е приел бащиния си завет да се захване с нещо „полезно“ за обществото. Критикуването на една болна култура, дори и само по себе си да не постигаше нищо, за него също беше полезно. Но ако предполагаемата болест всъщност не беше болест – ако великият материалистичен обществен строй на технологиите, консуматорските желания и медицината наистина подобряваше живота на онеправданите; ако само нормалните бели мъже като Чип (и баща му!) имаха проблем с този строй, – то тогава в неговата критика нямаше и частица полезност. Цялата тя беше, както се беше изразила Мелиса, пълни глупости.

Тъй като не беше в настроение да работи по новата си книга, както беше планирал за лятото, Чип си купи скъп билет до Лондон, продължи на автостоп до Единбург и се натресе на гости на една шотландка, артистка, преподавала и играла в колежа Д. през зимата. Накрая гаджето ѝ отсече: „Време е да вдигаш гълъбите, пич!“, и Чип пое по пътищата с раница, пълна с Хайдегер и Витгенщайн, които беше твърде самотен, за да прочете. Не обичаше да се възприема като мъж, който не може да живее без жена, но стоеше на сухо, откак Рути му беше била шута. Той беше първият мъж в историята на колежа Д., преподавал теория на феминизма, и много добре разбираше колко е важно за жените да не приравняват „успеха“ с „наличието на мъж“ и „провала“ с „липсата на мъж“, само че Чип беше самотен нормален мъж, а самотните нормални мъже не разполагаха с подобна утешителна „теория на маскулинизма“, която да му помогне да се измъкне от тази преса, от това разковниче за женомразието:

• Усещането, че не може да живее без жена, кара мъжа да се чувства слаб;

• И въпреки това, без жена до себе си, мъжът губи представата си за действеност и различие, върху които, за добро или за зло, се крепи неговата мъжественост.

Много утрини в зелени, окъпани от дъжд кътчета на Шотландия Чип се събуждаше с чувството, че ей сега ще се измъкне от тази въображаема преса, само за да се озове в четири следобед на гарата, където се наливаше с бира, тъпчеше се с пържени картофи с майонеза и сваляше колежанки от Америка. Поривите му на съблазнител страдаха от нерешителността му и от липсата на глазгоуски акцент, от който на американките им се подкосяваха краката. Заби само една млада хипарка от Орегон с петна от кетчуп по потника ѝ, която така миришеше, че той цяла нощ диша през устата.

Провалите му изглеждаха не толкова ужасни и дори смешни, когато се прибра в Кънектикът и забавляваше приятелите си с шеговити истории на свой гръб. Чудеше се дали шотландската му депресия не е била породена от мазната храна. Само като си спомнеше лъскавите парчета пържена риба, сивкавите купчини мазни картофи, миризмата на спарено и на гранясало олио или дори само да мернеше някъде името „залива Форт“7, и стомахът му конвулсивно се надигаше.

7 Единбургският залив. – Б. пр.

Веднъж в седмицата близо до Д. имаше пазар на произведени в района плодове и зеленчуци и там той се запасяваше с гледани на открито домати, патладжан, жълти сливи с тънка кожица. Ядеше толкова люта рукола (старите селяни я наричаха „рокет“), че очите му се насълзяваха, все едно четеше Торо. След като си припомни хубавото и здравословното, започна да възвръща и самодисциплината си. Спря алкохола, спеше по-добре, намали кафето, ходеше на фитнес два пъти седмично. Прочете проклетия Хайдегер, правеше коремни преси всяка сутрин. И някои други части от ребуса по самоусъвършенстване си дойдоха по местата, и за известен период, когато работната прохлада се върна в долината на река Карпартс, Чип едва ли не се радваше на блаженство ала Торо. Между две игри на тенис Джим Левитън го увери, че атестацията му ще бъде само формалност и че няма смисъл да се тревожи от конкуренцията на другия млад теоретик във факултета Вендла О’Фалън. През първия семестър щеше да чете лекции по ренесансова поезия и Шекспир, което не налагаше преосмисляне на критическата му перспектива. Стягайки се за преодоляване на последния етап към върха „Постоянен договор“, той беше облекчен, че пътува без багаж; едва ли не беше щастлив, че няма жена в живота си.

Един петък през септември си беше у дома и си приготвяше за вечеря броколи и тиквички с прясна треска, след което планираше да преглежда курсови работи, без да пие, когато покрай прозореца на кухнята му нехайно се полюшнаха две бедра. Познаваше тази походка. Знаеше как върви Мелиса. Тя не минаваше покрай ограда, без да докосне върховете на коловете. В коридорите се спираше да направи няколко танцови стъпки или странни подскоци, все едно играеше на дама. Вървеше назад или странишком, плъзгаше се или пък отскачаше като на пружини.

Почукването ѝ на вратата не беше извинително. През прозореца той видя, че тя държи поднос с кексчета с розова глазура.

– Какво става? – попита той.

Мелиса протегна подноса върху разтворените си длани.

– Кексчета – отвърна тя. – Реших, че може би се нуждаете от кексчета точно в този момент.

Чип, който не беше мелодраматичен, се чувстваше неравнопоставен в компанията на хора с такива наклонности.

– Защо ми носиш кексчета?

Мелиса коленичи и положи подноса на изтривалката, където все още имаше остатъци от разпадналите се на прах лалета и бръшлян.

– Ще ги оставя тук, може да правите с тях, каквото си поискате. Довиждане!

Тя разпери ръце, направи пирует, скочи от площадката и побягна на пръсти по застланата с каменни плочи алея.

Чип поднови битката с филето от треска, по средата на което минаваше ръждиво кърваво сухожилие, което той държеше да изреже. Рибата обаче се беше вдървила и му беше трудно да я подхване удобно.

– Да ти го начукам, момиченце! – измърмори Чип и хвърли ножа в мивката.

Кексчетата бяха пълни с маслен крем и покрити с маслена глазура. След като си изми ръцете и отвори бутилка шардоне, той изяде четири и прибра суровата риба в хладилника. Прегорелите тиквички бяха като вътрешна автомобилна гума. Образователният филм Cent Ans de Cinéma Èrotique, който тихомълком кротуваше на лавицата от месеци, сега изведнъж настойчиво призова за пълното му внимание. Той пусна щорите, изпи виното, удари си една чекия, след това още една, изяде още две кексчета, като този път усети ментата в тях, лек маслен дъх на мента, и заспа.

На сутринта стана в седем и направи четиристотин коремни преси. Хвърли Cent Ans de Cinéma Èrotique в пълната мивка, за да угаси завинаги, така да се каже, възпламенителните му способности. (Същия номер беше прилагал многократно с цигари, когато ги отказваше.) Нямаше обяснение откъде се бяха появили думите, които изрече, когато хвърли ножа в мивката. Гласът му беше прозвучал като чужд.

Отиде в кабинета си в корпуса „Врот“ и се захвана да преглежда курсови работи. В полето на една от тях написа: „Героинята Кресида може и да обяснява откъде е дошъл изборът на име за продукта на „Тойота“, но за да ме убедиш, че „Кресида“ на „Тойота“ е ключ за разбиране на текста на Шекспир, са нужни повече аргументи от изложените тук!“. Удивителната я сложи, за да смекчи критиката си. Понякога, когато разпердушинваше някоя изключително слаба студентска творба, рисуваше усмивки.

„Внимавай с правописа!“ – скара се на студентка, която навсякъде в осемте страници на текста си беше писала „Тройл“ вместо Троил.

И още по-смекчаващата въпросителна. До изречението: „Тук Шекспир доказва правотата на тезата на Фуко за историчността на нравствеността“, Чип предложи: „Тук Шекспир е едва ли не предвестник на Фуко (или по-скоро на Ницше?)...?“.

В една ветровита вечер след деня на Вси светии, пет седмици или десетина-петнайсет хиляди студентски грешки по-късно, все още проверяваше курсови работи, когато чу драскане по вратата на кабинета си. Отвори и намери хелоуинска торбичка с изненада, закачена на дръжката. Приносителят на подаръка, Мелиса Пакет, се отдалечаваше заднишком по коридора.

– Какво е това? – попита той.

– Опитвам се да бъдем приятели – отвърна тя.

– В такъв случай, благодаря. Но не разбирам.

Мелиса се върна. Беше облечена в бял бояджийски гащеризон, тънка блуза с дълъг ръкав и розови чорапи.

– Купих си една торбичка с изненада и тази ми се падна безплатно – обясни тя.

Пристъпи към Чип и той се дръпна. Мелиса го последва в кабинета и вървейки на пръсти, огледа книгите по етажерката. Чип се подпря на бюрото и скръсти ръце на гърдите.

– Записах се в „Теория на феминизма“ при Вендла – оповести Мелиса.

– Съвсем логична стъпка, след като отхвърли носталгичната патриархална традиция на критическата теория.

– И аз така реших – кимна тя. – За съжаление, тя е много зле. Тези, на които ти си преподавал миналата година същия курс, казват, че е било супер. Вендла иска да си седим заедно и да си споделяме чувствата. Старата теория се основавала на разума и затова новата истинска теория трябвало да идва от чувствата, от сърцето. Не съм убедена, че е прочела всички книги, които ни дава на нас.

През отворената врата Чип виждаше кабинета на Вендла О’Фалън. Нейната врата беше облепена с жизнерадостни плакати и лозунги – Бети Фрийдън през 1965 г., усмихната гватемалска селянка, триумфираща футболистка, плакат на пивоварната „Бас Ейл“ с Вирджиния Улф, „Разчупи господстващата парадигма“, – които пробудиха мрачни спомени за старото му гадже Тори Тимелман. Мнението му за подобно разкрасяване беше: „Да не сме гимназисти, че да облепяме вратите на стаите си?“.

– Значи, в общи линии – каза той – преди ти се струваше, че в моя курс се учат пълни глупости, а след като се записа в нейния, смяташ, че са по-стойностни глупости?

Мелиса се изчерви.

– В общи линии... Само че ти си много по-добър преподавател. Научих много от теб. Това исках да ти кажа.

– Е, брой го за казано.

– Мама и татко се разделиха през април. – Мелиса се изтегна на кожения диван, серийно производство за колежа, и се настани като за терапевтичен сеанс. – В началото страшно ми харесваше, че си толкова против корпорациите, но след това изведнъж това адски започна да ме дразни. Родителите ми имат доста пари, но не са лоши хора, макар че баща ми сега се премести при една Вики, дето е четири години по-голяма от мен. Само че той още обича мама. Знам го. Щом излязох от къщи, нещата малко се поразклатиха, но знам, че той още я обича.

– Колежът предлага различни програми – обади се Чип, който продължаваше да стои със скръстени ръце, – за студенти, които преминават през подобни трудни моменти.

– Благодаря. Като цяло се справям добре, като се изключи грубото ми държане миналия път.

Мелиса качи краката си на страничната облегалка на дивана и изрита обувките на пода. От двете страни на горната част на гащеризона се надигнаха нежни извивки, полускрити от тънката блуза, и това не убягна от вниманието на Чип.

– Имах прекрасно детство – продължи тя. – Родителите ми бяха най-добрите ми приятели. Учих вкъщи до седми клас. Когато мама била в медицински колеж в Ню Хевън, баща ми свирел в една пънк група, „Номатикс“, която била на турне, и на първия си пънк концерт майка ми забърсала татко и отишла с него в хотелската му стая. Тя напуснала колежа, той се отказал от „Номатикс“ и никога повече не се разделили. Колко романтично, нали? Баща ми имал някакви пари от попечителски фонд и с тях измислили нещо гениално. По онова време на борсата било пълно с първоначални предлагания на нови компании, а тъй като майка ми си падала по биотехнологиите, била абонирана за списанието на Американската медицинска асоциация, пък Том – баща ми – можел да пресее финансовата част от информацията, те направили няколко страхотни инвестиции. Клер – майка ми – си стоеше у дома и бяхме заедно по цял ден, тя ме научи на таблицата за умножение и така нататък, тримата бяхме неразделни. Те толкова се обичаха. И всеки уикенд организираха партита. После изведнъж ни хрумна: тъй и тъй познаваме всички и сме добри инвеститори, защо да не направим взаимен фонд? Речено – сторено. Пожъна грандиозен успех. И все още се развива добре. Казва се „Уестпортфолио Биофънд Форти“. След това, когато конкуренцията се увеличи, създадохме и още няколко фонда. Трябва да предлагаш пълната гама от услуги, нали? Поне така убеждаваха Том институционалните инвеститори. Затова и той се хвана с другите фондове, но те, за съжаление, в общи линии се оказаха пълен провал. Според мен точно в това е големият проблем между него и Клер. Защото нейният фонд, „Биофънд Форти“, където тя избира в какво да се инвестира, все още се справя чудесно. Само че сега тя е съкрушена и е в депресия. Затворила се е вкъщи и не излиза никъде. А на всичкото отгоре Том иска да се запозная с онази Вики, която била „много готина“ и карала ролкови кънки. Всички знаем, че майка ми и баща ми просто са създадени един за друг. Те взаимно се допълват. Затова си мисля, че ако знаеше колко е забавно да създадеш компания и колко е прекрасно, когато започнат да идват парите, колко е романтично, няма да си толкова краен.

– Възможно е – отвърна Чип.

– Така или иначе, мислех, че бих могла да поговоря с теб за това. Като цяло се справям чудесно, предвид ситуацията, но би било хубаво да имам приятел до себе си.

– Как е Чад? – попита Чип.

– Той е сладур. Става за не повече от три уикенда. – Мелиса вдигна крак от дивана и опря обутото в чорап стъпало в бедрото на Чип. – Едва ли има други двама, които да са толкова несъвместими в дългосрочен план от него и мен.

Чип усещаше през джинсите си нарочното свиване на пръстите на крака ѝ. Беше приклещен към бюрото и за да избяга, трябваше да хване глезена ѝ и да го върне обратно на облегалката на дивана. Розовото ѝ стъпало веднага го сграбчи за китката и го придърпа. Страшно игриво, само че вратата беше отворена, лампата светеше, щорите бяха вдигнати, а в коридора имаше някой.

– Правилникът – измърмори той и се дръпна. – Има правила.

Мелиса се извъртя, стана и се приближи.

– Тези правила са глупави – заяви тя. – Ако някой ти харесва...

Чип отстъпи към вратата. В другия край на коридора, до канцеларията на факултета, дребна жена с индиански черти и синя униформа дърпаше прахосмукачка.

– Има основателни причини за тях – рече той.

– Значи, сега дори не мога да те прегърна?

– Категорично.

– Това е глупаво. – Мелиса нахлузи обувките си и застана до него на прага. Целуна го по бузата близо до ухото. – Доскоро.

Наблюдаваше я как се отдалечава по коридора с танцова стъпка. Чу трясването на вратата към аварийното стълбище. Внимателно обмисли всяка своя дума и си писа отличен за правилно поведение. Но когато се върна на „Тилтън Ледж“, където беше изгоряла и последната улична лампа, самотата го погълна. За да изличи чувствения спомен от целувката на Мелиса и живото ѝ топло краче, се обади на стар приятел от колежа в Ню Йорк и се уговори да се видят на обяд на другия ден. Извади Cent Ans de Cinéma Erotique от шкафа, където го беше прибрал след потапянето в мивката заради подобни крайни случаи. Касетата не беше съвсем повредена, само че образът беше на снежинки и по време на първата гореща сцена с похотлива камериерка в хотелска стая снежинките се увеличиха, превърнаха се в бяла пелена и екранът угасна. Видеото изхълца задавено. „Въздух, имам нужда от въздух“, като че ли казваше то. Лентата се беше навила някъде из вътрешностите на апарата. Чип внимателно извади касетата и няколко педи раздърпана лента, но след това вътре нещо се счупи и видеото изплю парченце пластмаса. Добре, случваха се и такива неща. Само дето пътешествието до Шотландия беше финансово Ватерло и той не можеше да си позволи ново видео.

А и Ню Йорк в студената дъждовна неделя не му донесе разтухата, от която се нуждаеше. Тротоарите в Долен Манхатън бяха нацвъкани с квадратни метални стикери, които в магазините поставяха върху стоките против кражба. Стикерите като че ли бяха залепени за плочките с най-здравото лепило на света и след като Чип си напазарува вносни сирена (правеше го при всяко идване в Ню Йорк, за да е сигурен, че е постигнал поне едно нещо, преди да се върне в Кънектикът; при все това изпитваше някаква тъга да купува все същото младо грюйер и „Форм д’Амбер“ от все същия магазин – напомняше му за цялостния провал на консумеризма като средство за постигане на човешкото щастие) и обядва с приятеля си от колежа (който неотдавна се беше отказал от преподавателското си място по антропология и се беше хванал на работа на Силициевата алея^8 като маркетинг психолог и който сега посъветва Чип да се събуди и да последва примера му), той се върна в колата и откри, че и двата пакета със сирена са защитени със същите стикери против кражба и че парченце от един такъв стикер е полепнало за лявата му подметка.

8 Нюйоркският аналог на калифорнийската Силициева долина, средоточие на високотехнологични компании. – Б. пр.

„Тилтън Ледж“ беше покрит с лед и потънал в мрак. В пощата Чип откри кратка бележка от Инид, която се оплакваше от прегрешенията на Алфред („седи си в креслото по цял ден, всеки ден“) и му пращаше дълга статия за Денис, изрязана от списание „Филаделфия“, с лигава възхвала на ресторанта ѝ „Маре Скуро“ и лъскава снимка на младата готвачка на цяла страница. На снимката Денис беше по джинси и потник, само гладки мускулести рамене и нежна гръд („Много млада и много добра: Ламбърт в кухнята“, пишеше отдолу); точно тези глупости, които представят жената като обект на желанието, помисли си Чип, продават списанията. Допреди няколко години можеше да разчита, че в писмата на Инид ще намери поне един отчаян абзац за Денис и нейния разпадащ се брак (с изречението: „Той е толкова стар за нея!“, дебело подчертано два пъти), рамкиран между пространни обяснения „колко сме горди и развълнувани“ от работата на Чип в колежа Д., и макар да знаеше, че Инид умее ловко да настройва децата си едно срещу друго и че похвалите ѝ обикновено прикриват нещо друго, той не можеше да проумее как така една умна и принципна жена като Денис е използвала тялото си с маркетингова цел. Хвърли изрезката в кофата за боклук. Отвори съботното приложение на „Сънди Таймс“ и – да, противоречеше си, много добре го съзнаваше – прелисти страниците в търсене на реклами за бельо или бански, за да си поизплакне очите. Не откри нищо и се зачете в рецензиите на книги, където на единайсета страница мемоарът „Момичето на татко“ на Вендла О’Фалън се обявяваше за „страхотен“, „смел“ и „изключително добре написан“. Името Вендла О’Фалън беше рядко срещано, но Чип изобщо не беше подозирал, че Вендла е написала книга, и отказа да повярва, че тя е авторката на „Момичето на татко“, докато не стигна в края на рецензията до изречение, което започваше с „О’Фалън, която преподава в колежа Д...“.

Затвори вестника и отвори бутилка.

На теория и двамата с Вендла бяха на опашката за постоянно назначение на преподавателското място по текстови артефакти, макар че на практика факултетът беше пренаселен. Вендла пътуваше за работа от Ню Йорк (като така нарушаваше неписаното правило на колежа преподавателите да живеят в града), пропускаше важни заседания и водеше всякакви курсове, и това беше неизчерпаем източник за успокоение на Чип. Той все още водеше по брой публикации, оценка на студентите и подкрепата на Джим Левитън; при все това обаче откри, че двете чаши вино не му помогнаха особено да се успокои.

Сипваше си четвърта, когато телефонът звънна. Обаждаше се съпругата на Джим Левитън, Джаки.

– Само исках да ти кажа, че Джим ще се оправи.

– Случило ли се е нещо? – попита Чип.

– Сега си почива. В „Сейнт Мери“ сме.

– Какво е станало?

– Чип, попитах го дали ще може да играе тенис отново и знаеш ли, той ми кимна! Казах му, че ще ти се обадя, и той пак кимна, готов е за тенис. Двигателните му умения като че ли изобщо не са засегнати. Изобщо! И е с ясно съзнание, което е най-важното. Това е добрата новина, Чип. Очите му блестят. Същият си е, както преди.

– Джаки, удар ли е получил?

– Ще е нужно време да се възстанови – продължи Джаки. – Явно, повече няма да се върне на работа и ако питаш мен, Чип, това е истинска благословия. Отдавна беше време за някои промени и след три години... Не че ще са му необходими цели три години, за да се възстанови напълно... Както и да е, в крайна сметка всичко ще е наред. Очите му блестят, Чип! Същият си е!

Чип облегна чело на кухненския прозорец и леко завъртя глава, за да отвори едното си око право срещу студеното влажно стъкло. Вече знаеше какво ще направи.

– Същият прекрасен Джим! – заяви Джаки.

Следващия четвъртък Чип покани Мелиса на вечеря и я люби на червения си шезлонг. Беше си го харесал преди време, когато импулсивното хвърляне на осемстотин долара в магазина за стари мебели не беше чак толкова самоубийствен акт за финансовото му състояние. Облегалката на шезлонга беше склонена в еротична подкана, подплатените меки рамене бяха отметнати назад, гръбнакът извит като на котка; тапицерията по гърдите и корема като че ли напираше да пръсне обшитите копчета. Чип прекъсна подготвителното натискане, за да угаси лампата в кухнята, а след това мина през тоалетната. Когато се върна във всекидневната, Мелиса се беше изпънала на шезлонга само по долната част на карирания си полиестерен костюм. В сумрака можеше да мине за мъж с едри обезкосмени гърди. Чип, който предпочиташе хомосексуалната теория пред хомосексуалната практика, не харесваше костюма и предпочиташе тя да се беше облякла другояче. Дори и след като свали панталоните, по тялото ѝ остана някакво полово объркване, както и силна миризма, бичът на синтетичните материи. Но от гащите ѝ, които за негово облекчение бяха фини и полупрозрачни – ясно полово разграничени, – надничаше мила симпатична катеричка, мърдащо, влажно, необвързано с нищо друго топло животинче. Едва не му дойде в повече. Не беше спал и два часа предишните две нощи, главата му беше замаяна от виното, а стомахът му беше подут от газове (не помнеше защо беше решил да сготви боб за вечеря; вероятно нямаше разумно обяснение), тревожеше се, че не е заключил входната врата, че някъде в щорите има пролука, че някой съсед може да мине, да натисне бравата и да отвори, или пък да надникне през прозореца и да види как Чип нарушава раздел І, ІІ и VІ на правилника, в чието написване сам беше участвал. Като цяло за него това беше нощ на притеснения и трудно съсредоточаване, тук-там накъсвана от мигове на взривна наслада, но поне като че ли за Мелиса беше вълнуваща и романтична. Усмивката до ушите не слизаше от лицето ѝ.

След втора, изключително стресираща, тайна среща на „Тилтън Ледж“, Чип предложи двамата с Мелиса да напуснат кампуса за едноседмичната ваканция за Деня на благодарността и да наемат вила на Кейп Код, където да не се чувстват постоянно следени и обсъждани; докато потегляха през рядко използвания източен портал на Д. под прикритието на мрака, Мелиса пък предложи да спрат в Мидълтаун и да си купят наркотици от някакъв неин приятел от гимназията, който сега бил в университета „Уеслиън“. Чип я изчака пред внушителната зелена сграда на „Уеслиън“, барабанейки по волана на нисана, барабанеше толкова силно, че чак пръстите го заболяха, но така отвличаше мислите си от това, което вършеше. Беше оставил купчина курсови и изпитни работи за проверка и все още не беше отишъл да посети Джим Левитън в реанимацията. Фактът, че Джим беше изгубил говора си и сега безпомощно мърдаше челюсти и устни, напразно опитвайки се да изрече членоразделно някоя дума – а и според колеги, които му бяха ходили на свиждане, изглеждал обзет от гняв, – още повече намаляваше желанието на Чип да отиде да го види. В момента беше превключил на режим на пълно избягване на всичко, което би могло да предизвика някаква емоция у него. Продължи да барабани по волана, докато пръстите му не изтръпнаха и не го заболяха, и Мелиса не излезе от зелената сграда. Донесе аромат на пушек и попарени от слана цветя, уханието на есенна любовна афера. Пъхна в ръката на Чип златиста капсула, на която се четеше нещо като старото лого на „Мидланд Пасифик Рейлроуд“, само че без надписа.

– Ето, вземи – рече тя, затваряйки вратата.

– Какво е това? Екстази?

– Не. „Мексикански А“.

Чип се почувства културно изостанал. До неотдавна нямаше наркотици, за които да не е чувал.

– И какво прави?

– Всичко и нищо – отвърна тя и също глътна една капсула. – Ще видиш.

– Колко пари да ти дам?

– Няма нужда.

Първоначално наркотикът като че ли наистина нямаше никакво въздействие. Но в индустриалните покрайнини на Норуич, на два-три часа път от Кейп Код, той спря трип-хопа, който Мелиса беше пуснала по радиото, и каза:

– Трябва да спрем и да се чукаме.

Тя се засмя.

– О, така ли?

– Може да отбия тук – предложи той.

Мелиса отново се изкикоти.

– Не, нека наемем стая.

Спряха в мотел, който явно беше загубил лиценза си от „Комфорт Ин“ и сега се казваше „Комфорт Вали Лодж“. Нощната администраторка беше дебела и компютърът ѝ беше развален. Попълни на ръка данните на Чип, дишайки тежко, все едно и тя самата беше сполетяна от срив в системата. Чип прегърна Мелиса през корема и вече понечваше да пъхне пръсти в панталоните ѝ, когато изведнъж се сети, че не е много редно да бърка в гащите на жена на публично място и това може да му навлече проблеми. По същите чисто рационални причини обузда подтика да извади члена си и да го размаха пред пухтящата потна служителка. Но въпреки това беше убеден, че администраторката би проявила интерес към него.

Повали Мелиса на предназначения за захвърляне на фасове мокет в стая 23, без дори да затвори вратата.

– Така е много по-добре! – заяви Мелиса и ритна вратата. Свали панталоните си и изцвили доволно: – Много по-добре!

До края на почивните дни Чип изобщо не се облече. Само веднъж преметна през кръста си пешкир, за да отвори на доставчика на пица, но пешкирът се свлече, преди момчето да му е обърнало гръб.

– Здравей, мамо, аз съм – говореше Мелиса по мобилния си телефон, докато легналият зад нея Чип проникваше в нея. Тя не остави телефона и продължи да мънка окуражително, изразявайки синовната си подкрепа: – Аха... Аха... Да, разбира се, разбира се... Да, това е прекалено, мамо... Да, права си, наистина е прекалено... Разбира се... Разбира се... Аха... Това наистина е прекалено! – звънко извика тя, когато Чип я натисна здраво, за да навлезе с още един сладък сантиметър по-навътре, преди да се изпразни.

В понеделник и вторник той ѝ диктува дълги абзаци за курсовата ѝ работа за Карол Гилиган, която ядосаната на Вендла О’Фалън Мелиса отказваше да напише сама. Едва ли не фотографската му памет за аргументите на Гилиган, майсторското му владеене на теорията го възбудиха до такава степен, че се заигра да разрошва косата на Мелиса с щръкналия си член. Прокара главичката му по клавиатурата на компютъра, по екрана от течен кристал остана лигава следа.

– Скъпи – скара му се тя, – не се изпразвай на компютъра ми.

Бучкаше бузите и ушите ѝ, пъхаше го под мишниците ѝ, накрая я приклещи и я облада на прага на банята, а през цялото време Мелиса го обсипваше с ярката си червена усмивка.

Всяка вечер, четири дни подред, тя изваждаше от чантата си по две нови златисти капсули. В четвъртък Чип я заведе на кино, като след края на филма се спотаиха в салона и останаха да гледат още един. Върнаха се в „Комфорт Вали Лодж“, хапнаха палачинки и Мелиса се обади на майка си, и говори с нея толкова дълго, че Чип заспа, без да дочака поредното хапче.

В Деня на благодарността се събуди в сивкавия здрач на старото си недрогирано Аз. В първия момент, докато лежеше и слушаше нарядко преминаващите в празничния ден автомобили, не можа да се досети какво не е наред. Нещо в спящото до него тяло го смущаваше. Поколеба се дали да не се обърне и да зарови лице в гърба на Мелиса, но подозираше, че на нея ѝ е писнало от него. Не можеше да повярва, че тя приемаше спокойно постоянните му попълзновения, постоянното ръчкане, бутане и опипване. Че не се чувства като неодушевено парче месо, безскрупулно използвано от него.

Само за броени секунди, подобно на залята от паническа вълна на продажби борса, той се срина под тежестта на срама и притеснението. Не можеше да остане в леглото нито миг повече. Обу си боксерките, грабна несесера на Мелиса и се заключи в банята.

Проблемът му се състоеше в изгарящото го желание да не беше правил това, което беше сторил. А тялото му, на химическо ниво, инстинктивно се досещаше какво да предприеме, за да заличи това изгарящо желание. Трябваше да глътне ново хапче.

Претърси несесера внимателно. Не му беше минавало през ума, че е възможно да изпадне в зависимост от наркотик, който не ти носи усещане за блаженство и от който дори не беше изпитвал нужда, когато го вземаше последния, петия път. Свали капачката на червилото на Мелиса, извади от тънката розова опаковка двата тампона, бръкна с фиба в бурканчето с лосион. Нищо.

Върна несесера в стаята, която сега беше напълно огряна от слънцето, и прошепна името на Мелиса. Не получи отговор, коленичи и претършува пътната ѝ чанта. Опипа празните чашки на сутиените. Стисна навитите на топка чорапи. Бръкна във вътрешните джобове и различните отделения на сака. Това ново, по-друго насилие над Мелиса беше физически болезнено за него. На оранжевата светлина на срама имаше чувството, че се гаври с вътрешните ѝ органи. Все едно беше хирург, който жестоко сграбчва младите ѝ бели дробове, осквернява бъбреците, пъха пръст в съвършения ѝ нежен панкреас. Сладките малки чорапки, мисълта за още по-малките чорапки от недалечното ѝ детство, образът на изпълнената с очаквания умна и романтична второкурсничка, която приготвя багажа си за пътешествие с уважавания преподавател – всяка чувствена асоциация подклаждаше срама му, всеки образ му напомняше за грубата просташка комедия на това, което бе сторил на Мелиса. Грухтящото изпразване и омазване. Запъхтяното клатене и плякане.

Срамът се разгоря тъй яростно, че едва не изпепели мозъка му. Въпреки това, държейки под око спящата Мелиса, той пребърка дрехите ѝ отново. Едва след като опипа и стисна всяко нещо подред, той стигна до извода, че мексикански А е в големия външен джоб на чантата. Заотваря ципа зъбче по зъбче, стиснал собствените си зъби, за да понесе шума. Направи достатъчно голяма пролука, за да пъхне ръката си (напрежението от това – поредно – проникване предизвика нов изблик пламенни спомени; чувстваше се унижен от разюздаността, която ръцете му си бяха позволили с Мелиса тук, в стая 23, от ненаситната похот на пръстите си; искаше му се да не я беше докосвал), когато мобилният телефон на нощното шкафче зазвъня и тя се събуди със стон.

Той отдръпна рязко ръка от забраненото място, изтича в банята и дълго стоя под душа. Когато излезе, Мелиса се беше облякла и си беше събрала багажа. На сутрешното слънце изглеждаше абсолютно лишена от плътска чувственост. Тананикаше си весела мелодия.

– Скъпи, промяна в плановете – обяви тя. – Баща ми, който е страхотен, днес ще бъде в Уестпорт. Ще отида да ги видя.

На Чип му се искаше да не изпитва срама, който тя явно не изпитваше, но пък се притесняваше да се примоли за ново хапче.

– А нашата вечеря? – попита той.

– Съжалявам. Важно е да отида.

– Явно не е достатъчно да си говорите по няколко часа по телефона всеки ден.

– Чип, съжалявам. Но те са най-добрите ми приятели.

Чип от самото начало – от това, което знаеше – не беше харесал Том Пакет: самозван рокаджия и галено детенце с попечителски фонд, зарязал семейството си заради някаква кънкьорка. А през последните няколко дни безграничната способност на Клер да говори за себе си, държейки Мелиса на телефона с часове, беше настроила Чип и срещу нея.

– Хубаво. Ще те закарам до Уестпорт.

Мелиса отметна глава, косата ѝ се разпръсна по раменете.

– Скъпи, не се сърди.

– Щом не искаш да отидем в Кейп Код, значи, не искаш. Ще те закарам до Уестпорт.

– Добре. Ще се облечеш ли?

– Само че, Мелиса, има нещо ненормално в това, да си толкова близък с родителите си.

Тя като че ли не го чу. Застана пред огледалото да се гримира. Сложи си червило. Чип стоеше в средата на стаята с хавлия на кръста. Беше му криво и се чувстваше зле. Смяташе, че Мелиса има право да се отвращава от него. И все пак държеше да са наясно.

– Чу ли какво казах?

– Скъпи. Чип. – Тя притисна устни, за да размаже червилото. – Обличай се.

– Казах, че не е нормално децата да се разбират с родителите си. Не е нормално родителите да са най-добрите ти приятели. Трябва да има някакъв бунт. Така човек се утвърждава като личност.

– Може би така се утвърждаваш ти – отвърна тя. – Но пък ти не си пример за щастлив възрастен.

Той се усмихна, понесе думите ѝ мълчаливо.

– Аз си се харесвам – продължи Мелиса. – А ти май не се харесваш толкова.

– Родителите ти май също си се харесват. Цялото ви семейство си се харесва.

За първи път виждаше Мелиса ядосана.

– Аз си се обичам – повтори тя. – Какво лошо има в това?

Не можеше да отговори какво лошо има в това. Не можеше да обясни какво не е наред с Мелиса, с нейните самовлюбени родители, мелодраматичността и самоувереността ѝ, прехласването ѝ по капитализма, липсата на близки приятели сред връстниците ѝ. Усещането, което го беше връхлетяло в последния час от „Всепоглъщащи наративи“, усещането, че греши за всичко, че няма нищо нередно в света и в това, да си щастлив, че проблемът е само и единствено у него самия, се завърна с такава сила, че той се принуди да седне на леглото.

– Какво е положението с хапчетата?

– Свършиха – отвърна Мелиса.

– Аха.

– Бях взела шест и ти получи пет от тях.

– Какво?

– Явно сгреших, че не ти дадох и последното.

– А ти какво гълташе?

– „Адвил“, скъпи. – Тонът, с който произнасяше галеното обръщение, вече беше минал отвъд неприкритата ирония. – Заради болки в седалищната област.

– Не съм те карал да купуваш наркотици – заяви той.

– Е, не го направи открито.

– Какво искаш да кажеш?

– Ако не бях взела хапчетата, голямо забавление щеше да падне, нали?

Чип не настоя за повече обяснения. Страхуваше се, че най-вероятно тя намеква колко лош и скован любовник е бил, преди да глътне „Мексикански А“. Той наистина се беше показал като лош и скован любовник, естествено, само че се беше надявал, че Мелиса не го е забелязала. Под товара на този нов срам и предвид липсата на хапче, което да олекоти тежестта му, Чип наведе глава и скри лицето си с длани. Срамът го смазваше, а в същото време отвътре се надигаше гняв.

– Та ще ме закараш ли до Уестпорт?

Той кимна, но тя сигурно не го гледаше, тъй като след малко Чип чу прелистване на телефонния указател и как тя поръчва на диспечера кола за Ню Ландън.

– „Комфорт Вали Лодж“, стая 23.

– Ще те закарам до Уестпорт – обади се той.

Тя остави слушалката.

– Недей, ще се оправя.

– Мелиса. Откажи таксито. Ще те закарам.

Тя дръпна пердетата на задния прозорец и се появи изглед към ограда с телена мрежа, няколко стройни клена и задния двор на депо за преработка на отпадъци. Осем-десет снежинки се носеха унило във въздуха. На изток облаците се бяха разкъсали и от окървавеното небе надничаше бяло слънце. Чип се облече набързо, докато Мелиса беше с гръб към него. Ако не беше необяснимият му срам, можеше да се приближи към прозореца и да я прегърне, и тогава може би тя щеше да се обърне и да му прости. Само че усещаше ръцете си като хищници. Представяше си я как се отдръпва погнусено, а той не беше съвсем сигурен, че някаква тъмна частица от него не копнее да я изнасили, да я накара да си плати, задето се харесва така, както Чип не можеше да се хареса. Как мразеше и колко обичаше напевния ѝ глас, пружиниращата походка, спокойното ѝ самочувствие! За разлика от него, тя беше самата себе си. Освен това Чип виждаше, че е обречен – не я харесваше, но щеше да страда по нея.

Тя набра друг номер.

– Хей, обич моя – заговори в мобилния телефон. – Тръгвам за Ню Ландън. Ще хвана първия влак от там... Не, искам да бъда с вас... абсолютно... Да, абсолютно... Добре, целувки, ще се видим след малко... Аха.

Отвън се разнесе бибиткане.

– Това е таксито – каза тя на майка си. – Добре, хубаво. Целувки, чао!

Облече якето си с едно гъвкаво движение, взе чантата си и с танцова стъпка прекоси стаята. На вратата се спря и спокойно обяви, че тръгва.

– Доскоро – рече тя, погледът ѝ се плъзна покрай Чип.

Той не можеше да реши дали тя е с изключително здрава психика, или пък е напълно превъртяла. Чу затръшване на врата на кола, забръмча двигател. Чип се приближи до прозореца и мярна косата ѝ с цвят на черешово дърво през задното стъкло на червено-бяло такси. Време беше да си купи цигари – след пет години въздържание.

Сложи си якето и прекоси полето от заскрежен асфалт, без да обръща внимание на минувачите. Пъхна няколко монети през процепа в бронираното стъкло на автомата.

Беше утрото на Деня на благодарността. Снегът беше спрял и слънцето надничаше от облаците. Изплющяха и изсвистяха криле на гларус. Лекият ветрец като че ли се плъзгаше над земята, без да я докосва. Чип се облегна на ледената мантинела, запали цигара и потърси утеха в грубите посредствени изделия на американската индустрия, в простите предмети от пластмаса и метал край пътя. В колонката за бензин, чието жужене секваше, когато резервоарът се напълнеше, в скромната ѝ акуратна служба. В издутия от вятъра транспарант „Биг Гълп – 99 цента“, който не можеше да отплава наникъде, колкото и да се дърпаха плющящите найлонови въжета от поцинкования пилон. В черните, изписани с ръкописен шрифт цифри с цената на бензина, в натрупването на толкова много деветки накуп. В големите американски коли, които едва-едва пълзяха в локалното с не повече от 30 мили в час. В оранжево-жълтите найлонови знаменца, които трепкаха по жиците над главата му.

– Баща ти пак падна по стълбите към мазето – съобщи Инид, в Ню Йорк все още валеше. – Носеше голяма кутия с лешници надолу, не се държеше за парапета и падна. Знаеш ли колко много лешници има в кутия от пет килограма? Разпиляха се навсякъде. Половин ден лазих на четири крака, Денис! И продължават да излизат отнякъде. На всичкото отгоре на цвят са същите като щурците, от които няма отърване. Навеждам се да взема лешник и той ми скача в лицето!

Денис подрязваше стъблата на слънчогледите, които беше купила.

– А татко защо е носил пет килограма лешници в мазето?

– Искаше да се занимава с нещо, докато си седи в креслото. Мислеше да ги начупи там. – Инид се надвеси над рамото ѝ. – Да ти помогна ли с нещо?

– Намери ваза.

Първият шкаф, който отвори, беше пълен с коркови тапи.

– Не разбирам защо Чип ни покани тук, след като няма да обядва с нас.

– Вероятно – отвърна Денис – не е планирал да скъса с приятелката си тази сутрин.

Тонът на Денис като че ли винаги подчертаваше колко глупава е Инид. Денис не беше, смяташе Инид, мил и великодушен човек. Но все пак ѝ беше дъщеря, а преди няколко дни Инид беше извършила няколко срамни постъпки, които сега изпитваше належаща необходимост да изповяда пред някого и се надяваше, че този някой може да е Денис.

– Гари иска да продадем къщата и да се преместим във Филаделфия – заяви тя. – Смята, че Филаделфия е подходяща, защото ти и той сте там, а Чип е в Ню Йорк. Казах му, че обичам децата си, но се чувствам най-добре в Сейнт Джуд. Денис, аз съм от Средния запад. Във Филаделфия ще съм като изгубена. Гари настоява да отидем в някой дом за възрастни. Изобщо не разбира, че вече е късно. Там няма да вземат човек в състоянието на баща ти.

– Но ако татко продължи да пада по стълбите...

– Денис, той не се държеше за парапета! Отказва да приеме, че не бива да носи разни неща нагоре-надолу.

Откри ваза под мивката зад няколко поставени в рамки снимки, четири фотоса на розови космати неща, някакво изчанчено произведение на изкуството или пък медицински снимки. Тя се опита да бръкне бързо покрай тях, но събори кошничката за варене на аспержи, която беше подарила на Чип за една Коледа. И тъй като Денис сведе поглед, Инид нямаше как да се престори, че не ги е видяла.

– Какво е това? – присви очи тя. – Денис, какви са тези работи?

– В какъв смисъл какви са?

– Някакви изчанчени работи на Чип, сигурно.

Денис пусна онази усмивка, която винаги вбесяваше Инид.

– Явно, все пак знаеш какво са.

– Не, нямам представа.

– Нямаш представа какво представляват?

Инид извади вазата и затвори шкафа.

– Не искам да знам.

– А, това е съвсем друго.

Във всекидневната Алфред събираше смелост да седне в шезлонга на Чип. Преди не повече от десетина минути го беше направил съвсем безпроблемно. Но този път, вместо просто да го повтори, се беше спрял да помисли. Едва наскоро си беше дал сметка, че в основата на действието сядане се крие загуба на контрол, сляпо свободно падане назад. Прекрасното му синьо кресло в Сейнт Джуд беше като бейзболна ръкавица, обхващаше нежно всяко тяло, хвърлено под какъвто и да е ъгъл и с каквато и да е сила, а освен това разполагаше с големи мечешки подлакътници, за които Алфред можеше да се държи, докато извършва ключовото завъртане. Но шезлонгът на Чип беше някаква ниска и непрактична антика. Алфред стоеше с гръб към него и се колебаеше, коленете му бяха свити едва-едва, доколкото му позволяваха скованите глезени, ръцете му опипваха и обарваха въздуха зад гърба му. Страхуваше се да се пусне. Ала все пак имаше нещо неприлично в това, да стои приклекнал и треперещ, нещо напомнящо за тоалетна, някаква първична уязвимост, която му се струваше едновременно толкова болезнена и притъпена, че просто за да сложи край, той затвори очи и се пусна. Стовари се тежко по задник, политна назад и коленете му се вирнаха над главата.

– Ал, добре ли си? – извика Инид.

– Не мога да го схвана това тук – отвърна той, мъчейки се да се поизправи и да звучи овладяно. – За канапе ли е правено?

Денис се появи и сложи ваза с три слънчогледа на крехката масичка до шезлонга.

– Като канапе е – обясни тя. – Може да си вдигнеш краката и ще си като френски философ. И да говориш за Шопенхауер.

Алфред поклати глава.

Инид се обади от кухнята:

– Доктор Хеджпет каза, че трябва да използваш само столове с високи, прави облегалки!

Алфред не прояви никакъв интерес към тази препоръка и затова Инид я повтори на Денис, когато тя се върна в кухнята.

– Само столове с високи, прави облегалки! Само че баща ти не чува. Държи си на коженото кресло. И след това ме вика да сляза да му помогна да стане. А ако си сецна кръста? Какво ще правим тогава? Преместих един от хубавите стари столове с кожена облегалка долу пред телевизора и му казах: „Сядай тук!“. Но той си седи в коженото кресло и за да стане, първо се свлича на земята, пълзи по пода до масата за пинг-понг и се подпира на нея, за да се изправи.

– Добре го е измислил – отбеляза Денис, докато изваждаше храната от хладилника.

– Денис, той пълзи по пода! Вместо да седи в хубав, удобен стол с права облегалка, какъвто трябва да използва според лекаря, той пълзи по пода! А и изобщо не би трябвало да се заседява толкова. Лекарите са единодушни, че ако не използваш някоя способност, я губиш. Дейв Шумпърт има десет пъти повече проблеми със здравето от баща ти, от петнайсет години е с колостомия, останал му е само единият бял дроб, има пейсмейкър, а виж какво правят с Мери-Бет. Тъкмо се върнаха от гмуркане във Фиджи! И Дейв никога не се оплаква, ама никога. Не знам дали помниш Джин Грило, един стар приятел на татко ти от „Хефест“, той има паркинсон и е много, много по-зле от баща ти. Все още си живее у дома във Форт Уейн, макар че е в инвалидна количка. Той наистина е в ужасно състояние, само че, Денис, продължава да се интересува от много неща. Вече не може да пише, но ни изпрати аудиописмо на касета, виж колко добре измислено, в което ни разказва подробно за внуците си, защото познава внуците си и се интересува от тях, и как е започнал да учи камбоджански, на който му вика кхмерски, като го слуша на касети и гледа камбоджанска – или може би трябва да се каже „кхмерска“? – телевизия във Форт Уейн, защото най-малкият му син е женен за камбоджанка – кхмерка? – а нейните родители не говорят английски, пък Джин иска да си общува с тях. Можеш ли да повярваш? Джин е в инвалидна количка, пълен инвалид, и пак мисли как да помогне на другите! А баща ти, който може да върви, да пише, да се облича сам, по цял ден не прави нищо, само си седи в креслото.

– Защото е потиснат, майко – отвърна тихо Денис, която режеше хляб.

– Това казват и Гари, и Каролин. Бил в депресия и трябвало да пие лекарства. Според тях той е работохолик, работата била като наркотик и затова, като останал без нея, изпаднал в депресия.

– И затова да пие лекарства и да не ни се пречка. Колко удобно!

– Не си честна спрямо Гари.

– Хайде да не започваме за Гари и Каролин.

– Божичко, Денис, като те гледам как размахваш ножа, честно казано, чудя се как още не си си отрязала някой пръст!

От крайчетата на франзелата Денис беше направила три ладийки, от които беше издълбала средата. Върху едната сложи стружки масло като издути от вятъра платна, другата напълни с настърган пармезан, уплътнен с наситнена рукола, а третата напълни с пасирани маслини със зехтин и отгоре я поръси обилно с червен пипер.

– Ммм, изглежда прекрасно – измърмори Инид и посегна, бърза като котка, към чинията, на която Денис подреждаше хапките. Само че чинията изчезна под носа ѝ.

– Тези са за татко.

– Искам само да си отчупя малко!

– Ще ти направя и на теб.

– Недей, само ще опитам от неговите.

Денис обаче отнесе чинията на Алфред, който сега се беше изправил пред следния екзистенциален проблем: подобно на пшеничен кълн, надигащ се през пръстта, светът се движеше напред във времето, добавяше клетка върху клетка по външния си слой, натрупваше миг след миг и дори и да успееш да го обхванеш с поглед в най-последния, най-младия му вид, нямаше гаранция, че ще ти се удаде да го сториш отново секунда по-късно. Докато Алфред установи, че дъщеря му Денис му подава чиния с хапки във всекидневната на сина му Чип, следващият миг вече разцъфваше в абсолютно неразбираемо съществуване, в което той не можеше категорично да изключи възможността например, че жена му Инид му подава чиния с фекалии в салона на някой бордей; веднага щом препотвърди наличието на Денис, хапките и всекидневната на Чип, повърхностният слой на времето добави пореден слой от клетки, така че той отново се изправи пред нов и неразбираем свят; поради тази причина, вместо да хаби сили в напразни опити за догонване, Алфред все повече предпочиташе да прекарва дните си долу, в непроменящите се исторически корени на нещата.

– Да залъжеш глада, докато приготвя обяда – каза Денис.

Алфред погледна с благодарност хапките, които в деветдесет процента от времето изглеждаха стабилно като храна и рядко се преобразяваха в нещо друго с подобна форма и размери.

– Искаш ли чаша вино?

– Не държа – отвърна той.

С надигналата се от сърцето му благодарност – беше трогнат, – сплетените му в скута длани заподскачаха. Опита се да намери нещо наоколо, което да не го вълнува толкова, нещо, на което спокойно да спре погледа си, но тъй като стаята беше на Чип и Денис стоеше в нея, всеки ъгъл и всяка повърхност – дори кранчетата на радиаторите, дори поолющената гола стена малко над пода – му напомняха за различните източни светове, в които живееха децата му, и оттук и за големите разстояния, които го разделяха от тях, а това разтреперваше ръцете му още по-силно.

По някаква дяволска логика, която само затвърждаваше песимизма му, заболяването му се влошаваше най-много именно от вниманието на дъщеря му, която той най-малко искаше да го види в подобно състояние.

– Ще те оставя за секунда – рече Денис, – за да приготвя обяда.

Той затвори очи и ѝ благодари. И както се чака затишие в проливен дъжд, за да притичаш от колата до магазина, Алфред зачака треперенето да поутихне, за да посегне спокойно към това, което тя му беше донесла.

Заболяването обиждаше собственическото му чувство. Тези треперещи ръце принадлежаха не на друг, а на него самия, но въпреки това отказваха да му се подчиняват. Бяха като две непослушни деца. Безразсъдни двегодишни в пристъп на егоистично цупене. Колкото по-строго им заповядваше, толкова по-малко го слушаха и толкова повече се цупеха и не му се подчиняваха. Винаги се беше дразнил на детинския инат и отказ да се държиш като възрастен. Безотговорността и липсата на дисциплина бяха най-голямото проклятие на съществуването му и това, че заболяването му се изразяваше в неподчинение на собственото му тяло, беше поредният пример за същата извратена дяволска логика.

Ако дясната ти ръка се провини, учи Исус, отсечи я^9.

9 В синодалното издание на Библията: „И ако дясната ти ръка те съблазнява, отсечи я“ (Евангелие на Матея, 5:30). – Б. пр.

Докато чакаше треперенето да заглъхне – гледаше как ръцете му се тресат и като че ли опитват да загребат нещо, и имаше чувството, че се намира в детска градина с крещящи буйни хлапета, а е останал без глас и не може да ги укроти, – Алфред с наслада си представяше как отсича ръката си със сатър, щеше да покаже на непокорния си крайник колко му е ядосан, колко не го обича, ако продължеше да не му се подчинява. Представи си първото дълбоко захапване на острието на сатъра в костта и мускула на провинилата се китка и едва ли не изпадна в екстаз, но заедно с него, непосредствено досами този екстаз усещаше и как му се доплаква за тази ръка, която беше негова и я познаваше, откакто се помнеше, обичаше я и ѝ желаеше само най-доброто.

Отново си мислеше за Чип, без да го съзнава.

Чудеше се къде беше отишъл Чип. Пак го беше прогонил.

В кухнята гласовете на Денис и на Инид жужаха като две пчели, блъскащи се в стъклото на прозорец – една по-едра и една по-дребна. Най-сетне дойде неговият миг, дългоочакваното затишие. Алфред се приведе напред, подпря дясната си ръка с лявата, сграбчи ладийката с маслени платна и я отлепи от чинията, повдигна я, без да я обърне, и докато тя се носеше във въздуха, поклащайки се, той отвори уста да я налапа и успя! Лапна я! Лапна я! Коричката раздра венеца, но все пак цялата ладийка беше вътре, задъвка внимателно, като пазеше отпуснатия си като плужек език. Топящото се сладко масло, женствената мекота на втасалата с мая и изпечена пшеница. В брошурата, която доктор Хеджпет им беше дал, имаше изречения, които дори и Алфред, колкото и да беше фаталист и дисциплиниран, не можеше да се насили да прочете. Изречения, посветени на проблемите на преглъщането, на предсмъртните мъки на езика, на окончателния срив на сигналната система...

Предателството беше започнало от отдел „Сигнализация“.

„Мидланд Пасифик Рейлроуд“, където в последното десетилетие от кариерата си той беше началник на инженерния отдел (и където, щом заповядаше нещо, то веднага се изпълняваше – „Тъй вярно, господин Ламбърт, веднага!“), обслужваше стотици градчета с по един асансьор в Западен Канзас и в западната и централната част на Небраска, от онзи тип градчета, в които или край които бяха израснали Алфред и колегите му началници на отдели, и които на днешната си преклонна възраст изглеждаха още по-грохнали в сравнение с чудесното състояние на преминаващия през тях железен път. Макар че железопътната компания беше отговорна преди всичко към акционерите си, родените в Канзас и Мисури нейни служители (сред тях и Марк Джамборец, юрисконсултът на компанията) бяха убедили борда на изпълнителните директори, че тъй като железницата е монополист в много от градчетата във вътрешността, компанията има граждански дълг да поддържа обслужването и на най-отдалечените гари и спирки. Алфред лично за себе си не хранеше илюзии за икономическото бъдеще на прерийните градчета, където средната възраст надхвърляше петдесет години, но вярваше в железницата и мразеше камионите, и от собствен опит знаеше колко е важно преминаването на влака за гражданската гордост, как свирката на локомотива може да повдигне духа в някое февруарско утро на 41 °СШ 101 °ЗД; в стълкновенията си с Агенцията за опазване на природата и с различните инстанции, отговарящи за транспорта, се беше научил да цени местните общински служители, които могат да ти ударят едно рамо, когато ти трябва повече време, за да измиеш цистерните си от отработено масло в депото в Канзас Сити, или пък когато някой проклет бюрократ настоява да платиш 40 % от ненужен прелез на „Кънтри Роуд“. Години след като „Су Лайн“, „Грейт Нордърн“ и „Рок Айланд“ бяха изоставили мъртвите и умиращи градчета из северните равнини, „Мидланд Пасифик“ продължаваше да пуска малки композиции веднъж в седмицата или дори на две седмици през места като Алвин и Писга Крийк, Ню Чартърс и Уест Сентървил.

За съжаление, тази програма привлече хищници. В началото на осемдесетте, когато Алфред наближаваше пенсиониране, „Мидланд Пасифик“ беше известен като регионален превозвач, който въпреки изключително доброто си управление и високите приходи от товарни превози на дълги разстояния има скромна печалба. „Мидланд Пасифик“ вече беше отхвърлил един нежелан ухажор, когато попадна в лакомия взор на Хилард и Чонси Врот, двама близнаци от Оук Ридж, Тенеси, изградили от наследената от родителите си кланица империя на долара. Компанията им „Орфик Груп“ притежаваше верига хотели, банка в Атланта, петролна рафинерия и „Арканзас Саутърн Рейлроуд“. Братята Врот бяха със сплескани лица и сплъстени коси и нямаха никакви други желания и интереси освен трупането на пари; финансовите издания ги наричаха „корсарите от Оук Ридж“. На една от първите проучвателни срещи, на която присъства и Алфред, Чонси Врот упорито се обръщаше към генералния директор с „татенце“: „Давам си сметка, че според теб това не е „честна сделка“, татенце“, „Е, татенце, защо не седнеш да обсъдиш този въпрос с адвокатите си още сега?“, „Боже мой, а Хилард и аз смятахме, че ръководиш предприятие с цел печалба, а не благотворително дружество, татенце!“. Този антипатернализъм галеше ухото на профсъюзите, които след месеци напрегнати преговори предложиха на братята Врот пакет отстъпки от заплащането и работните условия на стойност двеста милиона долара; след като си осигуриха тези облекчения, плюс двайсет и седем процента от акциите, плюс безгранично финансиране посредством облигации, братята Врот отправиха неустоимо предложение и купиха от раз железопътната компания. Наеха един бивш директор на отдел „Пътно строителство“ в Тенеси, Фентън Крийл, да слее новата придобивка с „Арканзас Саутърн“. Крийл затвори централата на „Мидланд Пасифик“ в Сейнт Джуд, уволни или пенсионира една трета от служителите, а останалите премести в Литъл Рок.

Алфред се пенсионира два месеца преди шейсет и петия си рожден ден. Беше си у дома и гледаше „Добро утро, Америка“ от новото си синьо кресло, когато му се обади Марк Джамборец, пенсионираният юрисконсулт на компанията, с новината, че един шериф в Ню Чартърс, Канзас, се е самоарестувал, задето е стрелял по служител на „Орфик Мидланд“.

– Шерифът се казва Брус Халстром – каза Джамборец. – Чул, че някакви негодници свалят кабелите на сигнализацията. Отишъл на място и видял трима души да режат жиците, да чупят семафорите и да изваждат всичко, в което има мед. Единият получил куршум в бедрото, преди другите двама да успеят да обяснят на Халстром, че работят за „Мидланд Пасифик“. Били ги наели да събират медта срещу долар и двайсет на килограм.

– Но това си е работеща нова система – отвърна Алфред. – Няма и три години, откакто подновихме цялата линия до Ню Чартърс.

– Братята Врот карат за скрап всичко освен релсите – заяви Джамборец. – Отказват се да обслужват Глендора! Мислиш ли, че „Атчисън“ или пък „Топека“ няма да я грабнат веднага?

– Е...

– Това е някаква подигравка с християнската етика – продължи Джамборец. – Братята Врот не могат да приемат, че сме признавали други принципи освен безскрупулното преследване на печалба. Казвам ти: те мразят това, което не разбират. Откъдето минат, посипват всичко със сол. Затвориха централата в Сейнт Джуд! А ние сме два пъти по-голяма компания от „Арканзас Саутърн“! Наказват Сейнт Джуд, задето е домът на „Мидланд Пасифик“. Крийл наказва градчетата като Ню Чартърс, задето са били на „Мидланд Пасифик“. Посипва със сол полетата на финансовите грешници!

– Е... – повтори Алфред, приковал очи в новото си синьо кресло, което го приласкаваше да седне да подремне. – Това вече не ме засяга.

Само че той беше работил трийсет години, за да изгради „Мидланд Пасифик“ като здрава система, а Джамборец продължи да му се обажда и да го уведомява за поредните безумия, ала от това само му се придрямваше. Не след дълго по западното трасе на „Мидланд Пасифик“ почти не остана обслужвана гара, но явно Фентън Крийл се задоволи със свалянето на сигнализацията и изтърбушването на семафорите. Пет години след придобиването, релсите все още си стояха на мястото, а правото за преминаване по тях не беше продадено. Само медната нервна система – в проява на някакъв корпоративен автовандализъм – беше унищожена.

– А сега трябва да се тревожа и за здравните ни осигуровки – нареждаше Инид на Денис. – „Орфик Мидланд“ прехвърля пенсионираните служители на „Мидланд Пасифик“ към отделен фонд до края на април. Трябва да намеря някой здравен фонд, който да работи с нашите лекари. Отвсякъде валят реклами, предлаганите услуги ми се струват съвсем еднакви и ако има някакви разлики, сигурно са описани с дребен шрифт най-отдолу, и честно казано, Денис, не мисля, че мога да се справя сама.

Денис побърза да се обади, сякаш за да ѝ попречи да я помоли за помощ:

– Доктор Хеджпет с кои фондове има договор?

– Ами като изключим старите му пациенти, които си плащат на частно, като баща ти, сега той работи само за фонда на Дийн Дриблет – отвърна Инид. – Нали ти разказах за голямото празненство в прекрасната огромна къща на Дийн? По-хубава млада двойка от Дийн и Триш не съм виждала, но боже господи, Денис, миналата година се обадих на неговата компания, когато баща ти падна с косачката, и знаеш ли колко ми поискаха, за да косят нашата малка морава? Петдесет и пет долара на седмица! Нямам нищо против печалбата, според мен е прекрасно, че Дийн е успял предприемач, нали разбра за екскурзията му до Париж с Хъни, та нищо лошо не искам да кажа за него, но петдесет и пет долара на седмица!

Денис опита оставената от Чип салата от зелен боб и посегна към зехтина.

– А колко ще струва, ако останете на старата система?

– Стотици долари повече месечно. Никой от приятелите ни не е във фонд, всички си плащат на частно, но ние няма как да си го позволим. Баща ти беше толкова консервативен с инвестициите си, че е истински късмет, дето изобщо имаме някакви пари за черни дни. Има и друго, което много, ама много, много ме тревожи. – Инид снижи глас. – Един от старите патенти на баща ти може най-сетне да ни донесе пари!

Надникна във всекидневната, за да провери дали Алфред не ги слуша.

– Ал, как си?

Той тъкмо поднасяше към брадичката си втория ордьовър, малкото зелено вагонче. Поклати глава, без да вдига поглед, все едно стискаше в пръстите си животинче, което може да избяга.

Инид се върна в кухнята с чантичката си.

– Най-сетне има възможност да изкара малко пари, а не проявява никакъв интерес. Гари говори с него по телефона миналия месец и се опита да го убеди да бъде по-агресивен, но баща ти го отряза.

Денис настръхна.

– Гари какво искаше да направите?

– Просто да бъдем малко по-агресивни. Ето, ще ти покажа писмото.

– Майко, патентите са си на татко. Оставете го да постъпи, както намери за добре.

Инид се надяваше, че в плика на дъното на чантичката си ще открие изчезналото препоръчано писмо от „Аксон“. В чантичката ѝ, както и в къщата, изгубените предмети понякога се появяваха по чудодеен начин. Но пликът, който извади, беше първото писмо, изпратено с обратна разписка, което изобщо не беше изчезвало.

– Прочети го и виж дали си съгласна с Гари.

Денис остави бурканчето с червен пипер, с който беше поръсила купената от Чип салата. Инид надникна над рамото ѝ и отново прочете писмото, за да е сигурна, че в него все още пишеше това, което тя помнеше.

Уважаеми доктор Ламбърт,

От името на корпорация „Аксон“ със седалище ул. „Двайсет и четвърта“, Източна индустриална зона, Швенксвил, Пенсилвания, ви предлагам да ви заплатим сумата от пет хиляди долара (5000) за пълното, изключително и неотменимо право върху патент № 4 934 417 (Електрополимеризация на терапевтичен фероацетатен гел), на който сте единствен държател.

За съжаление, управата на „Аксон“ не може да ви предложи по-голяма сума. Нашият продукт все още е в начална фаза на изпитания и няма гаранция, че инвестицията ще бъде доходоносна.

Ако условията в приложения договор са приемливи за вас, моля, подпишете и заверете със свидетел и трите копия, и ни ги изпратете до 30 септември.

Искрено ваш

Джоузеф К. Прагър,

Старши съдружник

„Браг Нътър и Спей“

Когато писмото пристигна през август, Инид събуди дремещия в мазето Алфред, а той сви рамене и рече: „Пет хиляди долара с нищо няма да променят начина ни на живот“. Тя предложи да пишат на „Аксон“ и да поискат повече пари, но Алфред поклати глава. „Ще прахосаме пет хиляди за адвокат и какво ще получим накрая?“ „Нищо не ни струва да поискаме повече“ – настоя Инид. „Няма да искам!“ – отсече Алфред. „Но ако им пишеш и поискаш десет хиляди...“ – поде Инид и замълча, тъй като Алфред я прониза с такъв поглед, все едно му беше предложила да правят секс.

Денис извади от хладилника бутилка вино, сякаш за да подчертае равнодушието си към този въпрос, който толкова вълнуваше Инид. Понякога на Инид ѝ се струваше, че Денис презира всичко, което е важно за майка ѝ. За това говореха дори и сладострастно опънатите джинси по дупето на Денис, с което тя блъсна вратата на шкафа да се затвори. За това говореше и увереността, с която пъхна тирбушона в тапата.

– Искаш ли малко вино?

Инид сви рамене.

– Още е много рано.

Денис отпи, все едно беше вода.

– Като познавам Гари – рече тя, – предполагам, че е искал да ги ошушкате.

– Не, всъщност нали разбираш... – Инид посегна към бутилката с две ръце. – Сипи ми една глътка, само капчица, не пия толкова рано, никога... Нали разбираш, Гари се чуди защо изобщо се занимават с патента, ако наистина са на толкова ранен етап. В подобни случаи сигурно просто използват патента, без да плащат за него. Не, това е прекалено много! Денис, не мога да изпия толкова вино! Срокът на патента изтича след шест години и затова Гари смята, че вероятно „Аксон“ ще започнат да изкарват пари съвсем скоро.

– Татко подписа ли договора?

– О, да. Отиде до Шумпъртови и накара Дейв да го завери като свидетел.

– В такъв случай трябва да уважите решението му.

– Денис, той е такъв инат и отказва да слуша. Не мога...

– Да не искаш да кажеш, че не може сам да взема решения?

– Не, не, просто характерът си му е такъв. Но просто не мога...

– След като той вече е подписал договора – прекъсна я Денис, – какво може да направи Гари?

– Нищо, сигурно.

– Тогава за какво е цялата работа?

– За нищо. Да, права си – заяви Инид. – Нищо не може да се направи.

Но всъщност не беше така. Ако Денис не беше толкова пристрастна в подкрепата си за Алфред, Инид можеше и да си признае, че след като Алфред ѝ даде подписания договор, за да го пусне по пощата на път за банката, тя го скри в жабката на колата и го остави да престои там и да излъчва вина няколко дни; след това, докато Алфред дремеше, премести плика на по-сигурно място в пералното, в шкафа при потъмнелите от годините сладка и конфитюри (мандарини със стафиди, тиква с бренди, корейски боровинки), вази, кошници и кубове от цветна глина, съвсем здрави и в никакъв случай не за изхвърляне, но пък не и достатъчно хубави, за да се използват; и че в резултат на нечестната ѝ постъпка тя и Алфред все още могат да измъкнат по-голяма сума от „Аксон“, и точно заради това е толкова важно да открие второто, препоръчаното писмо и да го скрие, преди Алфред да разбере, че тя го е излъгала и не е изпълнила нарежданията му.

– О, това ме подсеща – рече тя, гаврътвайки виното, – че исках да се допитам до теб за още нещо.

Денис се позабави, преди да отвърне с любезното и сърдечно:

– Да?

Колебанието ѝ потвърди отдавна затвърдилото се убеждение на Инид, че с Алфред са допуснали някаква грешка във възпитанието на Денис. Не бяха успели да вселят в най-малкото си дете дух на великодушие и ведра готовност за услужване на ближния.

– Както знаеш – поде Инид, – последните осем Коледи ходим във Филаделфия, а момчетата на Гари вече са достатъчно големи, за да искат спомен от една Коледа в дома на баба и дядо, и затова си мислех...

– По дяволите! – долетя вик от всекидневната.

Инид остави чашата и се понесе натам. Алфред седеше на ръба на шезлонга в мъчителна поза – с високо вдигнати колене и леко изгърбен – и се взираше в останките от третия си ордьовър. По пътя си към устата му ладийката от хляб се беше изплъзнала от пръстите му, паднала на коляното му, разпиляла товара си, претърколила се на пода и накрая се беше спряла под шезлонга. По дамаската беше полепнало парченце червена печена чушка. Покрай маслините мокетът бързо потъмняваше от зехтина. Празната ладийка лежеше на една страна и се виждаше бялата ѝ вътрешност, тук-там на кафяви петна или пожълтяла от просмукания зехтин.

Денис се промуши покрай Инид с влажна гъба и коленичи пред Алфред.

– О, тате – измърмори тя, – трябваше да се сетя, че ще ти е трудно да се справиш с тях.

– Дай ми парцал и ще почистя.

– Недей, готово е вече – отвърна Денис.

Сви шепа и бръсна вътре парченцата маслини от коленете и бедрата му. Ръцете му трепереха във въздуха над главата ѝ, все едно се опитваше да я отблъсне, но тя се справи за миг със задачата си, избърса с гъбата маслините от пода и ги отнесе в кухнята, където Инид беше решила да си сипе една допълнителна глътчица вино, само че в бързината да не я видят, почти си напълни чашата и сега бързо я пресуши.

– Така че – продължи тя, – мислех си, че ако ти и Чип сте съгласни, може да направим една последна Коледа в Сейнт Джуд. Какво ще кажеш?

– Ще дойда там, където кажете ти и татко – отвърна Денис.

– Не, питам те какво мислиш ти. Какво искаш. Дали ти допада идеята за една последна Коледа в къщата, в която си израснала. Дали ще ти е приятно.

– Отсега мога да ти кажа, че Каролин за нищо на света няма да напусне Филаделфия. Другото си е чиста фантастика. Ако искаш да видиш внуците си, трябва да дойдете на изток.

– Денис, питам те ти какво искаш. Гари твърди, че с Каролин още не са взели решение. Затова те питам дали ти самата би искала една Коледа в Сейнт Джуд. Защото, ако всички останали сме съгласни, че е важно да се съберем като едно семейство в Сейнт Джуд за последен път...

– Съгласна съм, майко, стига натоварването за теб да не е твърде голямо.

– Ще ми трябва само малко помощ в кухнята.

– Ще ти помогна за готвенето. Но мога да дойда само за няколко дни.

– А седмица?

– Не мога.

– Защо?

– Майко...

– По дяволите! – извика отново Алфред от всекидневната и нещо стъклено, може би ваза със слънчогледи, се стовари на пода с разтрошителен трясък и хлъцващо разчупване. – По дяволите!

Нервите на Инид бяха така опънати, че тя едва не изтърва чашата си, но въпреки това беше благодарна за това второ злощастие, каквото и да беше то, тъй като така Денис можеше да види какво се налага да търпи майка ѝ всеки ден – и всяка нощ – у дома в Сейнт Джуд.

Вечерта на седемдесет и петия рожден ден на Алфред Чип беше вкъщи на „Тилтън Лодж“ и се мъчеше да се съвкупи с червения шезлонг.

Беше в началото на януари, дърветата край Карпартс бяха подгизнали от топящия се сняг. Само извисяващият се над Централен Кънектикът небостъргач, приютил голям търговски център, и екраните на домашните електроуреди хвърляха светлинка връз плътските му страсти. Чип беше коленичил пред шезлонга и внимателно душеше тапицерията, сантиметър по сантиметър, с надеждата да се е запазил поне някакъв вагинален аромат през изминалите осем седмици, откакто Мелиса Пакет беше лежала на него. От прекомерно душене обикновените ясни и разпознаваеми миризми – на прах, пот, урина, на наслоения във всекидневната цигарен дим, изплъзващия се послелъх на женска мъзга – ставаха абстрактни и неразличими, така че се налагаше постоянно да спира, за да прочисти ноздрите си. Прокара устни по копчестите пъпчета върху дамаската, целуна прахоляка, мръсотията, насъбралите се трошички и косми. Нито едно от трите места, в които му се стори, че долавя Мелиса, не беше с достатъчно силен аромат, но след изтощително сравняване той се спря на най-достоверното от трите, близо до едно копче току под облегалката, и изцяло съсредоточи върху него обонятелното си внимание. Загали с две ръце другите копчета, прохладната дамаска жулеше нежно слабините му в жалко подобие на кожата на Мелиса, докато накрая постигна достатъчна увереност в реалността на миризмата – достатъчна вяра, че все още притежава някаква реликва от Мелиса, – за да изконсумира акта. След това се изтърколи от покорната антика и се сви на пода с разкопчани панталони, облегнал глава на шезлонга; разполагаше само с час, за да не пропусне да се обади на баща си за рождения му ден.

Изпуши две цигари една след друга. Включи телевизора и избра програма, на която даваха стари анимационни филми на „Уорнър Брос“. В края на хвърляната от екрана локва светлина се виждаха писма, които почти цяла седмица трупаше неотворени на пода. В купчината имаше три писма от изпълняващия длъжността декан на факултета, както и няколко, зловещи на вид, от преподавателския пенсионен фонд, както и едно от отдела по настаняване на колежа, на плика с големи букви пишеше: „Предупреждение за напускане“.

През деня, докато убиваше часовете, ограждайки със синя химикалка всяко главно „м“ в първите страници на „Ню Йорк Таймс“ отпреди един месец, Чип беше стигнал до заключението, че държанието му издава депресия. Сега, когато телефонът иззвъня, на него му мина през ума, че един човек в депресия би трябвало да продължи да зяпа телевизора, без да обръща внимание на звъненето, да си запали нова цигара и без следа от емоция да изгледа следващото анимационно филмче, като остави телефонният секретар да запише съобщението.

Но вместо това отвътре му идваше да скочи и да вдигне слушалката – и така безгрижно да опропасти старателното прахосване на цял ден, – а това поставяше под съмнение автентичността на страданията му. Подозираше, че му липсва способността да захвърли всякакви волеви прояви и връзка с действителността, както се случваше с депресираните в книгите и филмите. Струваше му се – той изключи звука на телевизора и се втурна към кухнята, – че се проваля дори и в жалката задача да се сгромоляса като хората.

Закопча панталоните си, светна и грабна слушалката.

– Ало?

– Какво става, Чип? – попита направо Денис. – Преди малко говорих с татко и той каза, че още не си се обадил.

– Денис, Денис. Защо крещиш?

– Защото съм ядосана и защото днес татко навършва седемдесет и пет години, а ти още не си се обадил и не си му изпратил картичка. Ядосана съм, защото работя вече дванайсет часа и чак сега успях да звънна на татко, и той се тревожи за теб. Какво става?

За своя изненада Чип се засмя.

– Какво става ли? Останах без работа!

– Не те назначиха на постоянно място?

– Направо ме уволниха – отвърна той. – Дори не ми позволиха да довърша последните две седмици от семестъра. Някой друг ще проведе изпитите по моите предмети. Не мога да обжалвам решението, без да призова свидетел, а всеки опит да говоря със свидетеля ще се приеме за доказателство за престъплението ми.

– Кой е този свидетел?

Чип измъкна една бутилка от коша за боклук, провери – два пъти – дали наистина е празна и я върна в коша.

– Една моя бивша студентка твърди, че я преследвам. Обвинява ме, че съм имал връзка с нея и съм ѝ написал курсова работа в една мотелска стая. И ако не си взема адвокат, което няма как да направя, тъй като ми спряха парите, няма как да говоря с нея. Ако се опитам да я видя, ще сметнат, че наистина я преследвам.

– Лъже ли? – попита Денис.

– Но мама и татко не бива да разберат за това.

– Чип, тя лъже ли?

На кухненския плот пред Чип лежеше разтворен броят на „Таймс“, в който беше оградил всички главни „м“. Повторният сблъсък с този артефакт няколко часа по-късно беше като припомняне на сън, само дето припомнянето на сън няма силата да придърпа събудения човек обратно в съня, докато обилно издрасканата статия за строгите ограничения в плащанията на „Медикеър“ и „Медикейд“ пробуди у Чип онова усещане за безпокойство и неосъществено желание, онзи копнеж по безсъзнание, който го беше накарал да души и опипва шезлонга. С мъка си напомни, че вече беше ходил при шезлонга, вече беше изминал този път към утехата и забравата.

Той смачка вестника и го хвърли в пълната кофа за боклук.

– Не съм имал сексуални отношения с тази жена^10.

10 Реплика на американския президент Бил Клинтън в отговор на въпрос за връзката му с Моника Люински. – Б. пр.

– Знаеш, че имам строги възгледи за много неща – рече Денис, – но не и за...

– Казах вече: не съм спал с нея.

– Пак ще подчертая – настоя Денис, – че това е една от малкото области, в които, каквото и да ми кажеш, ще те изслушам с разбиране. – Тя прочисти гърло многозначително.

Ако Чип искаше да си излее душата пред някой от семейството, малката му сестричка беше очевидният избор. Денис беше напуснала колежа преждевременно, беше се омъжила неподходящо и малко или много, се беше сблъскала с тъмната страна на живота и разочарованието. И въпреки това никой, освен Инид, не допускаше грешката да я смята за провал. Колежът, който не беше завършила, беше по-добър от този, в който се дипломира Чип, а ранният ѝ брак и неотдавнашният развод ѝ бяха дали емоционална зрялост, каквато Чип ясно съзнаваше, че му липсва на него самия; той подозираше, че макар Денис да работи по осемдесет часа седмично, все пак успява да прочете повече книги от него. През последния месец, посветен на сканиране на лика на Мелиса Пакет от студентския регистър, залепването му на свалени от интернет порноснимки и нагласянето им пиксел по пиксел (а часовете отлитат незабелязано, когато си играеш с пиксели), дори не беше отворил книга.

– Стана някакво объркване – заяви той вяло. – Но те като че ли точно това чакаха, за да ме уволнят. И сега дори не ми дават възможност да се защитя.

– Честно казано, уволнението не е болка за умиране. Колежите са отвратителни.

– Единствено тук имах усещането, че съм си на мястото.

– За теб самия е по-добре мястото ти да не е там. Как се справяш с парите?

– Кой е казал, че се справям?

– Искаш ли заем?

– Денис, ти нямаш пари.

– Напротив. И освен това смятам, че не е зле да поговориш с Джулия. Дето прави филми. Разказах ѝ за твоята идея за Троил и Кресида в Ийст Вилидж. Тя каза да ѝ се обадиш, ако ти се занимава с писане.

Чип поклати глава, сякаш Денис беше с него в кухнята и можеше да го види. Преди няколко месеца бяха говорили по телефона за осъвременяване на някоя от по-неизвестните пиеси на Шекспир; не можеше да приеме, че Денис е взела всичко на сериозно, че все още вярва в него.

– А татко? – попита тя. – Да не би да си забравил рождения му ден?

– Загубих представа за времето.

– Знам, че нямам право да те притискам, но не забравяй кой отвори твоя колет за Коледа.

– Коледата беше отвратителна, няма спор.

– Трябваше да гадая кое за кого е.

Навън беше излязъл южен вятър, снегояд, който ускоряваше ритъма на капчука по задната веранда. Усещането, което беше изпитал при звънването на телефона – че нещастието му е въпрос на избор, – беше изчезнало.

– Ще му се обадиш ли? – попита Денис.

Той постави слушалката на мястото ѝ, изключи звука на телефона и облегна глава на касата на вратата. Беше решил проблема с коледните подаръци за близките си в последния работен ден, набързо измъкна стари, отдавна купувани и залежали книги от лавиците, обви ги в алуминиево фолио и им върза по една червена панделка, отказвайки да мисли как ще реагира деветгодишният му племенник Кейлеб например на библиофилското оксфордско издание на „Айвънхоу“, чието основно подаръчно качество се състоеше в това, че книгата все още си стоеше в оригиналната опаковка. В крайна сметка обаче ръбовете на кориците бяха прокъсали алуминиевото фолио, парчетата, с които се опита да прикрие дупките, не прилепнаха добре към долния пласт и резултатът напомняше на нещо лющещо се и напластено – лук или маслено тесто; за да тушира този ефект, той облепи пакетите с празнични стикери на Националното сдружение за защита на правото на аборт, които беше получил при заплащане на членския си внос. Творенията му изглеждаха толкова несръчни и детински – или плод на нездрава психика, – че ги нахвърля в стар кашон от грейпфрути, за да се махнат по-бързо от очите му. След това изпрати кашона по „Фед Екс“ в дома на Гари във Филаделфия. Имаше чувството, че е свалил от гърба си тежък товар; колкото и да беше гадно и неприятно, сега поне му беше олекнало и скоро нямаше да му се налага отново да е в същото положение. Но три дни по-късно, прибирайки се у дома късно вечерта на Коледа след дванайсетчасово бдение в „Дънкин Донътс“ в Норуолк, Кънектикът, се сблъска с нов проблем: отварянето на изпратените от роднините му подаръци, два пакета от Сейнт Джуд, дебел подплатен плик от Денис и кутия от Гари. Реши да ги разопакова в леглото, но първо да ги качи до стаята си като ги подритва по стълбите. Което си беше доста голямо предизвикателство, тъй като продълговатите пакети не се търкаляха нагоре, а се удряха в горното стъпало и падаха обратно. Освен това леките пратки, макар и да не оказваха съпротивление, се повдигаха едва-едва и при най-силния ритник. Но Чип беше прекарал толкова злощастна и потискаща Коледа – беше оставил съобщение на гласовата поща на Мелиса с молба да го потърси на обществения телефон в „Дънкин Донътс“ или по-добре направо да дойде там от къщата на родителите си в близкия Уестпорт и чак в полунощ изтощението го принуди да приеме, че Мелиса, явно, няма да му се обади и със сигурност няма да дойде да го види, – че сега просто не беше психически способен нито да наруши правилата на играта, която беше измислил, нито да я прекрати, преди да е постигнал целта си. За него беше очевидно, че правилата позволяват само рязко подритване (и категорично забраняват подпъхване на крак под пакета и придвижването му нагоре с повдигане или побутване), и затова шутираше коледния си подарък от Денис с нарастваща жестокост, докато пликът не се разкъса и сложената за уплътнение вътре вестникарска хартия не се разпиля; след това успя да нацели раздрания пакет с големия пръст на крака и го запрати в дълга хубава дъга чак до предпоследното стъпало. Там обаче подаръкът отказа да прескочи ръба на последното стъпало. Чип напразно го побутваше и подритваше, накрая съвсем го разпарчетоса с тока на обувката си. Отвътре се показа миш-маш от червена хартия и зелена коприна. В нарушение на измисленото от самия него правило, той вдигна стъпкания пакет през последното стъпало, запрати го с ритник по пода през коридора до леглото си и се върна за останалите кутии. Тях също почти ги унищожи, преди да си разработи безотказен метод: подритваше ги леко, за да отскочат във въздуха и със силен шут ги запращаше горе. Когато шутира подаръка от Гари, кутията се взриви в облак бяла морска пяна. Отвътре се изтърколи бутилка, дебело обвита в опаковъчен материал, за да не се счупи. Оказа се марков калифорнийски портвайн. Чип го отнесе в леглото и си наложи ритъм от по една голяма глътка след всеки разопакован подарък. Майка му, която смяташе, че той все още окачва чорап над камината, му беше изпратила кутия с надпис „За чорапа“, в която имаше няколко отделно опаковани неща: смукалки за гърло, миниатюрна снимка на Чип във втори клас във вехта месингова рамка, пластмасови шишенца с шампоан, балсам за коса и крем за ръце от хонконгския хотел, в който тя и Алфред бяха отседнали на път за Китай преди единайсет години, и два дървени елфа с пресилени широки усмивки и изскачащи от малките им черепчета сребристи кончèта за закачване на елхата. За под въпросната предполагаема елха Инид беше изпратила втори пакет с по-големи подаръци, обвити в червена хартия на дядоколедовци: кошничка за варене на аспержи на пара, три чифта бели слипове, голяма захарна пръчица във формата на бастун и две възглавници на едри шарки. От Гари и жена му, освен портвайна, Чип получи хитроумно направена помпичка за изсмукване на въздуха, за да се предпази останалото в бутилката вино от оксидиране (не че някога Чип беше имал подобен проблем, при него вино не оставаше). От Денис, на която той беше подарил „Избрани писма на Андре Жид“, след като изтри от обложката доказателството, че е платил един долар за това изключително зле преведено издание, получи красива лимоненозелена риза, а от баща си чек за сто долара с написано на ръка указание да си купи каквото иска.

С изключение на ризата, която носеше, чека, който веднага осребри, и бутилката портвайн, която изпи вечерта на Коледа, подаръците от семейството му все още си стояха на пода в спалнята. Парченца от пълнежа в пакета от Денис бяха долетели до кухнята, където се бяха намокрили от разплисканата от мивката вода и се бяха разкашкали на кал, която той разнесе навсякъде. В ъглите се бяха скупчили като белоснежни овчици зрънца морска пяна.

В Средния запад вече беше почти десет и половина.

Здрасти, тате. Честит седемдесет и пети рожден ден. Тук всичко е наред. Какво е положението в Сейнт Джуд?

Ако не се залъжеше някак, ако не си обещаеше някаква награда, нямаше да може да се обади. Трябваше му нещо, което да му вдъхне сили. Телевизорът причиняваше такова терзание на критическите и политическите му възгледи, че Чип вече не можеше да гледа и анимационни филми, без да си запали цигара, и в гърдите му, в областта на белите дробове, пламтеше болка, а у дома нямаше никакво обезболяващо, дори и сладкарско шери или сироп за кашлица; след усилието си да му осигурят насладата с шезлонга, ендорфините му се бяха разотишли в четирите краища на мозъка му като уморени войници, толкова изтощени от изискванията, които беше предявил към тях през последните пет седмици, че нищо друго, освен може би самата Мелиса в плът и кръв, не би могло да ги изправи отново на крака. Имаше нужда от повдигане на духа, от едно малко за отскок, но разполагаше само със стария брой на „Таймс“ от миналия месец, а усещаше, че вече е обиколил с химикалката достатъчно главни „м“-та за един ден, не можеше повече да изобикаля.

Отиде до масата и за пореден път установи липсата на остатъци в бутилките от вино. Беше използвал последните 220 долара от кредитния лимит на картата си „Виза“ за осем бутилки съвсем нелошо „Фронсак“, за да покани поддръжниците си от факултета на една прощална вечеря в събота. Преди няколко години драматичният факултет на колежа Д. беше уволнил харесваната млада асистентка Кали Лопес, която беше излъгала, че има научна степен, но ядосаните студенти и младши преподаватели бяха организирали бойкот и бдения със свещи и не само принудили управата да върне Лопес, но и да я повиши и направи професор. Разбира се, Чип не беше лесбийка, нито пък филипинка като Лопес, макар и да беше преподавал теория на феминизма, но винаги беше гласувал за партията на обратните, в препоръчителната литература, която даваше на студентите, беше пълно с чужди, не западни автори и всичко на всичко, това, което беше направил в двайсет и трета стая на „Комфорт Вали Лодж“, беше само прилагане на практика на някои теории (митът за авторството; устойчивият консумеризъм на трансгресивната сексуална трансак(т)ция), които колежът го беше наел да преподава. За съжаление, тези теории звучаха убедително само когато ги излагаше пред впечатлителни юноши. От осмината колеги, които бяха приели поканата му за съботната вечеря, дойдоха само четирима. И въпреки усилията му да насочи разговора към връхлетялата го беда, единственото колективно действие, което приятелите му предприеха в негово име, беше да му изпеят, след като допиха осмата бутилка, акапелно „Non, je ne regrette rien“.

Така и не беше намерил сили да разчисти масата през следващите дни. Огледа почернялата червена маруля, залоената мазнина върху недоядената агнешка пържола, разхвърляните коркови тапи и фасове. Срамът и хаосът в дома му съответстваха на срама и хаоса в главата му. Сега Кали Лопес заместваше Джим Левитън на деканското място като временно изпълняваща длъжността.

– Разкажи ми за отношенията си с твоята студентка Мелиса Пакет.

– Моя бивша студентка.

– Да, бивша студентка.

– Отношенията ни са приятелски. Водил съм я на вечеря. Прекарахме известно време заедно в началото на ваканцията за Деня на благодарността. Тя е много добра студентка.

– Помагал ли си на Мелиса да напише курсова работа за Вендла О’Фалън миналата седмица?

– Обсъдихме темата на курсовата работа. Някои неща не ѝ бяха ясни и аз ѝ помогнах да вникне в тях.

– Връзката ви сексуална ли беше?

– Не.

– Чип, мисля, че ще е най-добре да те отстраня от работа, докато не се съберем на съвет да разгледаме случая. Да, точно така ще направя. Ще насроча съвета за следващата седмица, а през това време не е зле да си намериш адвокат и да говориш с представителя си в профсъюза. Освен това настоявам да не правиш опити да се свържеш с Мелиса Пакет.

– Тя в какво ме обвинява? Че съм написал курсовата ѝ работа?

– Мелиса е предала курсова работа, която не е подготвила сама, и с това е нарушила етичния кодекс на колежа. Грози я отстраняване за един семестър, макар че, доколкото разбираме, са налице и смекчаващи вината обстоятелства. Като например твоите крайно неуместни сексуални отношения с нея.

– Тя ли го твърди?

– Лично аз бих те посъветвала да напуснеш, Чип.

– Тя ли го твърди?

– Нямаш друг избор.

Топящият се сняг барабанеше по верандата. Той запали цигара от газовия котлон, смукна две болезнени дръпвания и притисна огънчето към дланта си. Простена през стиснати зъби, отвори камерата и залепи ръка към хладното ѝ дъно, постоя за миг така, усещаше уханието на опърлена плът. След това с кубче лед в шепата отиде до телефона и набра познатия код и познатия номер.

Докато телефонът в Сейнт Джуд звънеше, той натисна с крак вестник „Таймс“ в кофата за боклук, натика го навътре, за да не се вижда.

– О, Чип – извика Инид, – той вече си легна!

– Не го събуждай. Предай му само, че...

Инид обаче захвърли слушалката и закрещя: „Ал! Ал!“, гласът ѝ постепенно заглъхваше, докато тя се отдалечаваше по стълбите към спалнята. Чип чу как извика: „Чип е!“, след което прещрака вторият апарат на горния етаж. Инид нареждаше на Алфред:

– И недей само да го поздравиш и веднага да затвориш. Поговори си малко с него.

Шумолене при прехвърлянето на слушалката.

– Да?

– Здрасти, тате, честит рожден ден.

– Да – повтори Алфред със същия безизразен тон.

– Извинявай, че се обаждам толкова късно.

– Не бях заспал.

– Страхувах се, че ще те събудя.

– Да.

– Ами, честит седемдесет и пети рожден ден.

– Да.

Чип се надяваше, че Инид бърза обратно към кухнята с всички сили, въпреки болката в тазобедрената става, за да го спаси.

– Сигурно си изморен, вече е късно – каза той. – Не е нужно да говорим.

– Благодаря ти, че се обади.

Инид отново беше на линия.

– Тъкмо доизмивам чиниите – съобщи тя. – Имахме празненство! Ал, разкажи на Чип за празненството! Аз ще затворя.

Слушалката тракна.

– Имало е празненство – рече Чип.

– Да. Рутови бяха тук за вечеря и играхме бридж.

– Имаше ли торта?

– Майка ти я направи.

Цигарата беше прогорила дупка в тялото му, през която можеха да проникнат болезнени вредители, а жизненоважни елементи също тъй болезнено да избягат навън. Разтопеният лед капеше през пръстите му.

– Как мина бриджът?

– Паднаха ми се ужасни карти, както винаги.

– Не е честно точно на рождения ти ден.

– Предполагам, че събираш сили за следващия семестър.

– Да, така е. Не, всъщност не. Мисля да не преподавам този семестър.

– Какво? Не те чух.

Чип повиши глас.

– Казах, че мисля да не преподавам този семестър. Възнамерявам да прекъсна и да се посветя на писането.

– Доколкото си спомням, скоро ти предстои назначаване на постоянно място, нали?

– Да, през април.

– Струва ми се, че ако човек се надява на постоянно място, е по-добре да остане да преподава.

– Така е.

– Видят ли, че полагаш усилия, няма как да не ти предложат постоянен договор.

– Да, така е – кимна Чип. – Но освен това трябва да съм подготвен и за възможността да не ме назначат. А и получих ъъъ... Получих много привлекателно предложение от една холивудска продуцентка. Една приятелка на Денис от колежа, която сега прави филми. С потенциал за големи приходи.

– Никой не би уволнил един съвестен служител – заяви Алфред.

– Само че при подбора играят роля и чисто политически фактори. Трябва да имам някаква алтернатива.

– Както решиш – отвърна Алфред. – Моят опит показва, че в повечето случаи е най-добре да си избереш един план и да се придържаш към него. Ако не успееш, винаги можеш да пробваш нещо друго. Трудил си се с години, за да стигнеш дотук. Един семестър усилна работа няма да ти навреди.

– Така е.

– Когато те назначат на постоянен договор, можеш да си починеш. Нищо няма да те заплашва.

– Така е.

– Е, благодаря ти, че се обади.

– Аха. Честит рожден ден, тате.

Чип остави телефона, излезе от кухнята, сграбчи бутилка от „Фронсак“ за гърлото и я стовари върху масата. След това счупи и втора бутилка. Останалите шест строши по две наведнъж – във всеки юмрук по една.

Гневът го държеше през последвалите трудни седмици. Взе назаем десет хиляди долара от Денис и нае адвокат, за да заплаши да съди колежа Д. за неправомерно прекратяване на договора. Това си беше чисто прахосване на пари, но той се почувства по-добре. Отиде в Ню Йорк и пръсна четири хиляди долара за депозит и първа вноска за наем на апартамент на „Девета улица“. Купи си кожени дрехи и си сложи обица. Взе още пари от Денис и поднови връзките си с приятел от колежа, който беше редактор в „Уорън Стрийт Джърнъл“. Замисляше отмъщение под формата на сценарий, в който да изобличи нарцисизма и предателството на Мелиса Пакет и лицемерието на колегите си; искаше хората, които го бяха наранили, да видят филма, да се разпознаят и да страдат. Флиртуваше с Джулия Вре, покани я на среща и започна да хвърля по двеста-триста долара седмично да я води на вечеря и да я забавлява. Взе назаем още пари от Денис. Напредваше с ръкописа, тракайки по клавиатурата с провиснала от устата цигара. Джулия притискаше лице към гърдите му и протягаше ръце към яката му на задната седалка на такситата. Чип даваше по трийсет-четирийсет процента бакшиш на шофьори и сервитьори. Цитираше Шекспир и Байрон в забавни моменти. Взе назаем още пари от Денис и реши, че е права – уволнението му от колежа наистина беше най-хубавото нещо, което му се е случвало в живота.

Разбира се, не беше толкова наивен, че да приеме за чиста монета професионалния възторг на Ейдън Прокуро. Но колкото по-добре я опознаваше, толкова повече нарастваше убеждението му, че ръкописът му ще попадне в ръцете на състрадателен читател. Първо, Ейдън беше като майка на Джулия. Беше само пет години по-голяма от нея, но се беше нагърбила с цялостно префасониране и усъвършенстване на секретарката си. Макар че Чип така и не успя да се отърси напълно от усещането, че Ейдън се надява да насади някой друг в ролята на любим на Джулия (тя често наричаше Чип „придружител“, а не „приятел“ на Джулия, и щом заговореше за „неразвития ѝ потенциал“ и „липсата на увереност“, той подозираше, че изборът на партньор е една от областите, в които Ейдън се надява да види известно подобрение у протежето си), Джулия го уверяваше, че Ейдън го смята за „много мил“ и „изключително умен“. Със сигурност поне съпругът на Ейдън, Дъг О’Браян, беше на негова страна. Дъг беше специалист по придобивания и сливания в „Браг Нътър и Спей“. Той уреди Чип като коректор на плаващо работно време и се погрижи да получава най-високата почасова ставка. Колчем Чип се опиташе да му благодари за услугата, Дъг нетърпеливо го прекъсваше. „Ти си човекът с докторска дисертация – казваше той. – Книгата ти е страшно остроумна.“ Чип бързо стана редовен гост на вечерите, организирани от двойката О’Браян – Прокуро в Трайбека и на партитата във вилата им в Куог. Докато пиеше тяхното вино и ядеше от доставената в дома им готова храна, той предвкусваше успех сто пъти по-сладък от постоянното място в колежа. Усещаше, че живее истински.

Една нощ Джулия го накара да седне и заяви, че има нещо важно, което до този момент не му била казала, ще ѝ обещае ли да не ѝ се сърди? Важното нещо бе, че тя, общо взето, била омъжена. За вицепремиера на Литва – една от малките държавици на Балтийския полуостров, – Гитанас Мизевичюс. Та работата била там, че Джулия се била омъжила за него преди няколко години, нали Чип не ѝ се сърди?

Проблемът ѝ с мъжете, обясни тя, се дължал на това, че била израснала без мъже край себе си. Баща ѝ бил болен от шизофрения продавач на лодки, когото била виждала само веднъж и това ѝ стигало, по-добре изобщо да не го познавала. Майка ѝ, изпълнителен директор на някаква козметична компания, я прехвърлила на своята майка, а тя пък я записала в католическо училище само за момичета. Първият ѝ досег с мъжете бил чак в колежа. След като се преместила в Ню Йорк, все едно си била поставила за цел да преспи с всеки лъжлив, леко садистичен, крайно нерешителен готин пич в Манхатън. На двайсет и осем години не била постигнала нищо и нямало с какво да се гордее, освен с външния си вид, апартамента и сигурната си работа (която обаче се състояла главно във вдигането на телефона). И затова, когато се запознала с Гитанас в един клуб и той я приел сериозно, и не след дълго извадил немалък диамант в обков от платина, освен това като че ли наистина я обичал (а той бил съвсем истински посланик в ООН; тя дори била отишла да го чуе как ромоли гръмовно по балтийски в Общото събрание), Джулия се постарала всячески да се отплати за добрината му. Била направо нечовешки мила с него. Стараела се да не го разочарова, макар че, предвид случилото се после, вероятно щяло да е по-добре, ако го била направила още тогава. Гитанас бил доста по-възрастен и внимателен в леглото (не бил толкова добър като Чип, побърза да уточни Джулия, но не бил и пълно дърво) и като че ли ясно съзнавал какво прави, като ѝ предложил брак, и така един ден тя отишла с него в кметството. Дори била склонна да се примири и с „госпожа Мизевичюс“, колкото и идиотско да звучало. След сватбата обаче си дала сметка, че мраморният под, тъмните дървени мебели и тежките модерни полилеи от опушено стъкло в апартамента на посланика в Ийст Ривър не са толкова шикозни, колкото ѝ се стрували преди. Сега по-скоро ѝ се виждали непоносимо потискащи. Накарала Гитанас да продаде апартамента (шефът на парагвайската делегация го купил с радост) и да вземе по-малко, но по-симпатично жилище на „Хъдсън Стрийт“ близо до няколко хубави клуба. Намерила добра фризьорка за Гитанас, научила го да подбира дрехи от естествени материи. Всичко като че ли се подреждало прекрасно. Но явно все пак двамата нещо не се били разбрали напълно, тъй като, когато неговата партия VIPPPAKJRIINPB17, или „Единствената истинска партия, непоклатимо отдадена на реваншистките идеали на Казимир Жямайтис и на „независимия“ референдум от 17 април“ изгубила изборите през септември и го привикала обратно във Вилнюс да се присъедини към опозицията в парламента, той изобщо не се усъмнил, че Джулия ще го последва. Джулия разбирала идеята за „плът от плътта“, че мястото на жената е при мъжа и така нататък, но в описанията си на Вилнюс след разпада на СССР Гитанас бил обрисувал мрачна картина на хроничен недостиг на въглища и режим на тока, леден дъжд, стрелба по улиците и диета на конско месо. Затова тя постъпила ужасно с Гитанас, по-ужасно не била постъпвала с никого другиго в живота си. Съгласила се да замине с него и да живее във Вилнюс, качила се заедно с Гитанас в самолета, седнала на мястото си в първа класа и в последния момент избягала, сменила си телефонния номер и помолила Ейдън да каже на Гитанас, че е изчезнала. Шест месеца по-късно Гитанас се върнал в Ню Йорк за няколко дни и Джулия се чувствала много, ама много виновна. Да, съгласна била, че се е опозорила. Но Гитанас продължил да я засипва с обиди и накрая дори я ударил. След това, разбира се, нямало как да останат заедно, но тя продължила да живее в апартамента на „Хъдсън Стрийт“, като в замяна се съгласила да не разтрогва брака с Гитанас, в случай че на него му се наложи да потърси убежище в САЩ, тъй като явно нещата в Литва вървели все по-зле.

Ето това била историята за нея и Гитанас, нали Чип не ѝ се сърди много?

И Чип наистина не се сърдеше. Всъщност първоначално не само нямаше нищо против, че Джулия е омъжена, а направо изпадна във възторг. Годежният пръстен и венчалната ѝ халка го запленяваха, молеше я да ги носи в леглото. В редакцията на „Уорън Стрийт Джърнъл“, където понякога се чувстваше недостатъчно трансгресивен, с наслада намекваше за европейския държавник, на когото „слага рога“. В докторската си дисертация („Несигурен стоеше“11: Страховете на фалоса в драмата от епохата на Тюдорите“) беше отделил много място на слагането на рога и под булото на гледащата с неодобрение на този въпрос модерна критика всъщност приемаше охотно представата за брака като акт на собственост, а за изневярата като кражба.

11 Шекспир, „Макбет“, І действие, ІІ сцена. – Б. пр.

Не след дълго обаче тръпката от бъркането в чуждата каца с меда отстъпи място на буржоазни фантазми, в които самият Чип беше съпруг на Джулия – неин господар и повелител. Изпитваше яростна ревност към Гитанас Мизевичюс, който, макар и литовец и насилник, беше успешен политик, за когото Джулия говореше виновно и с копнеж. Една Нова година Чип направо я попита дали някога е мислила за развод. Тя отговори, че харесва апартамента („Много по-добре, отколкото да плащам наем!“) и не ѝ се занимавало да търси нов точно сега.

След посрещането на Новата година Чип се върна към сценария на „Академично червено“, който беше довършил в еуфоричен устрем, натраквайки по двайсет страници на ден, и откри, че в ръкописа има много неща за оправяне. Всъщност текстът приличаше по-скоро на нескопосни наброски. През месеца, през който шумно беше празнувал завършването му, Чип си беше мислил, че може да премахне някои банални елементи в сюжета – конспирацията, автомобилната катастрофа, злите лесбийки, – и пак да разкаже една интересна история. Но без тях като че ли не оставаше нищо.

За да спаси артистичните си и интелектуални амбиции, той добави дълъг теоретичен въвеждащ монолог. Но този монолог беше толкова нечитаем, че всеки път като включеше компютъра, Чип се захващаше да го оправя. Прекарваше по-голямата част от отделеното за ръкописа време в обсесивно преработване на монолога. И когато се отчая, че няма как да го съкрати, без да жертва някоя от важните си теми, започна да си играе с размера на полетата и с преноса на думите, за да накара монолога да свърши в края на шеста, вместо в началото на седма страница. Замени „повторно“ с „отново“, за да спечели две букви, като по този начин пренесе „трансак(т)ция“ след второто „т“, което от своя страна доведе до цяла поредица от по-дълги редове и по-ефикасно пренасяне. След това реши, че „отново“ нарушава ритъма, а „трансак(т)ция“ в никакъв случай не бива да се разделя на два реда, и прегледа целия текст за дълги думи, които да замени с по-къси синоними, като през цялото време се мъчеше да се убеди, че звезди и продуценти в сакà на „Прада“ ще четат с наслада шест (но не и седем!) страници високопарно академично теоретизиране.

Веднъж когато беше малък, в Средния запад се наблюдаваше пълно слънчево затъмнение и едно момиче от малките градчета на другия бряг на реката срещу Сейнт Джуд беше останало навън, и напук на хилядите предупреждения се беше взирало в намаляващия полумесец на слънцето, докато ретината му не изгоря. „Изобщо не болеше – беше заявило момичето пред „Сейнт Джуд Кроникъл“. – Нищо не усетих.“

Във всеки един от дните, които Чип прекарваше в разкрасяване на безжизнения от драматична гледна точка монолог, наемът, храната и развлеченията му се плащаха от по-малката му сестра. И въпреки това, докато парите не свършиха, той не усети болка. Дните спокойно се точеха един след друг. Чип рядко ставаше преди обяд. Наслаждаваше се на храната и виното, обличаше се достатъчно добре, за да има самочувствието, че не е трепкащ като желе разплут плондер, и успяваше, в четири от пет вечери, да прикрие най-тежките си тревоги и притеснения, и да се забавлява с Джулия. Тъй като сумата, която дължеше на Денис, беше голяма в сравнение с коректорската му надница, но малка в сравнение с холивудските стандарти, той се трудеше все по-рядко за „Браг Нътър и Спей“. Не можеше да се оплаче от нищо, освен от здравето си. В летните дни, когато работният му устрем секваше с препрочитането на първо действие, при което за пореден път се убеждаваше колко непоправимо зле звучи текстът, той излизаше да глътне малко чист въздух, слизаше пеша по „Бродуей“, сядаше на пейка в Батъри парк, оставяше бризът от Хъдсън да погали оголената му шия под разкопчаната риза и слушаше неспирното трак-трак-трак на хеликоптерите и писъците на милионерските деца от Трайбека, и там започваше да го гризе съвестта. Да си толкова жизнен и здрав, и при все това да не правиш нищо: нито да се възползваш от здравия си сън през нощта и от това, че дори и грипът те е подминал, за да свършиш някаква работа, нито да се предадеш напълно на отпускарския дух, да флиртуваш с непознати и да се наливаш с „Маргарита“. По-добре би било, мислеше си той, да мине разболяването и умирането още сега, когато и без това се е провалил, и да запази здравето и жизнеността си за някой бъдещ ден, когато, колкото и да му беше трудно да си го представи, може би вече щеше да е оставил провала зад гърба си. От всичко, което прахосваше – парите на Денис, благоразположението на Джулия, собствените си способности и образование, възможностите, предлагани от най-дълго продължаващия икономически разцвет в историята на Америка, – там, под слънчевите лъчи край реката, най-силно страдаше заради доброто си здравословно състояние.

Остана без пари един петък през юли. Тъй като му предстоеше среща с Джулия, която щеше да му струва поне петнайсет долара за безалкохолни и пуканки в киното, Чип направи чистка на марксистите в библиотеката си, напълни две големи чанти и ги отнесе на „Странд“. Книгите бяха с оригиналните си обложки и коричната им цена възлизаше на 3900 долара. Един от търговците на „Странд“ ги огледа отгоре-отгоре и постанови:

– Шейсет и пет.

Чип се изсмя задъхано, за да не изкрещи; само непокътнатото английско издание на „Теория на комуникативното действие“ на Юрген Хабермас, което така и не беше успял да прочете, камо ли да си води записки, му беше струвало 95 британски лири. Не успя да се сдържи и го изтъкна на глас.

– Опитай някъде другаде, ако искаш – отвърна онзи, ръката му, посегнала към касата, се спря.

– Не, не, прав сте – отвърна Чип. – Шейсет и пет е достатъчно.

Почувства се жалък, беше очевидно, че е очаквал да получи поне няколко стотин долара. Обърна гръб на укоряващите го гръбчета, които го бяха примамвали в книжарниците с обещание за радикална критика на развитото капиталистическо общество, помнеше с каква радост ги беше отнасял в дома си. Но Юрген Хабермас не притежаваше хладните дълги и стройни крака на Джулия, Теодор Адорно не притежаваше нейния гроздов аромат на чувствена податливост, Фред Джеймисън не притежаваше изкусния ѝ език. До началото на октомври, когато изпрати готовия си ръкопис на Ейдън Прокуро, Чип продаде феминистите, формалистите, структуралистите, постструктуралистите, фройдистите и постфеминистите. За да намери пари за обяда с родителите си и Денис, му бяха останали само любимите му културолози и пълното издание на Шекспир с твърди корици; тъй като в Шекспир се криеше някаква магия – еднаквите томове в светлосини обложки бяха като архипелаг от сигурни убежища, – той натъпка Фуко, Грийнблат, хукс^12 и Пуви^13 в пазарски чанти и ги продаде всичките за 115 долара.

12 бел хукс (изписвано с малки букви) е псевдоним на американската феминистка и изследователка Глория Уоткинс. – Б. пр.

13 Мари Пуви е американски литературен критик и културолог. – Б. пр.

Шейсет от тях веднага вложи в подстрижка, бонбони, комплект за почистване на петна и две питиета в „Сидър Тавърн“. През август, когато покани родителите си, се беше надявал Ейдън Прокуро да е прочела ръкописа му и да му е дала някакъв аванс преди пристигането им, но сега единственото постижение и единственият дар, които можеше да им предложи, беше домашно приготвен обяд. Запъти се към един деликатесен магазин в Ийст Вилидж, където предлагаха прекрасни тортелини и хляб с хрупкава препечена коричка. Представяше си евтин селски италиански обяд. Но деликатесният магазин явно беше хлопнал кепенци, а на него не му се вървеше десет пресечки до най-близката фурна, в която беше сигурен, че ще има хубав хляб, и затова пое напосоки през Ийст Вилидж, надничаше в лъскави бакалии, претегляше на ръка сирена, бърчеше нос пред хляба, отхвърляше некачествени тортелини. В крайна сметка се отказа напълно от италианската идея и се спря на единствения друг обяд, за който се сещаше – салата от див ориз, авокадо и пушени пуешки гърди. Въпросът беше обаче откъде да намери узряло авокадо. Обиколи няколко магазина, но в тях или изобщо нямаше авокадо, или пък плодовете бяха корави като орехи. Накрая все пак откри по-меко авокадо, макар и с големината на мандарина, което струваше по 3,89 долара парчето. Взе пет, но в следващия миг се спря и се поколеба. Остави ги, след това ги взе отново, пак ги остави, не можеше да вземе решение. Преряза го спазматичен изблик омраза към Денис, че възползвайки се от гузната му съвест, го беше натопила да се погрижи за обяда. Все едно цял живот беше ял само салата от див ориз и тортелини – нищо друго не му хрумваше в пустото му кулинарно въображение.

Малко преди осем се озова пред новия Потребителски кошмар („Всичко на добра цена!“) на „Гранд Стрийт“. Изпарения бяха надвиснали в небето, усещаше се зловонен тежък лъх от Рауей и Бейон. През лъснатите стоманени врати на Кошмара се стичаше елитът на Сохо и Трайбека. Мъжете бяха в различни форми и размери, но жените до една бяха слаби и на трийсет и шест; много от тях бяха едновременно слаби и бременни. Чип усещаше боцкането по врата си от подстригването, не беше готов да се покаже пред толкова много съвършени жени. Но през вратата на Кошмара зърна една зелена купчина и голяма табела „Киселец от Белиз – 0,99 долара“.

Влезе в Кошмара, грабна кошница и пъхна връзка киселец в нея. Деветдесет и девет цента. Над бара на кафенето беше окачен екран, по който вървяха смайващи данни за ОБЩО ПРИХОДИ ЗА ДЕНЯ, ПЕЧАЛБА ЗА ДЕНЯ и ПРЕДПОЛАГАЕМ ДИВИДЕНТ ЗА АКЦИЯ ЗА ТРИМЕСЕЧИЕТО (Неофициална прогноза въз основа на резултатите от предишното тримесечие. Информацията е предоставена единствено с развлекателна цел!) и ПРОДАЖБИ НА КАФЕ. Чип си проби път през клиентите и техните мобилни телефони към рибния щанд, където, като че ли в отговор на молитвите си, откри ДИВА НОРВЕЖКА СЬОМГА, УЛОВЕНА С ВЪДИЦА, на разпродажба. Посочи едно филе със среден размер и в отговор на въпроса на мъжа зад щанда: „Друго?“, отговори с уверен, едва ли не надменен глас: „Това е достатъчно“.

В бележката върху красиво опакованото филе, което му връчиха, пишеше „78,40“. За щастие, Чип онемя от това откритие, иначе можеше да възрази на глас, преди да си е дал сметка, че в Кошмара цените се обявяват за сто грама. Преди две години, дори само преди два месеца не би допуснал подобна грешка.

– Ха-ха! – сподавено изхълца той и стисна в дланта си филето за седемдесет и осем долара, все едно беше бейзболна ръкавица. Коленичи, докосна връзките на обувката си, пъхна сьомгата под пуловера, загащи го в панталоните и се изправи.

– Тате, искам риба меч! – заяви детско гласче зад него.

Чип направи две крачки и сьомгата, която тежеше доста, се изплъзна от пуловера, и колебливо се спря в слабините му като пищимал.

– Татко! Риба меч!

Чип бръкна в панталоните. Шаващото филе беше като студен пълен памперс. Той го върна обратно към корема и втъкна пуловера по-плътно, закопча коженото си яке догоре и решително закрачи нанякъде. Към щандовете с млечни произведения. Тук откри подбрана колекция от френски сирена, чиито цени подсказваха, че продукцията е била превозена със свръхзвуков самолет. Достъпът до нетолкова недостъпните френски сирена родно производство беше запречен от мъж с бейзболна шапка, който крещеше в мобилния си телефон, а едно дете, очевидно негово, чоплеше алуминиевото фолио от кофичките с френско кисело мляко. Момиченцето вече беше изчоплило пет-шест. Чип се наведе да се присегне зад мъжа и рибата опъна пуловера на корема му.

– Извинявайте – измърмори той.

Онзи, без да спира да говори по телефона, се отдръпна като сомнамбул.

– Нали ти казах да го отсвириш? Отсвири го! Отсвири го този задник! Не сме подписвали нищо. Няма нищо черно на бяло. Ще го накарам да смъкне с още трийсет, само гледай. Мила, не го късай това, ако го скъсаш, ще трябва да го платим. Нали ти казах, от вчера купувачите командват парада. Няма да вземем нищо, докато не ударят дъното. Нищо! Ни-щич-ко!

Чип пое към касите с четири благовидни покупки в кошницата, но там мярна една глава с лъскава, сияйна като нова монета грива, която можеше да е само на Ейдън Прокуро. Която също беше слаба, на трийсет и шест и енергична. Малкият ѝ син Антъни седеше на количката за пазаруване с гръб към голяма камара от миди, сирена, меса и хайвер на стойност над хиляда долара. Ейдън се беше надвесила над Антъни и го беше оставила да си играе със сивите ревери на италианския ѝ костюм и да лигави блузата ѝ, докато зад него тя разлистваше ръкопис, който Чип горещо се надяваше, че не е неговият. Уловената с въдица норвежка сьомга вече беше подмокрила опаковъчната хартия, телесната му топлина топеше мазнините, които придаваха известна твърдост на филето. Чип искаше да избяга от Кошмара, но не беше готов да обсъжда „Академично червено“ при подобни обстоятелства и затова се шмугна в хладилната секция с италиански сладолед в обикновени бели кутии с малки черни надписи. Мъж в костюм беше клекнал до момиче, чиято коса пламтеше като огрян от слънцето бакър. Момичето беше дъщерята на Ейдън, Ейприл. Мъжът беше съпругът на Ейдън, Дъг О’Браян.

– Чип Ламбърт! Как я караш?

Не му оставаше друго, освен да подхване кошницата като момиче, за да стисне здравата десница на Дъг.

– Ейприл си избира десерт – обясни Дъг.

– Три десерта – уточни Ейприл.

– Да, три десерта.

– Този какъв е? – посочи Ейприл.

– Жълт с гренадин, зайче.

– Аз обичам ли го?

– Не знам, мила.

Дъг, който беше по-млад и по-нисък, упорито твърдеше, че се възхищава от ума му, и тъй като Чип нито веднъж не беше доловил ирония или надменност в думите му, накрая се беше принудил да приеме преклонението му за чиста монета. То обаче беше по-неприятно и от открито пренебрежение.

– Ейдън ми каза, че си довършил сценария – рече Дъг, подреждайки няколко сладоледа, съборени от Ейприл. – Нямам търпение да го видя, братле! Този проект звучи феноменално!

Ейприл беше притиснала три покрити със скреж кутии към джинсовото си яке.

– Какво си избра? – попита Чип.

Тя вдигна високо рамене – все още неовладян жест на новак.

– Занеси ги на мама, зайче. Аз ще разменя няколко думи с Чип.

Ейприл хукна по пътеката. Чип се зачуди какво ли е да си баща, да си винаги нужен, а не нуждаещ се.

– Исках да те питам нещо – поде Дъг. – Имаш ли секунда? Ако, да речем, някой ти предложи нова личност, ще приемеш ли? Да речем, че някой ти каже: „Ще ти сменя чипа в главата с какъвто си пожелаеш“. Ще си платиш ли за това?

Хартията около сьомгата беше залепнала по потната кожа на Чип и на места се беше прокъсала. Това не беше най-подходящият момент за приятелска интелектуална беседа, каквато Дъг явно търсеше, но пък Чип искаше той да продължи да го цени високо и да склони Ейдън да купи сценария му. Попита го защо пита.

– През ръцете ми минават какви ли не смахнати проекти – отвърна Дъг. – Особено сега, когато парите се връщат у дома. Нали надуваме балона на високотехнологичните компании. Все още всячески се стремим да убедим средния американец да поеме с песен на уста по пътя на собствената си финансова разруха. Но биотехнологията е нещо невероятно! Има цели проспекти за генно модифицирани тикви. Никога не съм предполагал, че в тази страна се яде толкова много тиква, а явно тиквите са податливи на повече болести, отколкото подсказва здравата им външност. Или е така, или „Саутърн Кукумтех“ е сериозно надценена на трийсет и пет за акция. Както и да е. Но, Чип, братле, онова с мозъка ми хвана окото. И най-странното е, че мога да говоря за това. То е обществено достояние. Не е ли странно?

Чип се мъчеше да се взре в Дъг със заинтригуван вид, но очите му бяха като деца, щураха се насам-натам по пътеките между щандовете. Още малко и щеше да изскочи от кожата си – в буквалния смисъл на думата.

– Да, странно е.

– Идеята е – продължи съпругът на Ейдън, – че все едно правиш цялостен ремонт на мозъка. Оставяш външните стени и покрива, сменяш разпределението на стаите и водопроводната инсталация. Оправяш неудобната трапезария. Слагаш нови модерни бушони.

– Аха.

– Запазваш красивата фасада. Пак си изглеждаш сериозен интелектуалец, малко студен на повърхността. Строг, начетен. Но вътрешността ти става по-уютна. Голяма всекидневна с телевизор за цялото семейство. По-просторна и по-подредена кухня. Мелачка за боклуци в мивката, готварска печка. Приставка за лед на вратата на хладилника.

– А ще се разпознавам ли след това?

– Искаш ли го? Всички други ще те познават – поне на външен вид.

Големият блестящ надпис ПРИХОДИ ОТ ДЕНЯ се спря за момент на 444 447,41 и продължи да расте.

– Обзавеждането е моята личност – рече Чип, мъчейки се да влезе в тон.

– Добре, тогава нека приемем, че преустройството ще е постепенно. И майсторите ще работят много, ама много чисто. Вечер като се прибереш, мозъкът ти ще е почистен, никой няма да те закача през почивните дни и ще се спазват всички ограничения за вдигане на шум и така нататък. Всичко ще стане на етапи – наместваш се постепенно в нещата. Или те се наместват в теб, така да се каже. Няма да си длъжен да купуваш ново обзавеждане.

– Питаш хипотетично, така ли?

Дъг вдигна пръст.

– Единственият недостатък е, че сигурно ще трябва да ти пъхнат в главата някаква метална джаджа. Ще разпищяваш скенерите по летищата. Или пък ще ловиш радио на някои честоти. „Гейторейд“ и другите високоелектролитни напитки също може да са проблем. Но какво би казал?

– Шегуваш се, нали?

– Погледни страницата им в интернет. Ще ти дам адреса. „Резултатите будят тревога, но тази нова мощна технология не може да бъде спряна.“ Спокойно може да мине за мото на нашето време, нали?

Това, че филето от сьомга се плъзгаше в гащите на Чип като голям топъл плужек, като че ли се дължеше на мозъка му и на поредицата погрешни решения, които този мозък беше взел. Рационално Чип съзнаваше, че не след дълго ще се освободи от Дъг и накрая дори може и да успее да избяга от Потребителския кошмар, да намери тоалетна в някое заведение, където да извади филето и да възвърне в пълна степен критическите си способности – все някога щеше да дойде миг, в който нямаше да стои сред скъп италиански сладолед с хладка риба в гащите, и този миг щеше да му донесе изключително облекчение, – но засега той все още обитаваше един по-ранен и далече не толкова приятен момент, в който бе готов да даде всичко на света за един нов мозък.

– Тортата беше висока две педи! – заяви Инид, чието шесто чувство ѝ беше подсказало, че Денис няма да прояви интерес към пирамидите от скариди. – Беше страшно изискано. Представяш ли си?

– Сигурна съм, че е било много приятно – отвърна Денис.

– Дриблетови наистина правят всичко суперлуксозно. Не бях виждала толкова висока торта. А ти виждала ли си?

Издайническите сигнали, че търпението на Денис е на изчерпване – по-дълбоките вдишвания, безшумното поставяне на вилицата в чинията, отпиването от виното и връщането на чашата на мястото ѝ – нараняваха Инид по-силно, отколкото ако дъщеря ѝ беше избухнала.

– Виждала съм високи торти – рече Денис.

– Трудно ли се правят?

Денис сплете пръсти в скута си и бавно издиша.

– Разбирам, че празненството е било страхотно. Радвам се, че ви е било приятно.

Инид наистина беше прекарала приятно на партито на Дийн и Триш, макар да съжаляваше, че Денис не е с нея да види колко изискано е всичко. В същото време се опасяваше, че Денис ни най-малко няма да сметне партито за изискано, че само ще критикува и ще обяви и най-изключителните неща за напълно обикновени. Вкусът на дъщеря ѝ беше черно петно в зрението на Инид, дупка в опита ѝ, през която винаги имаше опасност да изтекат и изчезнат нейните радости.

– Е, всеки си има вкус – заяви тя.

– Така е – кимна Денис. – Но вкусът на някои хора е по-добър.

Алфред се беше навел ниско над чинията си, така че падащите от вилицата му парченца сьомга или зелен боб да не се разпиляват по масата. Но слушаше внимателно. И се намеси.

– Стига!

– Всеки си мисли така – обади се Инид. – Всеки си мисли, че неговият вкус е най-добър.

– Но повечето хора грешат – не се предаде Денис.

– Всеки има право на вкус – настоя Инид. – В тази страна всеки глас е равен, нали?

– За съжаление!

– Стига! – повтори Алфред и се обърна към Денис. – Няма да я убедиш.

– Държиш се като сноб – скара ѝ се Инид.

– Майко, винаги си ни казвала колко харесваш хубавата домашно приготвена храна. И аз я харесвам. Но според мен има някаква Дисни-вулгарност във високата половин метър торта. Ти готвиш по-добре от...

– О, не, не – заклати глава Инид. – Хич ме няма като готвач.

– Изобщо не е вярно! Откъде според теб съм...

– Не и от мен – прекъсна я майка ѝ. – Не знам откъде децата ми са взели дарбите си, но не е от мен. Хич ме няма като готвач. Хич!

(Колко хубаво, и едновременно с това странно, ѝ беше да го изрече на глас! Все едно да попариш с вряла вода обрив от коприва.)

Денис изправи гръб и посегна към чашата си. Инид, която цял живот напразно се бореше с навика си да надзърта в чуждите чинии, беше видяла Денис да си взема три късчета сьомга, съвсем малко салата и коричка хляб. Скромността на дъщерята беше като укор в лакомия към майката. Сега чинията на Денис беше празна и тя като че ли не възнамеряваше да си сипе повторно.

– Само това ли ще хапнеш? – попита Инид.

– Да, приключих с обяда.

– Отслабнала си.

– Не съм.

– Гледай да не отслабнеш още повече. – От устата ѝ се откъсна скъпернически смях, с който прикриваше силните си чувства.

Алфред бавно насочваше натоварена със сьомга и киселец вилица към устата си. Храната падна и се пръсна на разкъсани парченца.

– Чип се е справил много добре – оповести Инид. – Нали? Сьомгата е много крехка и вкусна.

– Чип винаги е бил добър готвач.

– Ал, харесва ли ти храната? Ал?

Алфред държеше отпуснато вилицата. Долната му устна беше провиснала, в очите му се таеше мрачно подозрение.

– Хареса ли ти обяда? – попита Инид.

Той вдигна дясната си ръка и стисна лявата. Събраните ръце продължиха да треперят заедно, Алфред се взираше в слънчогледите в средата на масата. Като че ли предъвкваше киселото си изражение, преглъщаше страховете си.

– Чип ли го е приготвил? – измърмори той.

– Да.

Алфред поклати глава, все едно съкрушен от готварските умения на Чип, от неговото отсъствие в този момент.

– Състоянието ми се влошава – заяви той.

– Заболяването ти е в съвсем лека форма – отвърна Инид. – Трябва само да се нагласи точната доза на лекарството.

Алфред отново поклати глава.

– Хеджпет каза, че не би се нагърбил с прогноза.

– Най-важното е да продължиш да се занимаваш с нещо, да си активен, да не се оставяш.

– Не, не си слушала внимателно. Хеджпет много внимаваше да не вдъхне лъжливи надежди.

– Четох...

– Пукната пара не давам какво пише в твоите списания! Не съм добре и Хеджпет го потвърди.

Денис сковано протегна ръка и остави чашата си.

– Какво ще кажеш за новата работа на Чип? – попита я ведро Инид.

– Коя работа?

– Ами в „Уолстрийт Джърнъл“.

Денис заби поглед в покривката.

– Нищо не знам.

– Вълнуващо е, нали?

– Не знам.

– Мислиш ли, че е на пълен ден?

– Не е.

– Само не ми е ясно какво точно прави там.

– Не знам нищо, майко.

– Все още ли се занимава с право?

– Имаш предвид дали коригира за онази правна кантора? Да.

– Значи, все още е в кантората.

– Чип не е адвокат, майко.

– Знам, че не е адвокат.

– Но само повтаряш „занимава се с право“ и „още е в кантората“... Така ли обясняваш на приятелките си?

– Обяснявам им, че работи в правна кантора. Нищо повече. Правна кантора в Ню Йорк. И това е истината. Той наистина работи там.

– Това е подвеждащо, знаеш го – обади се Алфред.

– Нищо ли да не казвам?

– Казвай това, което е истина – рече Денис.

– Така или иначе, според мен трябваше да се заеме с право – заяви Инид. – Правото е точно за Чип. На него му трябва професия, която носи стабилност. Нещо, което да му структурира живота. Баща ти винаги е казвал, че от него ще излезе чудесен адвокат. Аз го виждах като лекар, защото той се интересуваше от биология, но баща ти си го представяше като адвокат. Нали, Ал? Нали смяташе, че от Чип ще излезе чудесен адвокат? Той има дар слово.

– Инид, късно е.

– Мислех си, че щом е започнал работа в правна кантора, това може да пробуди интереса му и той ще се запише да учи.

– Много е късно.

– Защото, Денис, завършиш ли право, можеш да правиш много неща. Можеш да станеш директор на компания. Или пък съдия! Можеш да преподаваш. Да станеш журналист. Има толкова много посоки, в които може да поеме Чип.

– Чип ще направи това, което иска – заяви Алфред. – Преди не ми беше ясно, но сега вече съм сигурен: за Чип е късно да се промени.

Измина две преки в дъжда, преди да намери работещ телефон. В първата будка, на която попадна, единият телефон беше кастриран и от слушалката висяха шарени жици, а от втория бяха останали само четири дупки от болтовете, с които е бил закрепен. Телефонът на следващото кръстовище беше със запечатан с дъвка процеп за монети, а другарят му не даваше никакви признаци за живот. Някой друг в подобно положение сигурно би изкарал гнева си, като трясне слушалката така, че по пода да се посипят парчета пластмаса, но Чип от бързане не го направи. На ъгъла на „Пето Авеню“ телефонът даваше свободно, само че изобщо не реагира след набирането на номера и не върна монетата, след като Чип затвори внимателно, нито пък когато той вдигна слушалката и я удари силно в апарата. Другият телефон също даваше свободно и прие монетата, след което глас отсреща заяви, че е набран несъществуващ номер, и не му върна парите. Той пробва отново и загуби последната си монета от четвърт долар.

Чип се усмихваше на джиповете, които пълзяха настръхнали край него в лошото време, готови да набият спирачки всеки момент. Тук портиерите миеха с маркуч тротоарите по два пъти на ден, а камиони на чистотата, въоръжени с четки като мустаци на градско ченге, жулеха улиците по три пъти седмично; в Ню Йорк обаче не беше нужно да търсиш дълго, за да намериш мръсотия и гняв. На една улична табела наблизо надписът беше преправен на „Гето Авеню“. Мобилните телефони изместваха уличните. За разлика от Денис, която смяташе мобилните телефони за вулгарни аксесоари за простаци, и за разлика от Гари, който не само, че ги харесваше, но беше купил по един и на трите си момчета, Чип мразеше мобилните телефони главно защото не притежаваше такъв.

Под рехавата закрила на чадъра на Денис той прекоси платното до един деликатесен магазин на Юнивърсити Плейс. Върху изтънялата изтривалка пред вратата бяха нахвърляни дебели картони, но те също бяха подгизнали и се бяха разкашкали в нещо, подобно на изхвърлени на брега водорасли. Заглавията на вестниците по металните стелажи вътре оповестяваха вчерашното сгромолясване на още две икономики в Южна Америка и нов спад в ключовите борси в Далечния изток. Над касата висеше лотариен плакат, който заявяваше: „Не заради печалбата, а заради забавлението!“.

С два от четирите долара, които имаше в портфейла си, Чип си купи едно пакетче от любимите си смучещи бонбони само с натурални съставки. За третия долар касиерът му даде четири монети по двайсет и пет цента.

– И едно „Късметлийско духче“, моля – поиска Чип.

Комбинацията от трилистна детелина, арфа и делва със злато, която му се падна, не беше нито печеливша, нито забавна.

– Някъде тук има ли работещ монетен телефон?

– Не – отвърна мъжът.

– Имах предвид някъде наблизо.

– Няма! – Касиерът бръкна под тезгяха и извади мобилен телефон. – Ето това е телефон!

– Може ли да го използвам за един бърз разговор?

– Вече е късно да търсиш брокера си. Трябваше да се обадиш вчера. По-добре да беше инвестирал в американски компании!

Смехът на касиера беше добродушен и може би затова на Чип му се стори още по-обиден. Но пък и той имаше основания да бъде чувствителен. Откакто го бяха уволнили от колежа Д., пазарната стойност на публично търгуваните американски компании се беше увеличила с трийсет и пет процента. А за същите тези двайсет и два месеца Чип ликвидира пенсионния си фонд, продаде хубавата си кола и макар в работата си на половин ден да получаваше една от най-високите почасови ставки, пак беше на ръба на банкрута. Това бяха години, през които в Америка беше почти невъзможно да не печелиш пари; години, в които рецепционистки пишеха чекове „Мастеркард“ с 13 % лихва на брокерите си и пак излизаха на печалба; години на купуване и борсови игри, а Чип беше изпуснал влака. С мозъка на костите си усещаше, че ако някога наистина успее да продаде „Академично червено“, само седмица преди това пазарите ще са стигнали върхови стойности и реши ли да инвестира, само ще загуби.

Предвид отрицателната реакция на Джулия към сценария му, поне засега американската икономика беше в безопасност.

Откри работещ монетен телефон в „Сидър Тавърн“. Като че ли бяха минали години от предишната вечер, когато беше обърнал две питиета тук. Набра офиса на Ейдън Прокуро и затвори веднага щом се включи телефонният секретар, само че апаратът пак глътна монетата. От „Справки“ му дадоха домашния телефон на Дъг О’Браян и Дъг вдигна, обясни, че сменя памперс, и едва след няколко минути Чип успя да го попита дали Ейдън е прочела сценария.

– Феноменален! Наистина феноменален сценарий! – увери го Дъг. – Мисля, че го взе със себе си, когато излезе.

– А къде отиде?

– Чип, не мога да ти кажа. Знаеш го.

– Въпросът не търпи отлагане.

Моля, пуснете още осемдесет цента за следващите две минути...

– Боже господи, уличен телефон! – възкликна Дъг. – От уличен телефон ли се обаждаш?

Чип пъхна последните си две монети.

– Трябва да си взема сценария, преди да го е прочела. Искам да направя няколко поправки...

– За циците ли става дума? Ейдън спомена, че Джулия имала проблем с многото цици. На твое място, не бих се тревожил за това. Циците никога не са в повече. Просто на Джулия ѝ се насъбра много тази седмица.

Моля, пуснете още трийсет цента...

– ...бих заложил... – говореше Дъг.

...за следващите две минути.

– ...най-близкото до ума място...

В противен случай разговорът ще бъде прекъснат.

– Дъг? – извика Чип. – Дъг? Не те разбрах!

Съжаляваме...

– Да, тук съм. Казах, че бих заложил...

„Довиждане“ – заяви строгият глас и телефонът замлъкна, монетите издрънчаха в утробата му. Табелката на апарата беше в цветовете на Бейби Белс^14, но надписът гласеше: „Орфик Телеком, 3 минути за 25 цента, всяка допълнителна минута 40 цента“.

14 След съдебен процес с обвинения в злоупотреба с монополно положение, през 1984 г. Американската телефонна и телеграфна компания се разделя на седем независими оператора, известни като Бейби Белс. – Б. пр.

Най-близкото до ума място, където можеше да потърси Ейдън, беше офисът ѝ в Трайбека. Чип се спря на бара, чудеше се дали новата изрусена барманка с вид на мажоретка го помни от предишната вечер и дали ще приеме шофьорската му книжка за залог срещу една двайсетачка назаем. Заедно с двама други клиенти тя гледаше футболен мач, нитанските лъвове^15 гостуваха някъде, на мътния телевизионен екран сивкави фигури се боричкаха на разкалян терен. А до ръката на Чип, на не повече от петнайсет сантиметра, лежаха няколко банкноти по един долар. Просто бяха захвърлени там. Мина му през ума, че една извършена тихомълком трансакция (да прибере парите в джоба, никога повече да не стъпи тук, по-късно да изпрати по пощата сумата на жената, без да разкрива самоличността си) ще е по-безопасна, отколкото да моли за заем: може би това щеше да е трансгресивният акт, който щеше да спаси разума му. Смачка банкнотите на топка и се приближи към барманката, която отблизо му се видя още по-красива, само че вниманието ѝ беше все така приковано към боричкащите се окаляни кръглоглави мъже, той се обърна и излезе.

15 Прозвище на отбора на Пенсилванския университет. – Б. пр.

На задната седалка на едно такси, гледайки как мокрите магазини отлитат край него, Чип лапна бонбон. Ако не успееше да си върне Джулия, беше готов на всичко, за да прави секс с барманката. Която също изглеждаше на трийсет и девет. Искаше да сграбчи в шепите си пепелявата ѝ коса. Най-вероятно тя живееше в ремонтирано жилище на „Източна Пета“, сигурно пиеше бира преди лягане и спеше с овехтели потници и с шорти – той си представяше уморената ѝ поза, скромната халка на пъпа, путката ѝ като стара бейзболна ръкавица, пръстите на краката ѝ лакирани в най-обикновено просто червено. Искаше да усети как краката ѝ се преплитат на кръста му, искаше да чуе историята на четирийсетте ѝ години. Чудеше се дали наистина пее рок парчета по сватби и празненства за бар-мицва.

През прозореца на таксито прочете „Атлетичен рай“ като „Патетичен край“. „Агенция „Ампир“ прочете като „Агнец и вампир“.

Почти беше влюбен в човек, когото можеше никога повече да не види. Беше откраднал девет долара от една изкарваща прехраната си с пот на челото жена, която харесваше колежанско ръгби. Дори и да се върнеше, да ѝ дадеше парите и да ѝ се извинеше, той завинаги щеше да си остане мъжът, забил ѝ нож в гърба. Тя беше напуснала живота му безвъзвратно, никога нямаше да има шанса да прокара пръсти през косата ѝ; от тази поредна загуба гърлото му се сви – зловещо предзнаменование. Беше прекалено смазан от болка, за да изсмуче още един бонбон.

Вместо „Пенсии“ четеше „Пениси“; вместо „Сватби“ – „Свади“.

Витрината на една оптика предлагаше: „Прегледайте си главата при нас!“.

Проблемът беше в парите и униженията на живота без тях. Всеки минувач, всеки мобилен телефон, бейзболна шапка или джип, които видеше, бяха мъчение. Не беше алчен, не завиждаше. Но без пари едва ли не не беше мъж.

Как само се беше променил след уволнението от колежа Д.! Вече не желаеше да промени света, искаше само да е човек с достойнство тук и сега. Може би Дъг беше прав, може би гърдите в сценария му нямаха значение. Но сега вече, най-сетне, разбираше – най-накрая го беше проумял, – че може да отреже въвеждащия теоретичен монолог изцяло. Можеше да нанесе тази поправка за десет минути в офиса на Ейдън.

Пред нейната сграда даде на шофьора и деветте откраднати долара. На ъгъла на павираната улица имаше снимачен екип с голям камион, блестяха прожектори, генератори бълваха пушек в дъжда. Чип знаеше кода на алармата, асансьорът не беше заключен. Новата поправена версия в главата му беше истинският сценарий, но за съжаление, старият въвеждащ монолог все още съществуваше на плътната жълта хартия на копието на Ейдън.

През стъклената врата на петия етаж видя, че в офиса на Ейдън светеше. Чорапите му бяха подгизнали, якето му миришеше на мокра крава край морския бряг, не можеше дори да подсуши ръцете и косата си и това беше неприятно, но все пак се радваше, че в гащите му няма половин килограм норвежка сьомга. Общо взето, сега се чувстваше много по-добре.

Почука на стъклото, Ейдън излезе и присви очи към него. Тя беше с високи скули, големи воднисти сини очи и нежна прозрачна кожа. Всяка излишна калория, която погълнеше на обяд в Лос Анжелис или изпиеше с мартинито си в Манхатън, се изгаряше на пътеката за бягане у дома, в плувния басейн в частния клуб или в цялостната лудост да бъдеш Ейдън Прокуро. Обикновено беше наелектризирана и пламенна, сноп нагорещени медни жици, но сега, докато се приближаваше към вратата, изражението ѝ издаваше объркване и нерешителност. Постоянно поглеждаше през рамо към кабинета си.

Чип направи знак, че иска да влезе.

– Тя не е тук – рече през стъклото Ейдън.

Той махна отново. Тя отвори вратата и сложи ръка на сърцето си.

– Чип, толкова съжалявам за теб и Джулия...

– Дойдох заради сценария. Прочете ли го?

– Аз ли? Съвсем набързо. Трябва да го прочета отново. Искам да си отбележа някои неща! – Направи се, че пише във въздуха край слепоочието си, и се засмя.

– Въвеждащият монолог – поде Чип. – Махнах го.

– О, браво! Харесвам готовността за съкращения. Много я харесвам. – Погледна към офиса си.

– Мислиш ли, че без монолога...

– Чип, трябват ли ти пари?

Ейдън му се усмихна с необяснима весела искреност, все едно я беше хванал пияна или със смъкнати гащи.

– Е, не съм съвсем фалирал.

– Да, да, разбира се. И все пак?

– Защо?

– Как си с интернет? – продължи тя. – Разбираш ли от джава? HTML?

– Не, по дяволите.

– Е, нищо, ела все пак за малко в кабинета ми. Нали нямаш нищо против? Хайде, ела.

Чип я последва покрай бюрото на Джулия, където единствената видима следа от нея беше плюшената жаба върху монитора.

– След като сте скъсали, няма причина да не...

– Ейдън, не сме скъсали.

– Не, не, повярвай ми, това е краят – заяви тя. – Категорично! И затова според мен ще ти се отрази добре да смениш малко обстановката, така че да превъзмогнеш...

– Ейдън, чуй ме, с Джулия само временно...

– Не, Чип, извинявай, изобщо не е временно, а завинаги. – Тя се засмя отново. – Джулия може и да не е категорична, но аз съм. И затова не виждам никаква причина да не те запозная с... – въведе Чип в кабинета си. – Гитанас? Виж, какъв невероятен късмет. Ето това е най-подходящият човек за твоето начинание!

В креслото до бюрото на Ейдън седеше мъж на годините на Чип с червено кожено яке и впити бели джинси. Лицето му беше широко и с пухкави бебешки бузи, русата му косата беше като издялана от камък каска.

Ейдън преливаше от възторг.

– Толкова се напъвах да измисля нещо, Гитанас, не можех да се сетя кой би могъл да ти помогне, а най-подходящият човек в Ню Йорк сам почука на вратата! Чип Ламбърт, нали познаваш моята секретарка Джулия? – Тя намига на Чип. – Това е съпругът на Джулия, Гитанас Мизевичюс.

В почти всяко едно отношение – цвят на лицето, форма на главата, ръст, телосложение и най-вече в предпазливата, леко засрамена усмивка – Гитанас беше пълно копие на Чип. Също като него беше леко изгърбен и с неправилни зъби. Той кимна смутено, без да се изправи и да подаде ръка.

– Приятно ми е – измърмори Гитанас.

„Спокойно може да се каже – помисли си Чип, – че Джулия си има определен тип.“

Ейдън потупа едно свободно кресло.

– Сядай, сядай – подкани го тя.

Дъщеря ѝ Ейприл се беше разположила на кожения диван до прозореца сред разхвърляни пастели и листове хартия.

– Здравей, Ейприл – обади се Чип. – Хареса ли ти сладоледът?

Въпросът като че ли не се понрави на малката.

– Ще го опита довечера – отвърна Ейдън. – Снощи някой попрекали малко.

– Не съм прекалила! – възрази Ейприл.

Листът в скута на Ейприл беше жълтеникав и имаше напечатано на гърба.

– Сядай, сядай! – настоя Ейдън и се скри зад брезовото си писалище.

Големият прозорец зад гърба ѝ беше мокър от дъжда. Над Хъдсън се беше спуснала мъгла. Ню Джърси тъмнееше в далечината. По стените висеше гордостта на Ейдън – филмови плакати с Кевин Клайн, Клои Севини, Мат Деймън, Уинона Райдър.

– Чип Ламбърт – заобяснява тя на Гитанас – е гениален писател, в момента работим заедно по един негов сценарий, плюс това има докторска степен по английска литература, плюс това през последните две години сътрудничи на съпруга ми в областта на сливанията и придобиванията, плюс това се справя страхотно с интернет, нали тъкмо говорехме за джава и HTML, и както сам виждаш, изглежда... ъъъ... – Едва сега Ейдън забеляза външния вид на Чип и се ококори. – О, явно, навън вали като из ведро! Обикновено Чип не е толкова... ъъъ... мокър. Боже мой, вир вода си! Честна дума, Гитанас, не би могъл да намериш по-подходящ човек от него. Чип, толкова се радвам, че намина. Макар че целият си подгизнал.

Един мъж – стига да е сам – би могъл да понесе ентусиазма на Ейдън, но станеха ли двама, не им оставаше друго, освен да забият поглед в пода, за да запазят достойнството си.

– За съжаление – продължи тя, – не разполагам с много време. Гитанас се появи съвсем неочаквано. Но ще се радвам двамата да отидете в заседателната зала и да поприказвате на спокойствие, няма нужда да бързате.

Гитанас напрегнато скръсти ръце по европейски, с юмруци под мишниците. Без да поглежда Чип, попита:

– Актьор ли си?

– Не.

– Стига, Чип! – обади се Ейдън. – Това не е съвсем вярно.

– Напротив. Никога в живота си не съм играл на сцена.

– Ха-ха-ха! – засмя се тя. – Чип се прави на скромен.

Гитанас поклати глава и се загледа в тавана.

Купчината листове в краката на Ейприл определено беше сценарий.

– За какво точно става дума? – попита Чип.

– Гитанас търси да наеме човек...

– Американски актьор – вметна Гитанас с неприкрито отвращение.

– Който да се занимава с връзките с обществеността на компанията му. И вече – Ейдън хвърли поглед на часовника си и разтвори широко очи и уста в преувеличена изненада – повече от час се опитвам да му обясня, че актьорите, с които работя, се интересуват повече от филми и театрални постановки, отколкото от международни инвестиционни проекти. И освен това повечето от тях имат ужасно високо самомнение за грамотността си. Затова е важно Гитанас да разбере, че ти, Чип, не само можеш да боравиш прекрасно с езика и с жаргона, но и не е нужно да се преструваш на специалист по инвестиране. Ти си специалист по инвестиране.

– Аз съм само коректор на парче – рече Чип.

– Образован човек с дар слово. Талантлив сценарист.

Чип и Гитанас се спогледаха. Нещо в Чип, може би физическата прилика, заинтригува литовеца.

– Търсиш ли работа? – попита Гитанас.

– Зависи.

– Вземаш ли наркотици?

– Не.

– Отивам до тоалетната – обяви Ейдън. – Ейприл, зайче, ела с мен. И си вземи рисунките.

Ейприл послушно скочи от дивана.

– Донеси си и рисунките, зайче. Дай да ти помогна. – Ейдън събра жълтеникавите листове и я поведе към вратата. – Оставям ви да си поговорите.

Гитанас вдигна ръка към лицето, подръпна кръглата си буза и почеса наболите русоляви косъмчета. Погледна през прозореца.

– Ти беше в правителството, нали? – попита Чип.

Гитанас наклони глава.

– И да, и не. Бях. Дълги години. Но партията ми е капут, така че сега съм предприемач. Нещо като правителствен предприемач, да речем.

Една от рисунките на Ейприл беше паднала между прозореца и дивана. Чип протегна крак и я придърпа.

– У нас толкова често се провеждат избори – обясни литовецът, – че вече никой не ги отразява в чужбина. По три-четири пъти в годината. Изборите са най-голямата ни индустрия. Имаме най-много избори на глава от населението годишно в света. Повече и от Италия дори.

Ейприл беше нарисувала човече с обичайните чертички, точки и елипси за тяло, но главата му представляваше назъбена черно-синя драсканица, раздърпана плетеница, безкрайна завъркулка. През жълтеникавата хартия Чип виждаше прозиращите букви от диалога и описанията на гърба.

– Вярваш ли в Америка? – попита Гитанас.

– Боже мой, откъде да започна?

– Твоята страна ни спаси, тя ни и погуби.

С пръстите на крака Чип повдигна крайчеца на рисунката на Ейприл и зърна:

МОНА

(размахва револвера):

Какво е лошото на това, че се обичам? Защо да е лошо?

Листът изведнъж натежа или пък кракът му изгуби силата си. Чип остави рисунката да падне, а след това я побутна под дивана. Крайниците му изстинаха, почти не ги усещаше. Пред очите му се спусна мъгла.

– През август Русия обяви банкрут – продължи Гитанас. – Сигурно си чул. За разлика от нашите избори, за това писаха много. Това е икономическа новина. Важна е за инвеститорите. Важна е и за Литва. Основният ни търговски партньор сега е със смазващи дългове в твърда валута и обезценена рубла. Познай с какво – долари или рубли – купуват нашите яйца. Или шаситата за камиони от нашия авторемонтен завод, единственият работещ завод у нас. Естествено, че с рубли! Но останалата част от камионите се произвежда във Волгоград, а заводът там затвори врати. Така че вече не получаваме и рубли.

На Чип му беше трудно да изпита разочарование за сценария на „Академично червено“. Никога повече да не го зърнат очите му, никога повече да не попадне в чужди ръце – това щеше да му донесе по-голямо облекчение и от онова, което го беше връхлетяло в тоалетната на „Фанелис“, когато извади сьомгата от гащите си.

Имаше чувството, че се събужда от омаен сън с гърди, преноси и стеснени до един сантиметър бели полета в един пъстър и жив свят, за който е бил мъртъв кой знае колко дълго. Години може би.

– Продължавай, интересно ми е – подкани литовеца той.

– То си е интересно. Интересно – повтори Гитанас, все така напрегнато скръстил ръце. – Бродски беше казал: „Прясната риба винаги мирише, замразената – само когато се размрази“. След голямото размразяване, когато дребните рибета изскочиха от фризера, и при нас всичко вреше и кипеше. И аз бях част от това. Голяма част. Но икономиката не се управляваше добре. Докато се забавлявах в Ню Йорк, у дома имаше депресия, и то каква! След това, с голямо закъснение, през 1995 година вързахме литаса към долара и започнахме приватизация, само че твърде прибързано. Не го реших аз, но ако бях начело, сигурно бих сторил същото. Нуждаехме се от парите на Световната банка, а тя каза: приватизирайте. Добре, продадохме пристанището. След това и националния превозвач, телефонната компания. В повечето случаи най-много пари ни предлагаше някой американец, рядко западноевропеец. Не това беше целта ни, но това стана. Никой във Вилнюс нямаше пари в брой. От телефонната компания казаха: „Добре, при нас ще дойдат чуждестранни собственици с дълбоки джобове, а пристанището и националният превозвач ще останат сто процента литовска собственост“. Само че пристанището и националният превозвач си мислеха същото. Но пак всичко беше наред. Към нас се стичаха реки от пари, за всеки оставаше по някое мазно кокалче, токът спираше по-рядко. Дори и времето ни се струваше някак по-меко. В крайна сметка твърдата валута от приватизацията отиде най-вече в ръцете на мутрите, но такава е постсъветската действителност. След размразяването идва загниването. Бродски не доживя да го види. Добре, но после световната икономика забуксува, Тайланд, Бразилия, Корея се сринаха и това беше проблем, тъй като капиталът хукна обратно към САЩ. И тогава се оказа, че например националният ни превозвач е 64 % собственост на фонда „Куад Ситис“. Който е какво? Инвестиционен фонд, управляван от един младок, Дейл Майърс. Ти може и да не си чувал за Дейл Майърс, но всеки гражданин на Литва знае името му.

Тази история за провала като че ли страшно забавляваше Гитанас. Чип отдавна не беше усещал толкова силно, че харесва някого. Обратните му приятели в колежа Д. и „Уорън Стрийт Джърнъл“ бяха толкова откровени и толкова бързаха да разкрият душите си пред него, че предварително изконсумирваха същинската близост, а откликът, който нормалните мъже събуждаха у него, открай време попадаше само в две категории: страх и гняв към успеха им или бягство от заразата на провала. Но нещо в тона на Гитанас му допадаше, привличаше го едва ли не сексуално.

– Дейл Майърс живее в Източна Айова – продължи Гитанас. – Има двама помощници, голям компютър и портфолио на стойност три милиарда долара. Той твърди, че не е искал да придобие контролен пакет акции в националния ни превозвач. Компютърната програма го била направила. Един от помощниците му въвел грешни данни, в резултат на което компютърът продължил да купува акции от „Литва Еър“, без да държи сметка за общия им брой. Да, Дейл се извини на всички литовци за това недоглеждане. Разбирал колко е важен националният превозвач за икономиката и самочувствието на една държава. Но заради кризата в Русия и балтийските държави никой не купувал билети на „Литва Еър“. А американските инвеститори си искали парите от „Куад Ситис“. Единственият начин Дейл да се разплати бил да продаде най-ценното имущество на „Литва Еър“. Което е какво? Самолетите. Затова щял да продаде три „Як-40“ на някаква компания за товарни превози в Маями и шест реактивни самолета на нова самолетна компания в Нова Скотия. Всъщност вече го направи, вчера. Хоп – няма национален превозвач!

– Ох! – подхвърли Чип.

Гитанас кимна яростно.

– Да, да! Точно „ох“! Жалко, че няма как да летиш на шаси на камион, нали? И това не е всичко. Американският конгломерат „Орфик Мидланд“ ликвидира пристанището Каунас. Пак за една нощ. Ох! Боли! Шейсет процента от „Литовска банка“ бяха изкупени от една малка банка от Атланта, Джорджия. А след това вашата малка банка ликвидира резервите в твърда валута на нашата банка и удвои лихвените ни проценти. Защо? За да покрие тежките си загуби от кредитните си карти „Мастеркард“. Ох! Ох! Интересно е, нали? Литва вече е вън от играта! Литва е капут!

– Как върви, мъже? – Ейдън влезе в кабинета, следвана от Ейприл. – Не искате ли да се преместите в заседателната зала?

Гитанас сложи куфарчето си на скута си и го отвори.

– Обяснявам на Чип защо съм сърдит на Америка.

– Ейприл, мила, седни тук – заповяда Ейдън. Носеше голям лист евтина тънка хартия, разтвори го и го разстла на пода до вратата. – Тази хартия е по-хубава. Сега можеш да нарисуваш голяма картина. Като мен. Като мама. Нарисувай голяма картина.

Ейприл клекна в средата на листа и завъртя зелен кръг около себе си.

– Обърнахме се с молба за помощ към МВФ и Световната банка – продължи Гитанас. – Нали те ни накараха да приватизираме, може би ще им е интересно да разберат, че приватизираната ни държава сега е в състояние на анархия под властта на престъпни босове и с раздробено земеделие, което дори не смогва да изхрани населението. За съжаление, МВФ се занимава с жалбите на банкрутиралите държави в съответствие с размера на техния брутен вътрешен продукт. Миналия понеделник Литва беше двайсет и седма в списъка. Сега сме двайсет и осми. Парагвай ни измести. Все този Парагвай!

– Ох! – изпъшка Чип.

– Не знам защо, но Парагвай е нашето проклятие.

– Гитанас, казах ти, че Чип е най-добрият избор – обади се Ейдън. – Но...

– От МВФ ни отговориха, че могат да ни се притекат на помощ най-рано след трийсет и шест месеца!

Ейдън потъна в стола си.

– Мислите ли, че ще приключите скоро?

Гитанас показа на Чип разпечатка, която беше извадил от куфарчето си.

– Ето, погледни, виждаш ли от коя страница в интернет е? „Държавен департамент на САЩ, отдел за Европа и Канада“. Виж какво пише: литовската икономика е в тежка депресия, безработица почти 20 %, режим на тока и водата във Вилнюс, несигурно захранване навсякъде другаде. Кой предприемач би вложил парите си в такава държава?

– Литовски предприемач? – предложи Чип.

– Ха, много смешно! – Гитанас го изгледа преценяващо. – Сега, да речем, че искам да се появи нещо по-различно на тази страница и на другите като нея. Да изтрия написаното тук и на хубав американски английски да обясня, че нашата страна е избегнала руската финансова зараза. Например, че сега в Литва годишната инфлация е по-ниска от 6 %, валутните резерви в долари на глава от населението са колкото на Германия и имаме търговски излишък от сто милиона долара заради продължаващото силно търсене на литовските природни богатства!

– Чип, ти би се справил прекрасно с подобна задача! – рече Ейдън.

Чип беше твърдо решен да не поглежда Ейдън и да не ѝ проговори до края на живота си.

– А какви са природните богатства на Литва? – попита той.

– Основно пясък и чакъл.

– Добре, огромни стратегически залежи от пясък и чакъл.

– Пясък и чакъл в изобилие. – Гитанас затвори куфарчето си. – Ето ти сега и въпрос с повишена трудност. Откъде се е появило това безпрецедентно търсене на точно тези природни ресурси?

– Бум на строителството в съседните Латвия и Финландия? От изпитващата недостиг от пясък Латвия? Или от изпитващата недостиг от чакъл Финландия?

– А те как са избегнали заразата на глобалната финансова криза?

– Латвия има здрави, стабилни демократични институции. Тя е финансовият център на Балтийския полуостров. Финландия е въвела строги ограничения в износа на спекулативния чужд капитал и е успяла да спаси прословутата си мебелна индустрия.

Литовецът кимна доволно. Ейдън стовари юмрук на бюрото.

– О, Гитанас, Чип е фантастичен! Заслужава си бонус още при подписване на договора. Както и първокласно настаняване във Вилнюс и дневни в долари.

– Вилнюс ли? – сепна се Чип.

– Да, продаваме страна – отвърна Гитанас. – Трябва ни един доволен американски клиент на място при нас. А и освен това е много по-безопасно да работиш с интернет от там.

Чип се засмя.

– Наистина ли очакваш американските инвеститори да ти изпратят пари? За какво – заради недостиг на пясък в Латвия?

– Те ме засипаха с пари само заради една шега. Дори не пясък и чакъл, а нищо и никаква шегичка! Вече съм получил десетки хиляди долари. Но искам да ми изпратят милиони.

– Гитанас, скъпи – обади се Ейдън, – доколкото разбирам, в тази ситуация е изключително удачно заплащането да се обвърже с постиженията. Случаят просто си плаче за една подобна клауза. Всеки път когато Чип удвои постъпленията, ти ще му повишаваш заплащането. Съгласен ли си? А?

– Ако приходите ни се увеличат сто пъти, Чийп^16 ще забогатее, повярвай ми.

16 Неправилно произнасяне на името Chip, което се доближава до произнасянето на думата cheap (евтин). – Б. пр.

– Хайде да го видим това черно на бяло!

Гитанас улови погледа на Чип и мълчаливо му подсказа мнението си за домакинята им.

– За какъв документ говориш, Ейдън? – попита той. – Каква е длъжността на Чийп? Консултант на международна пирамида? Заместник главен фараон?

– Вицепрезидент, отговарящ за преднамереното въвеждане в заблуждение – предложи Чип.

– Страхотно! – изпищя Ейдън.

– Мамо, погледни! – обади се Ейприл.

– Договорката ни ще е изцяло устна – отсече Гитанас.

– Няма нищо незаконно в това, което правиш, нали? – попита Ейдън.

В отговор на въпроса ѝ той зарея поглед през прозореца. С червеното си кожено яке приличаше на рокер. Накрая смотолеви:

– Разбира се.

– Не е някаква пирамида? – настоя Ейдън.

– Пирамида ли? Не, в никакъв случай.

– Защото, не че съм страхопъзла, но точно на това ми прилича.

– Цялото богатство на моята страна потъна безследно във вашата – рече Гитанас. – Вашата силна и заможна държава диктува правилата, по които сега умират литовците. Защо да ги спазваме?

– Това е един от най-важните въпроси на Фуко – вметна Чип.

– И на Робин Худ също – отбеляза Ейдън. – Което не ме успокоява особено, що се отнася до законността на това, което вършите.

– Предлагам на Чийп петстотин американски долара седмично. Както и бонуси по моя преценка. Чийп, съгласен ли си?

– Мога да изкарам повече и тук – отвърна той.

– Пробвай с хиляда на ден минимум – посъветва Ейдън.

– Един долар е цяло богатство във Вилнюс.

– О, и още как! – възкликна Ейдън. – Богатство е и на Луната. Какво има да се купи там?

– Чийп – рече Гитанас, – кажи на Ейдън какво можеш да си купиш с долари в една бедна страна.

– Предполагам, че нямаш проблем с храната и алкохола – отговори Чип.

– Страна, в която младото поколение е израснало в състояние на пълна морална анархия и е с неутолим апетит.

– Сигурно не е трудно да си намериш някоя хубава мадама, ако за това намекваш.

– Стига сърцето ти да не се пръсне от мъка, когато някое сладко девойче от провинцията коленичи пред...

– Аааа, Гитанас! – прекъсна го Ейдън. – Тук има дете!

– Аз съм на остров! – обяви Ейприл. – Мамо, виж ми острова!

– Точно за деца говоря – рече Гитанас. – Петнайсетгодишни. Имаш долари? Тринайсетгодишни. Дванайсет.

– Дванайсетгодишните не са за мен – рече Чип.

– Предпочиташ деветнайсетгодишни? Те дори са по-евтини.

– Честно казано, това е доста... – Ейдън не се доизказа.

– Искам Чийп да разбере защо един долар е много пари. Защо предложението ми е добро.

– Моят проблем е – отвърна Чип, – че със същите тези долари ще обслужвам американските си заеми.

– Повярвай ми, ние в Литва много добре познаваме този проблем.

– Чип иска основна заплата от хиляда на ден плюс премии – каза Ейдън.

– Хиляда на седмица – предложи Гитанас. – За придаване на достоверност на моя проект. За да пише рекламни текстове и да успокоява страховете на инвеститорите.

– И един процент от приходите. В добавка към двайсетте хиляди долара месечна заплата.

Гитанас, без да ѝ обръща внимание, извади дебел плик от якето си и със загрубели ръце с неподдържани нокти започна да отброява стотачки. Ейприл все още клечеше върху белия лист, заобиколена от озъбени чудовища и неразбираеми шарени драсканици. Гитанас хвърли пачка стотачки на бюрото.

– Три хиляди за първите три седмици.

– И билет за бизнес класа, разбира се – добави Ейдън.

– Добре, няма проблем.

– И първокласни условия във Вилнюс.

– Ще му намерим стая в моята вила.

– И още нещо: кой ще го защитава от местните мутри?

– Ами ако и аз съм от тези мутри? – На лицето на Гитанас заигра притеснена засрамена усмивка.

Чип оглеждаше купчината зелени банкноти на бюрото на Ейдън. Парите или може би мисълта за покварените от разврата деветнайсетгодишни красавици, или пък просто възможността да скочи в самолета и да остави на пет хиляди мили зад гърба си кошмарния си живот в Ню Йорк пришпорваха възбудата му. Привлекателността на наркотиците се криеше именно във възможността да бъдеш друг. Още преди години беше установил, че марихуаната само събужда страховете му и му пречи да заспи, но въпреки това и сега при мисълта да изпуши една трева сърцето му забиваше учестено. Все още се изкушаваше от това бягство от затвора.

Докосна стотачките.

– Да ви резервирам ли билети онлайн? – предложи Ейдън. – Може да тръгнете веднага!

– Е, съгласен ли си? – попита Гитанас. – Работата не е лека, но е забавно. Рискът не е голям. Макар че във всяко нещо си има риск, особено щом става дума за пари.

– Знам – кимна Чип, галейки стотачките.

Бляскавите сватбени представления безотказно пробуждаха у Инид изблик на любов към родното място – към Средния запад като цяло и към предградията на Сейнт Джуд в частност, – която за нея беше единственият истински патриотизъм и единствената възможна духовност. Изпитала на гърба си управлението на различни президенти – лукави като Никсън, глупави като Рейгън и предизвикващи отвращение като Клинтън, – тя беше изгубила интерес към размахването на американското знаме, а нито едно от чудесата, за които се беше молила на Господ, не се беше случило; в неделните сватби в сезона на люляка обаче, щом се огледаше от пейката си в презвитерианската черква в Перъдайс Вали, виждаше двеста порядъчни души и нито един лош човек. Всичките ѝ приятели бяха порядъчни и техните приятели също бяха порядъчни, и тъй като порядъчните хора отглеждаха порядъчни деца, светът на Инид беше като морава, в която райграсът расте толкова нагъсто, че задушава всяко зло: чудо от порядъчност. Ако например по пътеката в черквата вървеше някоя от дъщерите на Естер и Кърби Рут, хванала под ръка Кърби, Инид си спомняше как малкото Рутовче е обикаляло за лакомства на Вси светии в костюм на балерина, продавало е курабии за набиране на средства за скаутите и е бавело Денис, и как, макар всички момичета на Естер и Кърби да бяха заминали за хубави колежи в Средния запад, все още си правят труда, когато се върнат у дома по празниците, да почукат на задната врата на Инид и да я осведомят за делата Рутови, като нерядко останат на раздумка повече от час (и то не защото Естер ги е накарала, беше сигурна Инид, а просто защото са добри деца от Сейнт Джуд, на които им е вродено да проявяват интерес към другите), и сърцето ѝ се разтапяше, като гледаше как поредното сладко милозливо Рутовче получава в отплата брачната клетва на някой спретнато подстриган млад мъж, все едно изскочил от кориците на модно списание, някой изключително талантлив и амбициозен младеж, който се държи почтително с по-възрастните, отхвърля секса преди брака и има професия, която допринася за обществото, например електроинженер или биолог, който идва от изпълнено с нежност, стабилно, традиционно семейство и иска да създаде свое изпълнено с нежност, стабилно, традиционно семейство. Стига да не се заблуждаваше от външния им вид, младите мъже от този тип все още бяха правилото в предградията на Сейнт Джуд дори и в края на двайсети век. Всички младежи, които познаваше от скаутската организация в училище, които използваха тоалетната ѝ в мазето и чистеха снега от алеята, многото момчета на Дриблетови, няколкото на Пърсънови, малките близнаци на Шумпъртови, всички тези добре сложени и красиви млади мъже (които Денис като ученичка – за безмълвен бяс на Инид – отхвърляше с насмешка) бяха минали или съвсем скоро щяха да минат по пътеката на презвитерианската черква, бяха произнесли клетвите си пред порядъчни обикновени момичета и се бяха установили ако не в самия Сейнт Джуд, то поне в същата часова зона. Не че дълбоко в себе си – където тя не беше чак толкова по-различна от дъщеря си, отколкото ѝ се искаше да си признае, – Инид не знаеше, че има смокинги и в по-хубав цвят от светлосиньо, а булчинските рокли могат да бъдат и от по-интересни материи от бледолилав крепдешин, но въпреки това, макар че честността не ѝ позволяваше да окичи с прилагателното „елегантен“ тези сватби, една по-гласовита и по-щастлива част от сърцето ѝ обичаше най-силно точно тях, защото липсата на изисканост уверяваше събраните гости, че за сродяващите се две семейства има ценности, по-важни от стила. Инид вярваше в „подхождането“ и беше най-щастлива на сватби, на които шаферките потискаха егоистичните си лични желания и носеха рокли, които подхождаха на корсажите и на салфетките, на глазурата на тортата и на панделките на кошничките. Тя обичаше след церемонията в методистката черква в Чилтсвил да има скромен прием в „Шератон“. Обичаше по-елегантните сватби в презвитерианската черква в Перъдайс Вали да завършат в клуба „Дийпмайър“, където дори и кибритчетата („Дийн и Триш, 13 юни 1987 г.“) бяха издържани в избраната цветова гама. Но най-важното от всичко беше да си подхождат младоженецът и булката: да са със сходно минало, години и образование. Понякога, на сватбите на децата на някои от нетолкова близките приятелки на Инид, се случваше булката да е по-пълна или по-възрастна от младоженеца, или пък роднините на младоженеца идваха от някое провинциално градче в другия край на щата и видимо се прехласваха по разкоша в „Дийпмайър“. На тези приеми Инид изпитваше жал към главните виновници за церемонията. Усещаше ясно, че бракът ще е труден още от първия ден. В повечето случаи обаче единственият дисонантен тон в „Дийпмайър“ беше някой невъзпитан тост, вдигнат от приятел на младоженеца, най-често състудент от колежа, нерядко с мустаци или пък с вече провиснала двойна брадичка, задължително поруменял от алкохола, който изобщо не звучеше като да е от Средния запад, по-скоро идваше някъде от Изтока, и който се мъчеше да блесне с няколко „смешни“ забележки за предбрачния секс, в резултат на което младоженецът и булката се изчервяваха или се разсмиваха и свеждаха очи (но не защото шегата им е допаднала, беше сигурна Инид, а защото са тактични по природа и не искат грубиянът да разбере колко не на място са били думите му), Алфред накланяше глава, все едно не е чул нищо, а Инид обхождаше с поглед залата, докато намери приятелка, с която да разменят успокояващо смръщване.

Алфред също обичаше сватбите. За него те бяха единственото празненство с основателна причина. Под тяхната омая той разрешаваше покупки (нова рокля за Инид, нов костюм за самия него, първокласен комплект от десет чинии с купа за салата от тиково дърво за подарък), върху които иначе би наложил вето като неразумни.

Инид с нетърпение очакваше деня – след като Денис порасне и завърши колеж, – в който ще организира една изключително елегантна сватба (макар и не в „Дийпмайър“, уви, защото единствено Ламбъртови от по-заможните си приятели не можеха да си позволят астрономическите цени в „Дийпмайър“) за дъщеря си и някой висок, широкоплещест, може би от скандинавски произход, млад мъж, чиято русолява коса ще поправи недостатъка на твърде тъмната и твърда къдрава коса на Денис, наследство от Инид, но който иначе напълно ще ѝ подхожда във всяко едно отношение. Затова и на Инид едва не ѝ се пръсна сърцето, когато една октомврийска нощ, няма и три седмици след като Чък Мейснър направи за дъщеря си Синди най-разкошния прием в историята на „Дийпмайър“ – всички мъже със смокинги, с фонтан от шампанско и хеликоптер на моравата, с духов октет, свирещ фанфари, – Денис се обади у дома и съобщи, че тя и шефът ѝ са отишли в Атлантик Сити и са подписали в гражданското. Инид, която се славеше със здрав стомах (никога, ама никога не ѝ прилошаваше), се принуди да връчи телефона на Алфред, изтича в тоалетната, коленичи и задиша дълбоко.

През пролетта двамата с Алфред бяха обядвали в шумния филаделфийски ресторант, където Денис обезобразяваше ръцете и прахосваше младостта си. След обяда, който беше доста вкусен, но тежък, дъщеря им настоя да ги запознае с майстор-готвача, от когото се учеше и при когото работеше. Въпросният майстор-готвач, Емил Берже, беше нисък, навъсен евреин на средна възраст от Монреал, чиято представа за работно облекло явно се свеждаше до стара бяла тениска (като обикновен готвач, а не майстор-готвач, помисли си Инид, нямаше престилка, нито шапка), а подходът му към бръсненето беше всъщност да го пропусне. Инид не би го харесала и щеше да го облее с презрение, дори и да не се беше досетила – от това, как Денис попиваше всяка негова дума, – че той упражнява силно и вредно влияние над дъщеря ѝ.

– Рачешките рулца бяха толкова тежки! – обвини го тя в кухнята. – Една хапка от тях ми беше напълно достатъчна, не можах да хапна нищо друго!

В отговор на което, вместо да се извини и да си посипе главата с пепел, както би сторил всеки възпитан жител на Сейнт Джуд, Емил се съгласи, че да, едно „леко“ рачешко рулце би било прекрасно нещо, стига да може да се постигне и вкусът да е добър, но въпросът е, госпожо Ламбърт, как да го постигнем? А? Как да направим рачешкото месо „леко“? Денис жадно следеше тази размяна на реплики, все едно я записваше или искаше да я запамети наизуст. Пред ресторанта, преди дъщеря ѝ да се върне към четиринайсетчасовата си смяна, Инид се погрижи да отбележи:

– Той е толкова нисък! Типичен евреин!

Гласът ѝ не беше толкова овладян, колкото ѝ се искаше, прозвуча пискливо и изтънено, а вглъбеният израз на Денис и огорчено свитите ѝ устни ясно показваха, че Инид е наранила дъщеря си. Но пък думите ѝ бяха самата истина. И нито веднъж, нито за миг не ѝ беше минало през ума, че Денис – която колкото и да беше незряла и романтична, колкото и непрактичен да беше изборът ѝ на професия, все пак току-що беше навършила двайсет и три, имаше красиво лице и хубава фигура и целият ѝ живот беше пред нея, – би тръгнала с човек като Емил. А какво точно да прави една млада жена с физическата си привлекателност, докато чака да настъпят годините на зрелостта, след като сега момичетата вече не се омъжваха толкова млади, Инид не можеше да каже. В общи линии тя вярваше в излизането на групички по три-четири или повече, или, с други думи, вярваше в празненствата! Единственото, в което беше категорично убедена, принципът, който прегръщаше все по-страстно, колкото повече го осмиваха медиите и забавните предавания, беше, че сексът преди сватбата е недопустим.

И при все това, в онази октомврийска нощ, докато стоеше на колене в тоалетната, в главата ѝ се роди еретичната мисъл, че все пак може би не е трябвало да набляга толкова много на важността на брака в майчинските си поучения. Мина ѝ през ума, че прибързаното действие на Денис може дори да е предизвикано, макар и в някаква нищожно малка част, от желанието на дъщерята да постъпи правилно и да зарадва майка си. Като паднала в тоалетната чиния четка за зъби, като умряла буболечка в салатата, като захвърлен на масата в трапезарията пълен памперс пред Инид се възправяше следният противен парадокс: може би щеше да е по-добре Денис да беше стигнала докрай и да извърши прелюбодеяние, по-добре да се опетни с моментна егоистична наслада, по-добре да изгуби невинността, която всеки почтен млад мъж имаше правото да очаква от бъдещата си съпруга, отколкото да се омъжи за Емил. Макар че, първо на първо, Денис изобщо не би трябвало да проявява интерес към мъж като Емил! Същият проблем Инид имаше и с Чип, и дори с Гари: децата ѝ не ѝ подхождаха. Не искаха това, което искаха тя и всичките ѝ приятелки, и техните деца. Нейните деца жадуваха за коренно, срамно различни неща.

Отбелязвайки разсеяно, че постелката в тоалетната е позацапана и ще трябва да я смени преди празниците, Инид слушаше как Алфред предлага на Денис два самолетни билета. Изненада я привидното спокойствие, с което той прие новината, че единствената му дъщеря е взела най-важното решение в живота си, без да се допита до него. Но след като Алфред затвори телефона, тя излезе от банята и той отбеляза простичко, че животът е пълен с изненади, на нея ѝ направи впечатление колко странно треперят ръцете му. Треморът беше едновременно по-вял и по-силен от онзи, който понякога го завладяваше, когато прекалеше с кафето. И през следващата седмица, докато Инид се мъчеше да се измъкне по най-достойния начин от унизителното положение, в което Денис я беше поставила, като 1) се обади на най-добрите си приятелки и с възторжен тон обяви, че Денис скоро ще се омъжва! За много порядъчен канадец, да, но иска на церемонията да присъстват само най-близките, така че ще представи съпруга си по Коледа, когато всички са добре дошли у дома (нито една от приятелките на Инид не повярва на възторга ѝ, но всички се възхитиха на опитите ѝ да прикрие страданията си; някои дори проявиха достатъчно чувствителност да не питат къде се е писала Денис за подаръци), и 2) поръча, без съгласието на Денис, двеста релефни картички не само за да изглежда сватбата по-общоприета, но също така и за да пораздруса дървото на подаръците, надявайки се да получи поне някакво обезщетение за дузините салатени купи от тиково дърво, които тя и Алфред бяха подарили през последните двайсет години; през тази и през следващите дълги седмици Инид постоянно зърваше новия тремор на Алфред и когато най-сетне го склони да отиде на лекар, и беше препратен при доктор Хеджпет, и му поставиха диагноза паркинсон, някъде дълбоко под повърхността на съзнанието си тя продължи да свързва болестта с новината на Денис, а оттам и да обвинява дъщеря си за последвалия рязък срив в качеството на живота си, макар че доктор Хеджпет беше подчертал, че паркинсон е телесно заболяване и се развива постепенно. До идването на празниците доктор Хеджпет ги беше снабдил с разяснителни брошури и дипляни, чиито мрачни цветове като в лекарски кабинет, зловещи графики и страшни медицински снимки предвещаваха мрачно, зловещо и страшно бъдеще, и Инид беше почти напълно убедена, че Денис и Емил са опропастили живота ѝ. Само че беше получила строги нареждания от Алфред да приветства Емил с добре дошъл в семейството и затова на партито в чест на младоженците тя закичи на лицето си усмивка и възторжено приемаше искрените благопожелания на стари семейни приятели, които обичаха Денис и я смятаха за много мила (тъй като Инид я беше възпитала да бъде любезна с по-възрастните) (а какво беше бракът ѝ, ако не пример за прекомерна любезност към един по-възрастен?), макар че по-скоро предпочиташе съболезнования. Усилията, които положи да демонстрира приповдигнато добро настроение, да се подчини на Алфред и да приеме възстаричкия си зет сърдечно, без да каже нито една дума за религията му, само разпалваха гнева и срама, които изпитваше и пет години по-късно, когато Денис и Емил се разведоха и Инид трябваше да съобщи и тази новина на всичките си приятелки. След като беше придала толкова голямо значение на този брак, след като толкова се беше мъчила да го приеме, Инид смяташе, че Денис можеше поне да се постарае да остане женена.

– Чувате ли се още с Емил? – попита Инид.

Денис бършеше чиниите в кухнята на Чип.

– От време на време.

Инид се беше настанила на масата в трапезарията и изрязваше талони с отстъпки от списания, които беше извадила от раниците „Нордик Плежърлайнс“. Леещият се из ведро дъжд шибаше и замъгляваше прозорците. Алфред седеше на шезлонга на Чип със затворени очи.

– Мислех си – рече Инид, – че дори и нещата да се бяха подредили и да не се бяхте развели, само след няколко години Емил вече ще е старец. А това те натоварва с толкова много задължения. Нямаш представа каква огромна отговорност е.

– След двайсет и пет години Емил ще е по-млад, отколкото е татко сега – отвърна Денис.

– Разказвала ли съм ти за моята приятелка от гимназията Норма Грийн?

– Всеки път ми разказваш за нея.

– А, значи, знаеш историята. Норма се запозна с един мъж, Флойд Войнович, истински джентълмен, доста по-възрастен от нея, с добре платена работа, и той ѝ завъртя главата! Водеше я в „Морели“, „Стиймър“, „Базелън Рум“ и единственият проблем...

– Майко...

– Единственият проблем – продължи Инид – беше, че е женен. Но обясняваше на Норма да не се тревожи за това. Твърдеше, че било временно. Бил допуснал грешка, бракът му бил ужасен, изобщо не обичал жена си...

– Майко!

– И смятал да се разведе. – Инид притвори очи в разказваческа наслада. Знаеше, че Денис не обича тази история, но и в живота на Денис имаше предостатъчно неща, които не допадаха на Инид. – И това продължи години. Флойд беше много изтънчен и чаровен, а и можеше да си позволи да обсипва Норма с внимание, непосилно за мъж на нейната възраст. Норма свикна с лукса, освен това се беше запознала с Флойд на възраст, в която младите момичета хлътват до уши, пък Флойд се кълнеше, че ще напусне жена си и ще се ожени за нея. По това време вече бяхме женени с баща ти и се беше родил Гари. Помня как веднъж Норма дойде, Гари беше бебе, и тя през цялото време го държеше на ръце и го прегръщаше. Тя обичаше малки деца, обичаше да се занимава с Гари и на мен ми беше много мъчно за нея, защото излизаше с Флойд от години, а той все още не се беше развел. Казах ѝ: Норма, не можеш да чакаш вечно. Тя отговори, че се е опитала да сложи край на връзката с Флойд. Излизала на срещи с други мъже, но те били по-млади и не ѝ се стрували зрели – Флойд беше петнайсет години по-голям от нея, беше улегнал и на мен ми е ясно как стабилността на един по-възрастен мъж може да заплени някоя млада...

– Майко...

– А и, разбира се, по-младите мъже нямаше откъде да намерят пари да водят Норма по модерни заведения и да я обсипват с цветя и подаръци, както Флойд (защото той наистина можеше да е страшно очарователен, когато тя загубеше търпение с него), а и много от тях искаха да имат семейство, а Норма...

– Вече не е била толкова млада – прекъсна я Денис. – Донесох десерт. Искаш ли?

– Да, знаеш как свърши всичко.

– Да.

– Изключително тъжна история, защото Норма...

– Да, знам.

– Норма се оказа...

– Майко, знам цялата история. Явно си мислиш, че тя има нещо общо с моето положение.

– Не, нищо подобно, Денис. Пък и ти никога не си ми казвала какво е „твоето положение“.

– Защо тогава продължаваш да ми повтаряш за Норма Грийн?

– Не виждам какво толкова те притеснява, ако няма нищо общо с теб.

– Притеснява ме това, че ти си мислиш, че има. Да не би да смяташ, че имам връзка с женен мъж?

Инид не само го смяташе, а и изведнъж толкова се ядоса на това, неодобрението така я стисна за гърлото, че не можеше да си поеме дъх.

– Най-сетне, най-сетне ще се отърва от тези списания – изсъска тя и затвори лъскавите страници.

– Майко?

– По-добре да не говорим за това. Като във флота – не питай, за да не разбереш.

Денис стоеше на прага на кухнята със скръстени ръце, в юмрука си стискаше свита на топка кърпа за подсушаване.

– Откъде ти хрумна, че имам връзка с женен мъж?

Инид отгърна ново списание.

– Гари ли е казал нещо?

Майка ѝ се насили да поклати глава. Денис щеше да се вбеси, ако откриеше, че Гари я е издал, и макар че през по-голямата част от времето Инид беше бясна на Гари за едно или за друго, тя се гордееше, че може да пази тайна, и не искаше да му докара неприятности. В интерес на истината, мрачните ѝ размишления за положението на Денис датираха от месеци и в нея се беше натрупал много гняв. Докато гладеше, почистваше с гребло лехите под бръшляна или лежеше будна нощем, си представяше как изговаря на глас присъдата: „Това е отвратителна егоистична постъпка, която никога няма да разбера и няма да простя!“ или „Срам ме е, че мое дете живее по този начин“, или „В тези ситуации, Денис, подкрепата ми е хиляда процента за съпругата, хиляда процента!“, която копнееше да произнесе за неморалния живот на Денис. Сега имаше възможност най-сетне да я изрече, но ако Денис отхвърлеше обвиненията, всичкият гняв на Инид, всичкото разиграване на този момент във въображението ѝ и безкрайното репетиране на тези думи щяха да отидат на халос. Ако пък Денис изведнъж си признаеше, вероятно щеше да е по-разумно Инид да преглътне възмущението си, отколкото да рискува открита караница. Нуждаеше се от Денис като съюзник на коледния фронт и не искаше да замине на луксозния круиз с мисълта, че единият ѝ син е изчезнал неочаквано, другият я обвинява, че е предала доверието му, а най-лошите ѝ опасения за дъщеря ѝ навярно ще се окажат истина.

И затова, полагайки неистово усилие да превъзмогне себе си, тя поклати глава:

– Не, не, не. Гари нищо не ми е казвал за това.

Денис присви очи.

– За какво не ти е казвал нищо?

– Денис – обади се Алфред. – Остави я.

И Денис, която никога за нищо не се подчиняваше на Инид, послушно се обърна и влезе в кухнята.

Инид намери талон с отстъпка от шейсет цента за „Не мога да повярвам, че не е масло!“ при покупката на английски мъфини „Томас“. Ножицата проряза хартията и тишината.

– Друго може и да не направя на този круиз, но ще прегледам всички списания – закани се тя.

– Чип никакъв го няма – рече Алфред.

Денис подреди на масата десертни чинийки с парчета тарт.

– Боя се, че повече няма да видим Чип днес.

– Странна работа – каза Инид. – Не разбирам защо поне не се обади.

– И по-лоши неща съм понасял – рече Алфред.

– Татко, има десерт. Нашият сладкар приготви тарт с круши. Искаш ли да ти го донеса на масичката?

– О, това парче ми е много голямо – заяви Инид.

– Тате?

Алфред не отговори. Устата му отново беше зейнала и както винаги когато го видеше така, Инид имаше чувство, че ще се случи нещо ужасно. Главата му беше клюмнала към тъмнеещите, обсипани с дъждовни капки прозорци и той се взираше невиждащо в тях.

– Тате?

– Ал? Има десерт.

Сякаш нещо се топеше в него. Все така взрян в прозореца, Алфред вдигна глава с колеблива радост, сякаш навън виждаше някого, някого, когото обичаше.

– Ал, какво ти става?

– Тате?

– Има деца! – Той се поизправи. – Виждате ли ги? – Вдигна треперещ показалец. – Ето там. – Пръстът му се придвижи настрани, следвайки децата, които виждаше. – И там. И там.

Обърна се към Инид и Денис, все едно очакваше те да споделят радостта му, но Инид далече не беше радостна. Предстоеше ѝ елегантният есенен круиз „Пъстър листопад“ и за нея беше изключително важно Алфред да не допуска подобни грешки на кораба.

– Ал, това са слънчогледи – заяви тя едновременно гневно и умолително. – Виждаш отраженията в стъклото.

– Ха! – Той поклати глава. – Стори ми се, че видях деца.

– Не, слънчогледи са – рече Инид. – Видял си слънчогледи.

След като партията му паднала от власт и руската валутна криза довършила литовската икономика, обясни Гитанас, той прекарвал дните си сам в старата централа на VIPPPAKJRIINPB17, запълвайки времето си със създаването на интернет страница, чийто домейн Lithuania.com закупил от спекулант от Източна Прусия срещу камион с циклостили, стари принтери, 64-килобитови компютри „Комодор“ и друго канцеларско оборудване от ерата на Горбачов – последните материални останки от неговата партия. Намерението му било да популяризира бедственото положение на малките задлъжнели държави със своята сатирична страница „Пазарна демокрация: купете си късче европейска история“, чийто адрес разпространил в американските медии и инвеститорски форуми. Посетителите на сайта се призовавали да изпратят пари на бившата VIPPPAKJRIINPB17 – „една от най-уважаваните политически партии в Литва“, „фундаментът“ на коалицията, управлявала страната „в три от последните седем години“, събрала най-много гласове на проведените през април 1993 година избори, а сега „прозападна и пробизнес партия“, преименувана на Партия за свободен пазар. Интернет страницата на Гитанас обещавала, че след като Партия за свободен пазар закупи достатъчно гласове да спечели изборите в страната, чуждестранните ѝ инвеститори не само ще станат „акционери“ в „Литва ЕООД“ („частна акционерна държава“), но и ще получат пропорционален на инвестициите си личен спомен за „геройския си принос“ за „пазарното освобождение“ на страната. Срещу 100 долара например един американски инвеститор можел да получи улица във Вилнюс („не по-малко от двеста метра дълга“), която да бъде кръстена на негово име; срещу 5000 долара Партия за свободен пазар поемала ангажимент да закачи портрета на инвеститора (минимални размери 60/80 см, включително орнаментна позлатена рамка) в Галерията на националните герои в къщата музей „Шляпели“; срещу 25 000 инвеститорът получавал за вечни времена правото да даде името си на град „с не по-малко от пет хиляди души население“, както и „модерен хигиеничен вариант на господарското право на първа брачна нощ“, спазващо „повечето“ от нормите, установени от Третата международна конференция по човешки права.

– Това беше гадна шега – рече Гитанас от ъгъла на таксито, където се беше свил. – Но кой се засмя? Никой! Вместо това започнаха да ми изпращат пари. Дадох им адрес и чековете заприиждаха. Получавах по стотици запитвания по електронната поща на ден. Какво ще произвежда „Литва ЕООД“? Кои са служителите на Партия за свободен пазар и имат ли в досието си солидни постижения като мениджъри? Разполагам ли с доказателства за предишни печалби? Може ли инвеститорът да кръсти литовска улица или град не на себе си, а на децата си или пък на любимия анимационен герой на децата? Постоянно ме засипват с искания за допълнителна информация. И проспекти! Борсови сертификати! Дали сме листвани на тази или онази борса. Настояват да дойдат да видят на място! И никой не се смее!

Чип барабанеше по стъклото и зяпаше жените по „Шесто Авеню“. Дъждът си отиваше, чадърите го следваха.

– Кой прибира парите – ти или партията?

– Към настоящия момент мнението ми по този въпрос е в процес на преход – отвърна витиевато Гитанас. От куфарчето си извади бутилка аквавит, от която беше сипал по едно да полеят договорката си в кабинета на Ейдън. Завъртя се настрани и я подаде на Чип, който отпи голяма глътка и я върна. – Бил си преподавател по английски, така ли?

– Да, в колеж.

– А родителите ти какви са? Скандинавци?

– Баща ми е от там – отвърна Чип. – Майка ми е някакъв източноевропейски мелез.

– Във Вилнюс спокойно ще минеш за местен.

Чип бързаше да се върне в апартамента си, преди родителите му да са тръгнали. Сега, с парите в джоба, пачка от трийсет стотачки, вече не му пукаше толкова какво ще си помислят родителите му за него. Спомни си, че преди няколко часа беше видял баща си разтреперан да го умолява на прага. Но докато отпиваше от бутилката и зяпаше жените по тротоара, не можеше да проумее защо старецът го беше изплашил толкова.

Вярно, че според Алфред единственият проблем на смъртното наказание бе, че не се използва достатъчно често; също така беше вярно, че мъжете, за чието обгазяване или изпращане на електрическия стол беше настоявал на масата за вечеря в детството на Чип, обикновено бяха чернокожи от бордеите на северния бряг на Сейнт Джуд. („О, Ал...“ – въздишаше Инид, тъй като вечерята беше време за събиране на семейството и тя не разбираше защо трябва да говорят на масата за газови камери и убийства по улиците.) Едно неделно утро, след като престоя няколко часа на прозореца да брои катерици и да пресмята щетите по дъба и тревата така, както белите мъже в крайните квартали пресмятаха колко къщи са превзети от „черните“, Алфред си пробва силите с експеримент по геноцид. Извън себе си от гняв, задето катериците в неголемия му двор не проявяват достатъчно самодисциплина да спрат да се размножават или поне да започнат да чистят след себе си, той слезе в мазето и намери капан за плъхове, а когато се върна с него, Инид поклати глава с неодобрително сумтене. „Деветнайсет! – заяви Алфред. – Деветнайсет!“ По отношение на дисциплината трогателните молби не можеха да мерят сили с това точно наукообразно число. За примамка в капана сложи къшей от пълнозърнестия хляб, с който преди малко беше закусил Чип. След това петимата Ламбъртови отидоха на черква и между „Слава теб, Боже“ и „Господи, помилуй“, една млада мъжка катерица, прибягнала до високорисковото поведение на изпадналите в икономическо отчаяние, посегна към хляба и капанът строши черепа ѝ. Когато семейството се прибра, завари зелени мухи да пируват по кръвта, мозъка и нахапания пълнозърнест хляб, който беше изскочил от премазаните устни на катерицата. Самият Алфред също беше стиснал устни, но от погнуса – същата погнуса се изписваше на лицето му и когато трябваше да наложи спазването на дисциплината в определени случаи като наказването на децата и яденето на цвекло. (Той не съзнаваше това си отвращение към дисциплината.) Донесе лопата от гаража и пъхна трупа заедно с капана в хартиена пазарска чанта, която Инид беше напълнила наполовина с плевели предишния ден. През цялото време Чип го следваше от двайсетина крачки разстояние и затова видя как веднага щом влезе в мазето от гаража, се олюля, подпря се на пералнята и след това се втурна покрай масата за пинг-понг (Чип винаги се плашеше, като видеше баща си да бяга, изглеждаше твърде стар за това, твърде дисциплиниран) към тоалетната; оттогава насетне катериците бяха оставени да правят каквото си поискат.

Таксито наближаваше Юнивърсити Плейс. Чип се замисли дали да не се отбие през „Сидър Тавърн“ и да върне парите на барманката, може би дори да ѝ даде стотачка, за да ѝ се реваншира напълно, даже да вземе името и адреса ѝ, за да ѝ пише от Литва. Наведе се да заповяда на шофьора да завие към заведението, но една радикално нова мисъл го спря: „Откраднах девет долара, ето това направих, ето такъв съм, извадила е лош късмет“.

Облегна се и протегна ръка към бутилката.

Пред неговата сграда шофьорът отказа да вземе стотачката му – „Нямаш да развалиш! Нямаш да развалиш!“, и Гитанас измъкна по-дребна банкнота от червеното си рокерско яке.

– Да дойда да те взема от хотела? – предложи Чип.

Гитанас се усмихна.

– Шегуваш ли се? Не че не ти вярвам, но предпочитам да те изчакам тук. Събери си багажа спокойно, не бързай. Вземи си дебело палто и шапка. Костюми и вратовръзки. Трябва да имаш делови вид.

От портиера Зороастър нямаше и следа. Чип използва ключа си, за да влезе. В асансьора си пое дълбоко дъх, за да потуши вълнението си. Не изпитваше страх, чувстваше се великодушен, готов да прегърне баща си.

Но апартаментът беше празен. Явно си бяха тръгнали преди няколко минути. Във въздуха се усещаше телесна топлина, едва доловима следа от парфюма „Бели рамене“ на Инид и слаб лъх на напикано, на стари хора. За първи път виждаше кухнята си толкова лъсната. Чак сега му направи впечатление колко подредена и чиста е всекидневната, макар че беше свършил тази работа още вчера. Библиотеката му беше оголена. Джулия беше прибрала шампоаните и сешоара си от банята. А главата му беше замаяна от алкохола. Никой не му беше оставил бележка. На масата в трапезарията нямаше нищо, освен парче тарт и ваза със слънчогледи. Трябваше да си събере багажа, но всичко наоколо и вътре в него му се струваше толкова чуждо и непознато, че за миг се спря и се огледа. Листата на слънчогледите бяха на черни петна и по краищата бяха поръбени с бледи повяхвания, цветовете бяха месести и прекрасни, натежали като кексчета, дебели колкото длан. В средата на слънчогледовото канзаско лице имаше бледа точка в леко по-тъмна ореола. Природата, помисли си Чип, едва ли би могла да измисли по-привлекателно ложе за малките крилати насекоми. Докосна кафявото кадифе и в тялото му се разля екстаз.

Таксито с тримата Ламбъртови пристигна на пристанището, където огромният бял круизен кораб „Гунар Мюрдал“ закриваше реката, Ню Джърси и половината небе. На портала се беше събрала навалица предимно от хора в третата възраст, които след това се отправяха по дългата бляскава пътека отвъд него. Нещо в решителното им преселение напомняше за оня свят, от сърдечността и белите униформи на бреговите служители на „Нордик Плежърлайнс“ лъхаше студ, дъждовните облаци се разпръсваха твърде късно, за да спасят деня, цареше гробна тишина. Тълпа и здрач край Стикс.

Денис плати на шофьора и набута багажа в ръцете на носачи.

– После накъде си? – попита Инид.

– Връщам се на работа във Филаделфия.

– Изглеждаш прекрасно! – възкликна спонтанно Инид. – Тази дължина на косата много ти отива.

Алфред хвана Денис за ръцете и ѝ благодари.

– Жалко само, че денят не беше по-добър за Чип – рече тя.

– Говори с Гари за Коледа – заръча Инид. – И си помисли дали не можеш да дойдеш за цяла седмица.

Денис подръпна кожения ръкав и погледна часовника си.

– Ще дойда за пет дни. Но не мисля, че Гари ще го направи. А кой знае какво ще стане с Чип.

– Денис – обади се нетърпеливо Алфред, все едно му е писнало да слуша глупости, – моля те, поговори с Гари!

– Добре, ще говоря.

Ръцете му подскачаха във въздуха.

– Не знам колко още време ми остава! Не бива да се караш с майка си! Не бива да се караш с Гари.

– Ал, имаш предостатъчно...

– Не бива да се караме!

Денис рядко плачеше, но сега очите ѝ се бяха премрежили.

– Добре, тате – отвърна тя, – ще говоря с него.

– Майка ти иска Коледа в Сейнт Джуд.

– Ще говоря с него, обещавам.

– Добре. – Той рязко се завъртя. – Стига толкова.

Черният му шлифер се развяваше и плющеше на вятъра, но въпреки това Инид продължаваше да се надява, че времето ще е прекрасно за плаване и морето ще е спокойно.

В сухи дрехи, с калъф за костюми, раница и цигари – леки смъртоносни „Мурати“, пет долара кутията, – Чип пристигна на „Кенеди“ с Гитанас Мизевичюс и се качи на самолета за Хелзинки, където, в нарушение на устната договорка, Гитанас беше запазил места за туристическа, а не за бизнес класа.

– Тази вечер ще пием, утре ще се наспим – рече той.

Местата им бяха до пътеката и до илюминатора. Докато Чип се настаняваше, си спомни как Джулия беше зарязала Гитанас. Представи си я как се изнизва тихомълком от самолета, пресича на бегом залата и се хвърля на задната седалка на някое мило старо жълто такси. Преряза го спазъм носталгия по дома – ужасът от чуждото, любовта към познатото, – но за разлика от Джулия нямаше желание да хукне навън. Веднага щом закопча колана, заспа. Събуди се за малко при излитането и задряма отново, докато всички пасажери в самолета, като един, не запалиха цигара.

Гитанас извади лаптоп от куфарчето си и го включи.

– Джулия... – рече той.

За един тревожен, замаян от съня миг Чип си помисли, че Гитанас го нарича Джулия.

– Жена ми – поясни литовецът.

– Аха, да.

– Тя е на антидепресанти. Ейдън я е накарала според мен. Сега тя управлява живота ѝ. Личеше си, че се чуди как да ме изгони от офиса си днес. Не ме иска в града! Сега съм неудобен. Добре, хубаво, само че, след като Джулия започна да пие лекарствата, изведнъж заяви, че вече не желае да бъде с мъже с изгаряния от цигари. Така ми каза. Било ѝ писнало от мъже с изгаряния от цигари. Трябвало да продължи напред. Край на мъжете с изгаряния от цигари. – Гитанас пъхна диск в компютъра. – Но иска апартамента. Или поне адвокатът, който движи развода, настоява да го иска. Адвокатът, на когото плаща Ейдън. Дори са сменили бравата на вратата и трябваше да платя на портиера, за да ме пусне.

Чип стисна лявата си ръка в юмрук.

– Изгаряния от цигари?

– Аха. Имам няколко. – Гитанас изви врат, за да провери дали някой не ги подслушва, но всички наоколо, с изключение на две деца, здраво стиснали очи, се бяха съсредоточили в пушенето си. – От съветски военен затвор. Сега ще ти покажа какъв спомен ми остана от приятното ми прекарване там. – Измъкна едната си ръка от червеното кожено яке и нави ръкава на жълтата блуза, която носеше отдолу. Грозно преплетено съзвездие от белези покриваше кожата му от подмишницата до лакътя от вътрешната страна на ръката. – През 1990 година. Осем месеца в червеноармейския гарнизон в независима Литва.

– Бил си дисидент.

– Да! Дисидент! – Пъхна обратно ръката си в ръкава. – Беше ужасно, страхотно. И изтощително, но тогава не го усещах. Изтощението дойде после.

Спомените на Чип от деветдесетте се изчерпваха с драмата от епохата на Тюдорите, безкрайни караници с Тори Тимелман, потайно и доста вредно заиграване с някои от текстовете на Тори, които илюстрираха обезчовечаващата обективизация на порнографията.

– Малко ме е страх какво ще видя тук – продължи Гитанас. На екрана на компютъра се появи неясен сивкав образ на легло, гледано отгоре, с тяло под завивката. – Портиерът каза, че си е намерила нов приятел, и аз взех записите. Системата за наблюдение е останала от предишния собственик. Детектор за движение, инфрачервени лъчи, дигитален запис. Гледай, ако искаш. Може да е интересно, може и да не е.

Чип си спомни противопожарния детектор над леглото на Джулия. Често се беше взирал в него, докато устните му не пресъхнеха и очите му не започнеха да се премрежват. Винаги му се беше струвал необичайно голям и сложен.

Той се изправи.

– По-добре недей!

Гитанас премести мишката и щракна.

– Ще наклоня екрана, не си длъжен да гледаш.

Над пътеката се носеха буреносни облаци тютюнев дим. Чип реши, че трябва да запали „Мурати“; нямаше почти никаква разлика дали дърпа от цигарата, или вдишва въздуха в самолета.

– Сериозно говоря – закри екрана с ръка, – по-добре не го гледай и извади диска.

Гитанас искрено се сепна.

– Защо да не го гледам?

– Ами помисли малко.

– Хайде, изплюй камъчето.

– Не, помисли хубаво.

За миг се възцари атмосфера на буйно веселие. Гитанас плъзна поглед по раменете, коленете и китката му, сякаш преценяваше къде да го удари. След това извади диска и го хвърли в лицето му.

– Майната ти!

– Знам, знам.

– Вземи го. Майната ти! Не искам да го виждам повече. Прибери го.

Чип пъхна диска в джоба на ризата. Чувстваше се добре. Даже страхотно. Самолетът беше набрал височина и в боботенето на двигателите се долавяха равномерното изпепеляващо горене на сухи синуси, цветът на издраскани пластмасови самолетни прозорци, вкусът на студено изветряло кафе в чашки за многократно ползване. Нощта над Северния Атлантик беше студена и самотна, но тук, в самолета, имаше светлини в небето. Тук имаше общност. Хубаво беше да си буден и да усещаш будност край себе си.

– И какво, и ти ли имаш изгаряния от цигари? – попита Гитанас.

Чип му показа дланта си.

– Не е кой знае какво.

– Сам си си ги направил. Жалък американец!

– Просто друг тип затвор – отвърна Чип.

Колкото повече се замисляше, толкова повече се ядосваше

Доходоносните отношения на Гари Ламбърт с корпорация „Аксон“ се зародиха в един неделен следобед преди три седмици, в който той се беше затворил в новата си тъмна стаичка, мъчейки се да изпита удоволствие от изкарването на две стари снимки на родителите си, и по този начин, чрез изпитването на удоволствие, да успокои тревогата си за психическото си здраве.

Гари беше силно притеснен за психическото си състояние, но онзи следобед, когато излезе от голямата си, облицована с каменни плочи къща на „Семинол Стрийт“, прекоси големия заден двор и се изкачи по външното стълбище на големия гараж, в главата му цареше същата топла и ведра атмосфера, каквато се беше спуснала и над Северозападна Филаделфия. Септемврийското слънце надничаше през маранята и малките, поръбени със сиво облачета и доколкото Гари можеше да регистрира и проследи нивата на своите невротрансмитери (а той все пак беше вицепрезидент на „СенТръст Банк“, не лекар) основните му показатели изглеждаха абсолютно в норма.

Макар че като цяло Гари одобряваше съвременната тенденция към лично управление на пенсионните фондове, към налагане на телефонни абонаментни планове с определен пакет минути и към разширяване на възможността да обучаваш децата си у дома, той беше далече по-малко ентусиазиран да се нагърби с отговорността за мозъчната си химия, особено след като някои от близките му, най-вече баща му, отказваха да поемат подобен товар на плещите си. Но ако не друго, Гари беше изключително прецизен. Докато влизаше в тъмната стаичка, той прецени, че нивото на трети фактор (т.е. серотонин: много, много важен фактор) е достигнало върхови стойности за последните седем, ако не и за последните трийсет дни; че нивата на втория и на седмия фактор също надхвърлят очакванията му, а първият фактор се е възстановил от сутрешния си срив, вероятно свързан с чашата „Арманяк“, която Гари беше изпил преди лягане. Вървеше с пружинираща походка, с приятно самочувствие за ръста си, който беше над средния, и за слънчевия си загар. Негодуванието му към съпругата му Каролин беше умерено и добре прикрито. Спадовете в котировките водеха до ръст на ключови показатели за параноя (например ненапускащото го подозрение, че Каролин и двамата му по-големи синове постоянно му се подиграват), а сезонно изгладената му оценка за безсмислието и краткостта на живота беше в хармония с общия разцвет на психическата му икономика. Не, и дума не можеше да става, че е в депресия.

Спусна кадифените черни завеси, затвори светлонепроницаемите капаци на прозорците, извади кутия хартия с размери 8/10 от големия хладилник от неръждаема стомана и пъхна две парчета лента в машината за проявяване – приятно тежка малка играчка.

Изваждаше снимки от злощастното „Десетилетие на съпружески голф“ на родителите си. На една от тях Инид се беше привела сред високата трева и намръщено се взираше през слънчеви очила в смазващия пек на Средния запад, лявата ѝ ръка стискаше горния край на многострадален стик, а дясната беше замъглена заради потайно хвърляне на топката (бяло петно в края на снимката) към колчето. (Тя и Алфред бяха играли само на равни, прави, малки, евтини общински игрища.) На другата снимка Алфред – с тесни шорти, шапка с козирка с логото на „Мидланд Пасифик“, черни чорапи и праисторически обувки за голф – замахваше с праисторическия си дървен стик към бяла поставка за топка с големината на грейпфрут и се усмихваше към фотоапарата, сякаш казваше: „Толкова голяма топка няма как да не уцеля!“.

След като потопи уголемените снимки във фиксатора, Гари дръпна завесите и видя, че и по двете има странни жълтеникави петна.

Изруга, но не толкова защото го беше грижа за снимките, а защото искаше да запази доброто си – серотониново – настроение, а за тази цел се нуждаеше от поне малко сътрудничество от страна на предметния свят.

Навън времето се разваляше. Улуците забълбукаха, по покрива барабаняха капки от надвисналите дървета. Докато подготвяше нови две уголемени снимки, Гари чуваше през стените на гаража как Каролин и момчетата ритат топка в задния двор. Тропот на крака, шутове, от време на време викове, сеизмичен трясък при стоварването на топката в гаража.

Втората партида излезе от фиксатора със същите жълтеникави петна и Гари си даде сметка, че е по-добре да се откаже. Но в този момент на вратата се почука и през тежката завеса се промъкна най-малкият му син Джоуна.

– Изкарваш снимки ли? – попита той.

Гари светкавично нагъна нестаналите снимки на четири и ги набута в коша.

– Тъкмо почвам.

Разбърка наново разтворите и отвори неначената кутия с хартия. Джоуна седеше край лампичката и нещо си шепнеше, разгръщайки страниците на „Принц Каспиан“ от „Хрониките на Нарния“, подарък от сестрата на Гари, Денис. Каролин не одобряваше подаръка – К. С. Луис бил пропагандатор на католицизма и главният герой Аслан бил космат четириног двойник на Христос, – но Гари харесваше „Лъвът, вещицата и гардеробът“ като малък, а (спокойно можеше да се каже) не се беше превърнал в религиозен фанатик (всъщност той беше закоравял материалист). Джоуна беше във втори клас, а вече беше минал на книги за петокласници. Често четеше на глас с изразителен шепот, който отговаряше на нарниановски благия му характер. Джоуна имаше лъскави черни очи, ясно тихо гласче и мека като козина на видра коса и приличаше, дори и на Гари, по-скоро на някакво говорещо животинче, отколкото на момче.

– Убиват една мечка – обясни той, – но тя не е говореща мечка, и Аслан се връща, обаче само Люси го вижда и останалите не ѝ вярват.

Гари пусна с щипците снимките във ваната с фиксатора.

– Защо не ѝ вярват?

– Защото е най-малката.

Навън в дъжда Каролин се смееше и крещеше. Тя имаше навика да се скъсва от тичане, за да не падне по-долу от момчетата. В първите години след сватбата Каролин работеше на пълен работен ден като адвокат, но след раждането на Кейлеб наследи пари от родителите си и сега само консултираше срещу символично заплащане Фонда за закрила на децата. Животът ѝ се въртеше около момчетата. Смяташе ги за най-добрите си приятели.

Преди шест месеца, в навечерието на четирийсет и третия рожден ден на Гари, докато той и Джоуна бяха на гости на родителите му в Сейнт Джуд, Каролин беше повикала двама майстори да сменят водопроводната и електрическата инсталация и да ремонтират втория етаж над гаража като изненада за рождения му ден. Гари беше споменавал, че иска да изкара любимите си семейни снимки и да ги събере в кожен албум „Двестате най-хубави снимки на семейство Ламбърт“. За тази цел обаче можеше просто да ги даде в някое ателие, макар че междувременно момчетата го учеха как се обработват изображения на компютъра, а ако все пак му потрябваше лаборатория, можеше да си наеме за определено време. Затова, когато Каролин го доведе на рождения му ден в гаража и му подари чисто нова тъмна стаичка, която той не желаеше и от която нямаше нужда, едва не се разплака. Но книгите за популярна психология на нощното шкафче на Каролин го бяха научили да разпознава първите признаци на депресията и един от тях, в това авторитетите бяха единодушни, беше склонността към внезапен плач в неподходящи моменти, така че Гари преглътна буцата в гърлото си, обиколи скъпата лаборатория и възторжено увери Каролин (обзета от угризения за похарчените пари и в същото време от тревога как ще бъде приет подаръкът ѝ), че е на седмото небе от радост. А след това, за да се успокои, че не е в депресия, и за да е сигурен, че Каролин не би заподозряла подобно нещо, си постави за цел да работи в тъмната стаичка два пъти седмично, докато не довърши албума „Двестате най-хубави снимки на семейство Ламбърт“.

Подозрението, че Каролин, съзнателно или не, се опитва да го прокуди от къщата с поставянето на фотографската лаборатория в гаража, беше поредният важен симптом на параноя.

Часовникът изпищя, той премести третата партида снимки във ваната с фиксатор и отново дръпна завесите.

– От какво са тези бели петна? – попита Джоуна, надничайки във ваната.

– Откъде да знам, Джоуна!

– Приличат на облаци.

Футболна топка се трясна в гаража.

Гари остави смръщената Инид и ухиления Алфред във фиксатора и отвори капаците на прозорците. Окъпаните от дъжда чилийска араукария и бамбук блестяха. В средата на задния двор, в подгизнали кални якета, залепнали за раменете, Каролин и Арон се бяха спрели да си поемат дъх, докато Кейлеб си връзваше маратонката. Въпреки четирийсет и петте си години, Каролин все още имаше крака на ученичка. Косата ѝ беше с почти същия рус цвят, както при запознанството им преди двайсет години на концерт на Боб Сегър в „Спектрум“. Тя все още привличаше Гари, добрият ѝ външен вид, който постигаше без никакви грижи, както и квакерските ѝ черти все така го възбуждаха. По стар рефлекс посегна към фотоапарата и насочи обектива към нея.

Изражението на Каролин го смая. Челото ѝ беше сбърчено, край устата се беше образувала дълбока бръчка, издаваща силна болка. Когато тя отново се втурна след топката, се видя, че куца.

Гари насочи фотоапарата към най-големия си син, Арон, който излизаше най-добре, когато не знаеше, че го снимат, защото иначе винаги вирваше нос, тъй като смяташе, че тази поза му отива. Лицето на Арон беше зачервено и на кални точици, Гари завъртя обектива, за да нагласи една хубава снимка. Само че негодуванието срещу Каролин сломяваше неврохимичните му защити.

Мачът беше прекъснат, тя тичаше, накуцвайки, към къщата.

– Люси зарови лице в гривата му, за да не го погледне – прошепна Джоуна.

От къщата се разнесе вик.

Кейлеб и Арон реагираха мигновено, втурнаха се през моравата като герои от някакъв филм и изчезнаха вътре. След миг Арон се появи отново и изкрещя с мутиралия си неукрепнал глас:

– Тате! Тате! Тате!

Чуждата истерия правеше Гари методичен и спокоен. Той излезе от тъмната стаичка и бавно се спусна по мокрите от дъжда стъпала. Във влажния въздух на откритото пространство над железопътните релси зад гаража се прокрадваше самоусъвършенстване на светлината като след пролетен дъжд.

– Тате, баба е на телефона!

Гари тръгна с равна крачка през двора, като се спираше да поклати тъжно глава над щетите, нанесени от мача върху тревата. Техният квартал, „Честнът Хил“, беше като изскочил измежду кориците на Нарния. Вековни кленове, гинко и секвои, поокастрени заради преминаващите електрически жици, се извисяваха бунтовно над асфалтирани и преасфалтирани улици, кръстени на избити племена. Семиноли, чероки, навахо, шоуни. Въпреки високата гъстота на населението и добрите доходи на местните жители, на мили околовръст нямаше магистрали и големи магазини. Гари го наричаше „Земя, забравена от времето“. Повечето от тукашните къщи, включително и неговата, бяха облицовани с искрящ като калай камък, със същия цвят беше и косата му.

– Татко!

– Благодаря, Арон, чух те още първия път.

– Баба е на телефона!

– Знам, Арон, нали вече ми каза.

В кухнята, която беше с теракот на пода, Каролин се беше проснала на стола и се държеше за кръста.

– Търси те и сутринта – рече тя. – Забравих да ти кажа. Телефонът не спираше да звъни и аз хукнах...

– Благодаря, Каролин.

– И аз тичах...

– Благодаря, Каролин.

Гари взе безжичния телефон и с протегната ръка, все едно искаше да задържи майка си по-далече от себе си, продължи към трапезарията. Там го причакваше Кейлеб, забучил пръст в лъскавите страници на някакъв каталог.

– Тате, може ли да те питам нещо?

– Не сега, Кейлеб, баба ти е на телефона.

– Исках само...

– Не сега, казах.

Кейлеб поклати глава и се усмихна смаяно, заприлича на един често даван по телевизията спортист, който правеше същата физиономия, когато не успееше да вкара наказателен удар.

Гари прекоси облицования с мрамор коридор, влезе в голямата всекидневна и вдигна малкия телефон към ухото си.

– Ало?

– Казах на Каролин – рече Инид, – че ако не си наблизо, пак ще се обадя след малко.

– Обаждането ти не струва повече от седем цента на минута.

– Или пък ти можеше да ме набереш.

– Майко, става дума за двайсет и пет цента.

– Цял ден се опитвам да се свържа с теб. От бюрото за билети искат отговор най-късно до утре сутринта. А както знаеш, ние все още се надяваме, че ще успеете да дойдете за една последна Коледа, както обещах на Джоуна, а...

– Задръж така – прекъсна я Гари. – Ще питам Каролин.

– Гари, имахте месеци да обсъдите въпроса. Няма да чакам на телефона, докато...

– Една секунда само.

Закри дупките на микрофона с палец и се върна в кухнята, където Джоуна беше извадил пакет „Орео“. Каролин беше все така просната до масата и дишаше тежко.

– Направила съм си нещо – изпъшка тя, – докато тичах към телефона.

– Два часа куцаше в дъжда.

– Не, нищо ми нямаше, преди да хукна за телефона.

– Каролин, видях те да куцаш преди...

– Бях си съвсем добре, докато не изтичах за телефона, който звънеше за петнайсети път...

– Добре, ясно – прекъсна я той, – майка ми е виновна. Сега ми кажи какво да ѝ отговоря за Коледа.

– Каквото искаш. Винаги са добре дошли тук.

– Говорихме, че може ние да отидем там.

Каролин рязко завъртя глава, все едно изтриваше нещо.

– Не. Ти говореше за това. Аз не съм.

– Каролин...

– Няма да го обсъждаме, докато тя е на телефона. Кажи ѝ да се обади другата седмица.

Джоуна беше стигнал до извода, че може да си вземе колкото си иска бисквити, без родителите му да му обърнат внимание.

– Трябва да организират нещата още сега – обясни Гари. – Колебаят се дали да минат от тук другия месец на връщане от круиза, което зависи от това, дали после ние ще отидем на Коледа.

– Сигурно съм се секнала.

– Да приема ли, че обмисляме възможността да отидем в Сейнт Джуд?

– За нищо на света! За това вече сме се разбрали.

– Предлагам да направим едно изключение.

– Не! Няма! – Категоричният отказ размята мокри руси кичури. – Не можеш да променяш правилата!

– Едно изключение не е промяна на правилата.

– О, боже, сигурно ще трябва да отида на рентген.

Гари усещаше как гласът на майка му вибрира по палеца му.

– Да или не?

Каролин се изправи, притисна се към него и зарови лице в пуловера му. Удари го леко по гърдите с юмруче.

– Моля те – прошепна тя, докосвайки с устни ключицата му. – Кажи ѝ, че ще се обадиш после. Моля те... Ужасно ме боли.

Гари протегна телефона настрани, посрещаше прегръдката ѝ с изпъната ръка.

– Каролин, те идват тук вече осма година поред. Едно изключение не е кой знае какво. Може ли поне да кажа, че обмисляме подобна възможност?

Тя поклати нещастно глава и се отпусна обратно в стола.

– Хубаво – заяви Гари. – Сам ще взема решение.

Отправи се решително към трапезарията, където подслушвалият ги Арон го изгледа така, все едно беше чудовищен пример за съпружеска жестокост.

– Тате – обади се Кейлеб, – ако вече си приключил с баба, може ли да те питам нещо?

– Не, Кейлеб, в момента говоря с баба ти.

– А след това може ли да говориш с мен?

– О, боже, о, боже! – пъшкаше Каролин.

Във всекидневната Джоуна се беше настанил на големия кожен диван с кулата си от бисквити и „Принц Каспиан“ в скута.

– Майко?

– Не разбирам – оплака се Инид. – Ако сега не е удобно да говорим, добре, обади ми се после, но да ме държиш на телефона десет минути...

– Вече съм тук.

– Е, какво решихте?

Но преди Гари да успее да отговори, от кухнята се разнесе жален котешки вой, вопъл като онези, които Каролин надаваше в леглото преди петнайсет години, преди да се появят момчетата, които можеше да я чуят.

– Мамо, извинявай, една секунда.

– Не е редно – възропта Инид. – Това изобщо не е възпитано.

– Каролин – извика Гари към кухнята, – може ли да се държим като възрастни хора за малко?

– Ааа! А! Ох! – стенеше Каролин.

– От секване на кръста не се умира, Каролин.

– Моля те – извика тя, – обади ѝ се после. Подхлъзнах се на стъпалото, докато тичах, ох, Гари, о, колко боли...

Той обърна гръб на кухнята.

– Извинявай, мамо.

– Какво става при вас, за бога?

– Каролин се е секнала, докато риташе топка с момчетата.

– Не искам да ви се меся – поде Инид, – но схващанията и болежките са нещо нормално с напредъка на възрастта. Мога да говоря по цял ден за моите болежки, но не го правя, нали? Мен ставата ме върти постоянно, ама си мълча. Да се надяваме, че с остаряването човек става и малко по-зрял.

– Оооо! Аааа! Аааа! – крещеше Каролин.

– Да, да се надяваме – отвърна Гари.

– Та какво решихте?

– Все още не сме взели окончателно решение за Коледа, но може би не е зле да планирате да се отбиете тук на връщане от круиза.

– Аууу! Аууу! Аууу!

– Вече е твърде късно за резервации по Коледа – заяви строго Инид. – Знаеш ли, че Шумпъртови си взеха самолетни билети до Хавай още през април, защото миналата година, когато чакаха до септември, нямаше свободни...

Арон дотича от кухнята.

– Тате!

– Говоря по телефона, Арон.

– Тате!

– Говоря по телефона, Арон, не виждаш ли?

– А Дейв е с колостомия – нареждаше Инид.

– Трябва веднага да направиш нещо – заяви Арон. – Мама много я боли. Иска да я закараш до болницата!

– Всъщност, тате – Кейлеб се приближи с каталога в ръка, – и мен може да ме закараш до...

– Няма да стане, Кейлеб.

– Ама има един магазин, дето наистина е много важно да отида.

– По-евтините места бързо свършват – продължаваше Инид.

– Арон! – извика от кухнята Каролин. – Арон? Къде си? Къде е баща ти? Къде е Кейлеб?

– Тук е толкова шумно, че човек не може да се съсредоточи – отбеляза Джоуна.

– Извинявай, майко – рече Гари. – Чакай да се преместя някъде на по-тихо.

– И няма време! – В гласа на Инид се долавяше неприкрита паника, за нея всеки изминал ден означаваше увеличаване на резервациите за декемврийските полети и оттук и постепенното умиране на надеждата, че Гари и Каролин ще доведат момчетата в Сейнт Джуд за една последна Коледа.

– Тате – умоляващо се обади Арон, който последва Гари нагоре по стълбите към втория етаж, – какво да ѝ кажа?

– Кажи ѝ да се обади на 911. Дай ѝ мобилния си телефон да повика линейка. – Гари повиши глас: – Каролин? Обади се на 911!

Преди девет години, след едно кошмарно пътуване до Средния запад със снежни бури както във Филаделфия, така и в Сейнт Джуд, четиричасово чакане на летището с постоянно мрънкащо петгодишно дете и скъсващо се от рев двегодишно бебе, цяла нощ повръщане на Кейлеб в резултат (според Каролин) на ужасното количество масло и бекон в празничните ястия на Инид и болезнено изтърсване на Каролин на заледената алея пред дома на свекърва ѝ (проблемите с кръста бяха още от дните ѝ на хокеистка във Френдс Сентрал, но тя твърдеше, че е „събудила“ старата травма с падането на алеята), Гари беше обещал на жена си никога повече да не я моли да отидат в Сейнт Джуд за Коледа. Но сега родителите му бяха идвали във Филаделфия осем години подред и макар че той не одобряваше майчината си мания по Коледа – за него това беше симптом за едно по-тежко заболяване, за болезнена пустота в живота на Инид, – не можеше да ги вини, че искат да си останат у дома. Освен това смяташе, че Инид може най-сетне да се съгласи да напусне Сейнт Джуд и да се премести на изток, ако получи своята „последна Коледа“. Като цяло той беше склонен да предприемат пътуването и очакваше поне малко разбиране от жена си, поне малко готовност на зрял човек да вземе предвид особените обстоятелства.

Затвори се в кабинета си и заключи вратата, за да не чува виковете и писъците на семейството си, трополенето на крака по стълбите, псевдокризата. Вдигна слушалката на деривата и изключи безжичния.

– Това е нелепо – заяви отпаднало Инид. – Защо не ми се обадиш после?

– Още не сме решили за декември – отвърна той, – но може и да дойдем в Сейнт Джуд. В такъв случай е по-добре да се отбиете тук на връщане от круиза.

Инид изсумтя.

– Няма да пътуваме два пъти до Филаделфия през есента – отсече тя. – Искам да видя момчетата на Коледа и поне за мен това означава, че ще дойдете в Сейнт Джуд.

– Не, майко. Недей така, още нищо не сме решили.

– Обещах на Джоуна...

– Само че не Джоуна купува билетите. Не той командва тук. Вие си правете вашите планове, ние ще си направим нашите и да се надяваме, че накрая всичко ще се подреди.

С изненадваща яснота чуваше недоволното свистене в ноздрите на Инид, раковинния грохот на морето от дишането ѝ и изведнъж му просветна.

– Каролин? – извика той. – Каролин, на телефона ли си?

Пъхтенето секна.

– Каролин, подслушваш ли? На телефона ли си?

Тихо щракване, последвано от пращене.

– Мамо, извинявай...

– Какво става, за бога? – попита Инид.

Не беше за вярване! Не беше за вярване, мамка му! Гари хвърли телефона на бюрото, отключи вратата и изтича по коридора покрай стаята на Арон, където най-големият му син стоеше пред огледало със сбърчено чело и вирнат нос в позата, в която смяташе, че излиза най-добре на снимки, покрай стълбището, където Кейлеб стискаше каталога си като някой размахващ брошура свидетел на Йехова, и влетя в голямата спалня, където Каролин се беше свила на кълбо на персийския килим в калните си дрехи и с изпотена торбичка успокояващ гел на кръста.

– Подслушваше ли ни?

Каролин поклати немощно глава, навярно се надяваше да покаже, че не е имала сили да стигне до телефона до леглото.

– Това „не“ ли е? Не си ни подслушвала, така ли?

– Не съм, Гари – прошепна едва-едва тя.

– Чух щракването, чух как дишаше...

– Не съм.

– Каролин, имаме три телефона, два от тях бяха в кабинета ми, третият е тук. Нали разбираш какво означава това?

– Не съм подслушвала. Просто вдигнах телефона – пое си дъх през стиснати зъби, – за да проверя дали линията е свободна. Нищо повече.

– И остана да слушаш! Подслушвала си ни! След като толкова говорихме, че не бива да го правиш!

– Гари – поде тя с жално гласче, – кълна се, не съм. Кръстът ме боли ужасно. Не можах да затворя веднага. Оставих телефона на пода. Не съм подслушвала. Моля те, не ми крещи така.

Това, че лицето ѝ беше красиво, а изписаната върху него агония напомняше за екстаз, това, че като я гледаше превита, кална, с пламнали бузи, разрошена и покорена на персийския килим, се възбуждаше; това, че част от него вярваше на думите ѝ и изпитваше нежност към нея, всичко това само вгорчаваше усещането му за предателство. Прекоси забързано коридора към кабинета си и затръшна вратата.

– Ало, мамо, извинявай.

Но отсреща нямаше никой. Трябваше да се обади в Сейнт Джуд за своя сметка.

През прозореца към задния двор виждаше огрени от слънцето, червени като раци, дъждовни облаци, от чилийската араукария се надигаше мараня.

Сега, може би защото не плащаше за разговора, Инид звучеше по-спокойна. Попита дали е чувал за компанията „Аксон“.

– Централата им е Швенксвил, Пенсилвания – обясни тя. – Искат да купят един от патентите на баща ти. Чакай, сега ще ти прочета писмото им. Не знам какво да правя.

Като директор на отдела за ценни книжа в „СенТръст Банк“, Гари се занимаваше само с големи компании и рядко обръщаше внимание на по-дребните риби. Името „Аксон“ не му говореше нищо. Но докато слушаше писмото от Джоузеф К. Прагър от „Браг Нътър и Спей“, което майка му прочете, нарастваше убеждението му, че се досеща каква е играта на „Аксон“. За него беше очевидно, че с писмото си до някакъв старец от Средния запад адвокатът предлага на Алфред нищожен процент от реалната стойност на патента. Гари много добре познаваше номерата на тези измамници. Ако той самият беше на тяхно място, би постъпил по същия начин.

– Мисля си, че може би трябва да поискаме не пет, а десет хиляди – рече Инид.

– Кога изтича патентът? – попита Гари.

– След шест години.

– Явно, очакват големи приходи. Иначе направо щяха да го използват, без да се занимават с договори и плащане.

– В писмото пише, че е експериментална технология и нищо не е сигурно.

– Именно, мамо! Точно това искат да те убедят. Но щом е експериментално, защо изобщо си правят труда? Защо просто не изчакат шест години?

– А, разбирам.

– Добре, че ми каза за това, майко. Сега седни и им напиши, че искаме невъзвращаем аванс от 200 000 долара за преотстъпването на патента.

Инид ахна, също както едно време, когато цялото семейство отиваше някъде с колата и Алфред изскочеше рязко в насрещното, за да изпревари камион.

– Двеста хиляди! О, боже, Гари...

– И един процент от приходите от технологията, която разработват. Пиши им, че сме готови да защитим правата си в съда.

– Ами ако откажат?

– Няма да искат да се стигне до съд, повярвай ми. Нищо няма да загубим, ако се държим малко по-агресивно.

– Да, но все пак патентът е на баща ти, а ти го знаеш какъв е.

– Дай ми да говоря с него.

Родителите му се отнасяха със страхопочитание към властта, каквато и да беше тя. Когато Гари искаше да се успокои, че е избегнал съдбата им, когато имаше нужда да се разграничи от Сейнт Джуд, той винаги си напомняше за своето безстрашие пред лицето на властта – включително властта на баща си.

– Да? – рече Алфред.

– Тате, според мен трябва да ги поразтърсиш яко. Те няма накъде да мърдат, най-сетне можеш да изкараш малко истински пари.

Старецът в Сейнт Джуд не отговори.

– Не ми казвай, че се каниш да приемеш предложението им – продължи Гари. – За това и дума не може да става. Изобщо да не ти минава през ума.

– Вече съм взел решение – отвърна Алфред. – Моите дела не ти влизат в работата.

– Напротив. Имам напълно основателни причини да се интересувам от тях.

– Нищо подобно, Гари.

– Имам основания – настоя той. Ако някой ден Инид и Алфред останеха без пари, щеше да се наложи той и Каролин, а не сестра му, която едва свързваше двата края, или пък безотговорният му брат, да платят за лечението им. Но притежаваше достатъчно самоконтрол да не го изрече на глас. – Ще ми кажеш ли поне какво мислиш да правиш? Ще бъдеш ли така любезен?

– По-добре да беше проявил любезността да не задаваш този въпрос – отвърна Алфред. – Но тъй като вече го зададе, ще ти отговоря. Ще приема това, което ми предлагат, и ще дам половината на „Орфик Мидланд“.

Вселената беше механична: бащата говори, синът реагира.

– Тате – рече Гари с тихия спокоен глас, който пазеше за ситуации, в които е адски ядосан и адски убеден в правотата си, – не можеш да го направиш!

– Мога и ще го направя.

– Не, тате, чуй ме. Няма абсолютно никаква правна или морална причина да делиш парите с „Орфик Мидланд“.

– Използвах материали и оборудване от компанията – отвърна Алфред. – Подразбираше се, че ако някога патентите донесат приходи, ще ги поделим. А и Марк Джамборец ме свърза с адвоката по патентно право. Подозирам, че заради това той ми взе толкова малко.

– Но това е било преди петнайсет години! Компанията вече не съществува. Хората, с които си се договарял, вече са мъртви.

– Не всички. Марк Джамборец не е.

– Тате, чувствата ти са много мили. Разбирам ги, но...

– Не ми се вярва.

– Железопътната компания беше похитена и изтърбушена от братята Врот.

– Не ми се говори повече за това.

– Но това е лудост! Лудост! – извика Гари. – Проявяваш лоялност към компания, която прецака теб и целия Сейнт Джуд! И сега отново те прецаква със здравната застраховка.

– Всеки има право на мнение, моето обаче е по-различно.

– Мисълта ми е, че се държиш безотговорно. Егоистично. Ако искаш да живееш на фъстъчено масло и да пестиш всеки цент, това си е твоя работа, но не е честно спрямо майка и не е честно спрямо...

– Не давам пукната пара какво мислите ти и майка ти.

– Не е честно и към мен! Кой ще ти плаща сметките, ако закъсаш? На кого ще се опреш?

– Ще понеса това, което ми е писано – отвърна Алфред. – Ще ям и фъстъчено масло, ако се налага. Освен това аз харесвам фъстъченото масло. Полезна храна.

– И ако трябва, и майка ще го яде, така ли? Дори и кучешка храна ще яде! На кого му пука какво иска тя?

– Гари, знам, че постъпвам правилно. Не очаквам да ме разбереш – аз също не разбирам твоите решения, – но знам кое е справедливо. Така че нека сложим край на спора.

– Добре, дай на „Орфик Мидланд“ двайсет и пет хиляди долара, щом толкова държиш – рече Гари. – Но патентът струва поне...

– Нека сложим точка, казах. Майка ти иска пак да говори с теб.

– Гари – изпищя възторжено Инид, – в операта в Сейнт Джуд ще има постановка на „Лешникотрошачката“ през декември! Тукашната балетна трупа е много добра и билетите бързо ще свършат, какво ще кажеш да взема девет билета за Бъдни вечер? Има за следобедна постановка от два часа? Или може би да отидем вечерта на двайсет и трети, ако смяташ, че е по-добре? Ти реши.

– Майко, чуй ме. Не позволявай на татко да приеме предложението. Не правете нищо, докато не видя писмото. Още утре ми изпрати копие по пощата.

– Добре, ще ти изпратя, но сега според мен по-важното е „Лешникотрошачката“, за да взема девет места на един ред, Гари, няма да повярваш колко бързо свършват билетите.

Когато най-сетне остави телефона, Гари притисна длани към очите си и видя, очертани в нереални цветове върху черния филмов екран в главата си, два образа от игра на голф: как Инид подхвърля топката си на по-добра позиция (което си беше чиста измама) и как Алфред омаловажава несръчността си.

Старецът беше направил същия самоунищожителен номер и преди четиринайсет години, след като братята Врот купиха „Мидланд Пасифик“. Няколко месеца преди шейсет и петия му рожден ден Фентън Крийл, новият президент на „Мидланд Пасифик“, го покани на обяд в „Морелис“ в Сейнт Джуд. Братята Врот бяха направили чистка сред висшия управленски ешелон заради несъгласието му с поглъщането, но Алфред, като главен инженер, не беше част от тази свита. В хаоса, причинен от затварянето на централата в Сейнт Джуд и прехвърлянето на дейността в Литъл Рок, братята Врот се нуждаеха от човек, който да крепи железницата, докато новият екип, начело с Крийл, влезе в релси. Крийл предложи на Алфред петдесет процента увеличение на заплатата и пакет акции на „Орфик“, ако остане още две години, за да ръководи преместването в Литъл Рок и осигури приемственост.

Алфред ненавиждаше братята Врот и възнамеряваше да откаже, но вечерта, у дома, Инид се захвана да го обработи. Изтъкна, че само акциите на „Орфик“ са на стойност 78 000 долара, че пенсията му ще се изчисли на базата на заплащането от последните три години и че това е възможност да увеличат доходите си като пенсионери с петдесет процента.

Тези необорими аргументи като че ли убедиха Алфред, но три дни по-късно той се прибра у дома и оповести, че си е подал оставката и Крийл я е приел. Оставаха му само седем седмици, за да навърши една година на последната си най-висока заплата, в напускането му нямаше никакъв смисъл. Но нито тогава, нито по-късно той даде обяснение на Инид или на някой друг за внезапното си отмятане. Казваше само: „Така реших“.

На масата на онази Коледа в Сейнт Джуд, малко след като Инид беше сипала тайно в бебешката чинийка на невръстния Арон лъжичка лешникова плънка от пуйката, а Каролин я грабна, изтича в кухнята и я изхвърли в кофата, все едно беше пуешка курешка, с думите: „Това е чиста мас – пфу!“, Гари изгуби самообладание и изкрещя:

– Не можа ли да почакаш седем седмици? Не можа ли да изчакаш да навършиш шейсет и пет?

– Гари, цял живот съм превивал гръб. Пенсионирането си е моя работа, не си пъхай носа в нея.

И какво направи след това със свободното си време този мъж, който толкова нямаше търпение да се пенсионира, че не изчака последните седем седмици? По цял ден си седеше в синьото кресло.

Гари не беше чувал за „Аксон“, но „Орфик Мидланд“ беше от онези конгломерати, чиито холдинги и управленски структури беше длъжен да следи като вицепрезидент в „СенТръст Банк“. Затова знаеше, че братята Врот бяха продали контролния пакет, за да покрият загуби в канадските си златодобивни предприятия. „Орфик Мидланд“ се беше присъединил към неразличимите безлични мегакомпании, чиито централи изпъстряха покрайнините на американските градове; управленският му ешелон се беше сменил така, както се сменят клетките в жив организъм или като буквите в играта на замени, в която ЛАЙНА става ЛАЙКА, после ЛАСКА, ЛЕСКА, ЛЕСНА, ЛЕПНА и накрая ЛАПНА, така че когато Гари одобри последната голяма покупка от акции на „Орфик М“ за портфолиото на „СенТръст“, не беше останала никаква човешка следа – която би могла да поеме вината – от компанията, затворила третия по големина работодател в Сейнт Джуд и унищожила влаковия превоз в голяма част от селските райони в Канзас. Сега „Орфик Мидланд“ беше излязла напълно от транспортния бизнес. Останките от товарните линии на „Мидланд Пасифик“ бяха разпродадени, за да може компанията да се съсредоточи върху строителството и управлението на затвори, търговията със скъпо кафе и финансовите услуги; чисто нова комуникационна система от 144 оптични кабела беше заровена по старото железопътно трасе.

Към тази компания ли изпитваше лоялност Алфред?

Колкото повече се замисляше, толкова повече се ядосваше. Седеше сам в кабинета си и не можеше да озапти надигащия се гняв, нито да успокои тежкото пъхтене на локомотив, с което излизаше дъхът му. Беше сляп за красивия тиквеножълт залез над магнолиевите дървета зад релсите. Не виждаше нищо, освен принципите, за които ставаше дума в случая.

Можеше още дълго да седи и да надъхва беса си, да трупа аргументи срещу баща си, ако не беше чул шумолене пред вратата на кабинета. Скочи и отвори рязко.

Кейлеб седеше по турски на пода и разглеждаше каталога си.

– Сега може ли да поговорим?

– Подслушваш ли ме?

– Не – отвърна Кейлеб. – Нали ми каза, че след като свършиш, може да поговорим. Искам да питам нещо. В коя стая да монтирам системата за наблюдение?

Макар и да гледаше каталога наобратно, Гари виждаше, че цените на оборудването – лъскави алуминиеви кутии с цветни екрани – са три- и четирицифрени.

– Това е новото ми хоби – оповести Кейлеб. – Искам да сложа система за наблюдение някъде. Мама каза, че може да използвам кухнята, ако си съгласен.

– Искаш да сложиш система за наблюдение в кухнята като хоби?

– Да!

Гари поклати глава. Като малък беше имал много хобита и след това дълго страда, че момчетата му като че ли нямат свои. Накрая Кейлеб беше стигнал до извода, че ако използва думата „хоби“, Гари ще позволи разходи, които иначе би забранил. Така Кейлеб си беше избрал за хоби фотографията и Каролин му купи фотоапарат с телеобектив с по-добри възможности от този на Гари и дигитален фотоапарат. След това хоби му станаха компютрите и Каролин му купи лаптоп и ноутбук. Но сега синът му беше почти на дванайсет и Гари неведнъж му беше сърбал попарата. Заставаше нащрек, когато чуеше „хоби“. Беше изтръгнал обещание от Каролин да не купува на Кейлеб нови играчки, преди първо да се консултира с него.

– Наблюдението не е хоби – заяви той.

– Защо да не е, тате? Мама го предложи. Каза, че може да започна от кухнята.

Мисълта: „В кухнята е барчето с алкохола!“, навярно беше поредният симптом за депресия.

– Нека първо говоря с майка ти, става ли?

– Но магазинът е отворен до шест – възрази Кейлеб.

– Може да почакаш няколко дни. Нали?

– Цял следобед чакам. Обеща, че ще поговорим, а сега вече почти се е стъмнило.

Щом почти се беше стъмнило, Гари имаше пълното право да си сипе едно питие. Барът с алкохола беше в кухнята. Той направи крачка натам.

– Какво точно ти трябва?

– Само камера, микрофон и дистанционно управление. – Кейлеб му връчи каталога. – Виж, дори не искам от скъпите. Ето тази система е само шестстотин и петдесет. Мама каза, че е съгласна.

Гари все по-често имаше чувството, че семейството му иска да забрави нещо неприятно, нещо, което само той упорства да помни, нещо, за което е достатъчно само да кимне, да се съгласи, и то ще потъне в забвение. Това чувство също беше симптом.

– Кейлеб – рече той, – струва ми се, че бързо ще ти омръзне. Скъпо е, а няма да задържи задълго вниманието ти.

– Не! Не! – извика трепетно синът му. – Страшно ми е интересно! Това е хоби, тате!

– Само че другите неща, които ти купихме, бързо ти омръзнаха. За тях също твърдеше, че са ти „страшно интересни“.

– Това е друго – заумолява го Кейлеб. – Този път наистина, ама наистина ми е интересно.

Явно, момчето беше готово да похарчи целия си запас от обезценена словесна валута, за да си осигури съгласието на баща си.

– Разбираш ли какво ти говоря? – попита Гари. – Виждаш ли модела? Тези неща ти изглеждат по един начин, преди да ги купиш, и съвсем различно след това. Придобиеш ли ги, чувствата ти се сменят. Осъзнаваш ли го?

Кейлеб отвори уста, но преди да избълва нови молби или увещания, лицето му грейна хитро.

– Май да – измърмори той с лицемерно смирение. – Да, май го осъзнавам.

– В такъв случай смяташ ли, че с новата ти играчка резултатът ще е същият?

Кейлеб се постара всячески да покаже, че обмисля въпроса много сериозно.

– Мисля, че този път е различно – заяви накрая.

– Добре тогава. Но искам да запомниш нашия разговор. Не желая това да е поредната скъпа играчка, с която ще се забавляваш седмица-две и след това ще я захвърлиш. Скоро ще бъдеш юноша и трябва да започнеш да гледаш в по-дългосрочен...

– Гари, не е честно! – обади се разгорещено Каролин.

Изскочи от спалнята, куцукайки и извъртяна на една страна, тъй като притискаше към кръста си пакета с успокояващо желе.

– Здравей, Каролин. Не знаех, че ни слушаш.

– Кейлеб не захвърля нещата си!

– Да, не ги захвърлям – потвърди Кейлеб.

– Разбери – продължи тя, – че в новото му хоби ще се използва всичко. Затова идеята му е гениална. Измислил е начин да свърже всичките си уреди в един...

– Добре, радвам се да го чуя.

– Проявил е креативност, а ти го караш да се чувства виновен.

Веднъж Гари се беше зачудил на глас дали даването на толкова много играчки на Кейлеб не възпрепятства развитието на въображението му и Каролин едва не го обвини, че очерня сина им. Една от любимите ѝ книги за възпитанието на децата беше „Технологичното въображение: на какво днешните деца трябва да научат родителите си“, в която Нанси Клеймор, доктор на науките, противопоставяше „старата парадигма“ – за талантливото дете като изолиран от обществото гений, на новата „интернет парадигма“ – за талантливото дете като творчески свързан консуматор, и твърдеше, че електронните играчки не след дълго ще са толкова евтини и разпространени, че детето ще проявява въображението си не с рисунки с цветни моливи и със съчиняването на измислици, а в обединяването и използването на новите технологии – идея, която за Гари беше колкото убедителна, толкова и потискаща. Когато беше колкото Кейлеб, неговото хоби беше да прави модели от дървени бъркалки за кафе.

– В такъв случай може ли веднага да отидем до магазина? – попита Кейлеб.

– Не, Кейлеб, няма да е тази вечер, вече е почти шест – отвърна Каролин.

Той тупна с крак.

– Все така става! Чакам, чакам и накрая винаги е късно.

– Може да си вземем да гледаме някой филм – предложи Каролин. – Ти избери кой филм.

– Не искам филм! Искам да си направя системата за наблюдение.

– Няма да стане – заяви Гари. – Така че по-добре го приеми.

Кейлеб отиде в стаята си и затръшна вратата. Баща му го последва и рязко отвори.

– Не прекалявай – предупреди го той. – В тази къща не се затръшват врати.

– Ти ги затръшваш!

– Да не съм чул нито дума повече!

– Ти затръшваш врати!

– Искаш ли да прекараш цялата седмица в стаята си?

В отговор Кейлеб затвори очи и прехапа устни: нито дума повече.

Погледът на Гари се плъзна към ъглите, които обикновено бдително избягваше. Новите фотоапарати, компютърът и видеото, чиято обща стойност вероятно надхвърляше годишната заплата на секретарката му в „СенТръст“, лежаха захвърлени като плячка в апартамента на крадец. Такова излишество на лукс в бърлогата на едно единайсетгодишно момче! Различни вещества, сдържани от молекулярните шлюзове цял следобед, изведнъж заляха невронните му пътеки. Верижна реакция, задействана от шести фактор, отхлаби слъзните клапи и по блуждаещия му нерв се разнесе замайващо „усещане“, че оцелява от ден на ден, като отвлича вниманието си от скритите под повърхността истини, които с всеки изминал час стават все по-непреодолими и убедителни. Истината, че ще умре. Че трупането на богатства в гробницата няма да те спаси.

Светлината в прозореца бързо гаснеше.

– Наистина ли ще използваш всичките тези неща? – попита той със свито сърце.

Кейлеб, все така прехапал устни, вдигна рамене.

– Никой няма да затръшва врати – рече Гари. – Включително и аз. Съгласен ли си?

– Да, тате. Както кажеш.

На излизане от стаята на Кейлеб в тъмния коридор едва не се блъсна в Каролин, която се изнизваше на пръсти към спалнята.

– Пак ли? Пак ли? Казах ти да не подслушваш, а ти какво правиш?

– Не съм подслушвала. Отивах да си легна. – Тя продължи, куцукайки, към спалнята.

– Колкото и да бягаш, не можеш да се скриеш! – Гари я последва. – Искам да зная защо ме подслушваш.

– Не те подслушвам, ти си параноик!

– Аз ли съм параноик?

Каролин се отпусна на скованата от истински дъб спалня. След сватбата тя се беше подложила на петгодишна терапия със сеанси два пъти седмично, която накрая терапевтът обяви за „безпрецедентен успех“ и която до края на живота ѝ щеше да ѝ дава предимство в съревнованието с Гари кой е по-добре психически.

– Смяташ, че проблемът винаги е у другите – обвини го тя. – Също като майка ти. Изобщо не...

– Каролин, отговори ми на един въпрос. Погледни ме в очите и ми отговори. Следобеда, когато...

– За бога, Гари, не започвай отново! Чуй се само!

– Когато препускаше в дъжда, скъса се от тичане, опитвайки се да удържиш на темпото на единайсет- и четиринайсетгодишни момчета...

– Това е лудост! Само за това мислиш!

– Бягаше, падаше и риташе топка в дъжда...

– След всеки разговор с майка ти и баща ти си изливаш гнева върху нас.

– Въпросът ми е: Куцаше ли, преди да се прибереш в къщата? – Гари размаха пръст в лицето ѝ. – Погледни ме в очите, Каролин, погледни ме в очите. Хайде! Направи го! Погледни ме в очите и ми кажи дали не куцаше още тогава!

Каролин се полюляваше от болка.

– Говори с тях повече от час...

– Не можеш да го направиш! – изграчи той, гърлото му беше пресъхнало от нагарчащия триумф. – Излъга ме и не искаш да си го признаеш!

– Татко! Татко! – разнесе се вик от коридора. Гари се обърна, на прага стоеше Арон и неконтролируемо клатеше глава, красивото му лице беше сбръчкано и влажно от сълзи. – Престани!

Неврофакторът за угризения (фактор 26) изпълни онези точки в мозъка на Гари, които еволюцията беше създала специално така, че да откликват на въздействието му.

– Добре, Арон, успокой се.

Арон се обърна, после пак се завъртя към него и запристъпва от крак на крак, правеше големи стъпки наникъде, сякаш се опитваше да изкара срамните сълзи от очите си, да ги вкара в тялото и от там да ги изхвърли през нозете и да ги стъпче.

– Моля те, татко, недей да ѝ крещиш повече.

– Добре, Арон – отвърна Гари. – Край на крещенето.

Посегна да го докосне по рамото, но синът му избяга в коридора. Гари остави Каролин и го последва; това доказателство, че жена му има съюзници у дома, задълбочаваше усещането му за изолация. Синовете ѝ щяха да я защитят от съпруга ѝ. Съпругът, който ѝ крещеше. Също като баща си навремето. Бащата, който сега беше в депресия. Но който в разцвета на силите си, когато крещеше, толкова плашеше малкия Гари, че на него не му беше минавало през ума да се намеси на страната на майка си.

Арон лежеше по корем на леглото. През стаята му все едно беше минал ураган, по пода бяха разхвърляни мръсни дрехи и списания, а единствените оазиси на реда бяха тромпетът (със стойка и заглушители) и огромната колекция дискове, подредени по азбучен ред, включително „цялостното творчество“ на Дизи, Сачмо и Майлс Дейвис и големи количества Чет Бейкър, Уинтън Марсалис, Чък Манджони, Хърб Алпърт и Ал Хърт, които Гари му беше подарил, за да окуражи интереса му към музиката.

Гари приседна на ръба на леглото.

– Съжалявам, че те изплаших – рече той. – Както знаеш, понякога се държа като долен стар негодник. А понякога майка ти отказва да си признае, че е сгрешила. Особено когато...

– Кръстът я боли – гласът на Арон беше приглушен от завивката „Ралф Лорън“. – Не лъже!

– Знам, че я боли кръстът, Арон. Обичам майка ти.

– Тогава недей да ѝ крещиш.

– Добре. Няма да има повече крещене. Да вървим да вечеряме. – Гари леко го перна с каратистки кос удар по рамото. – Съгласен ли си?

Арон не помръдна. Явно имаше нужда от още разведряващи думи, само че Гари не можеше да се сети за нито една. Регистрираше критичен недостиг на първи и трети фактор. Преди няколко минути беше заподозрял, че Каролин е на ръба да го обвини в „депресия“, и се страхуваше, че ако тази идея пусне корени, той ще загуби правото си на мнение. Ще загуби увереност и всяка изречена от него дума ще се възприема само като болестен симптом; никога повече няма да спечели спор.

Именно затова сега беше толкова важно да устои на депресията, да я пребори с истината.

– Виж, ти беше навън с мама, когато играхте футбол. Кажи ми дали съм прав, или не. Тя куцаше ли, преди да влезе в къщата?

За миг, докато Арон се изправяше, Гари смяташе, че истината ще възтържествува. Но лицето на сина му беше червено-бяла стафида от отвращение и смайване.

– Ти си ужасен! – възкликна той. – Ужасен си!

И избяга.

При други обстоятелства Гари нямаше да позволи на Арон да му се размине току-така. При други обстоятелства щеше да тормози сина си, ако ще и цяла вечер, за да измъкне извинение от него. Но психическите му пазари – гликемичният, ендокринният, невротрансмитерният – се сриваха. Чувстваше се гадно и ако се изправеше срещу Арон, щеше да се почувства още по-гадно, а да се чувстваш гадно, беше може би най-важният „предупредителен знак“.

Осъзнаваше, че е допуснал две важни грешки. Първо, не биваше да обещава на Каролин да не ходят повече за Коледа в Сейнт Джуд, и второ, днес трябваше да я снима поне веднъж, когато тя куцаше със стиснати зъби на двора. Съжаляваше за моралното преимущество, което беше проиграл заради тези си пропуски.

– Не съм в депресия – заяви той на отражението си в почти черното огледало. С величаво, напрягащо чак мозъка на костите усилие на волята, Гари се надигна от леглото на Арон, твърдо решен да си докаже, че може да се наслади на една обикновена вечер.

Джоуна се качваше по тъмното стълбище с „Принц Каспиан“.

– Прочетох я – оповести той.

– Хареса ли ти?

– Страхотна е! Сигурно е най-хубавата книга, писана за деца. Накрая Аслан очерта врата във въздуха и хората минаха през нея, за да се върнат от Нарния в истинския свят.

Гари клекна.

– Ела да те гушна.

Джоуна го прегърна. Гари усещаше колко крехки са детските му стави, гъвкавостта му на кутре, излъчващата се от главата и бузите топлина. Беше готов да си пререже гърлото, ако момчето се нуждаеше от кръв, в това отношение любовта му беше безгранична, но въпреки това се питаше дали в момента търсеше единствено обич, или пък се стремеше да изгради коалиция, да си осигури тактически съюзник за своя отбор.

„Това, от което стагниращата ни икономика има най-силна нужда – помисли си председателят на борда на Федералния резерв Гари Р. Ламбърт, – е голям приток на джин „Бомбайски сапфир“.

В кухнята Каролин и Кейлеб пиеха кола и ядяха картофен чипс. Каролин беше вдигнала краката си на стол, под коленете си беше подпъхнала възглавница.

– Какво да си направим за вечеря? – попита Гари.

Жена му и синът му се спогледаха заговорнически, сякаш точно този втръснал им въпрос бяха очаквали от него. От плътната покривка трохи от чипса на Гари му беше ясно, че за тях вечерята няма да представлява никакъв интерес.

– Може мешана скара – отвърна Каролин.

– О, да, тате, направи мешана скара! – обади се Кейлеб, тонът му можеше да мине както за ирония, така и за искрен ентусиазъм.

Гари попита дали има месо.

Каролин пъхна шепа чипс в устата си и вдигна рамене.

Джоуна предложи да запали огъня.

Гари му разреши и извади лед от хладилника.

Обикновена вечер. Обикновена вечер.

– Ако сложа камерата над масата – рече Кейлеб, – ще хвана и част от трапезарията.

– Но ще изпуснеш нишата – отвърна Каролин. – Ако е над вратата, ще може да се върти и насам, и натам.

Гари се скри зад вратата на барчето и си сипа сто грама джин върху леда.

– Осемдесет и пет градуса наклон – прочете от каталога Кейлеб.

– Това означава, че камерата може да гледа почти отвесно надолу.

Все още скрит зад вратата на барчето, Гари отпи голяма сгряваща глътка. След това, затваряйки вратичката, вдигна високо чашата, така че ако някой прояви интерес, да види колко малко джин си е сипал.

– Не ми е приятно да го кажа – заяви той, – но това с наблюдението няма да стане. Не е подходящо за хоби.

– Но нали се съгласи, когато обещах, че ще ми е интересно?

– Казах, че ще си помисля.

Кейлеб яростно разтърси глава.

– Не си! Каза, че може, стига да не ми омръзне бързо!

– Точно така беше – потвърди Каролин с неприятна усмивка.

– Да, Каролин, не се и съмнявам, че си чула всяка дума. Само че няма да инсталираме система за наблюдение в кухнята. Няма да ти дам пари за апаратурата, Кейлеб.

– Татко!

– Решението ми е окончателно.

– Няма значение, Кейлеб – обади се Каролин. – Няма значение, Гари, защото Кейлеб си има свои пари. Може да ги харчи за каквото си поиска. Нали така, Кейлеб?

Под масата, така че Гари да не я види, тя направи някакъв знак на сина си.

– Да, имам си спестявания!

Тонът на Кейлеб отново можеше да мине както за ирония, така и за ентусиазъм, или пък и за двете заедно.

– После ще поговорим за това, Каро – рече Гари.

Топлина, опърничавост и оглупяване, породени от джина, се спускаха по тила му надолу към раменете и тялото му.

Джоуна се върна, миришеше на дим.

Каролин беше отворила втори голям пакет с чипс.

– Ще си развалите апетита – отбеляза с подрезгавял глас Гари, изваждайки месото.

Майката и синът отново се спогледаха.

– Аха – отвърна Кейлеб. – Трябва да си оставим място за мешаната скара!

Гари енергично наряза месото и наниза зеленчуци на шиш. Джоуна сложи масата, като разположи чиниите на равни разстояния, той обичаше точността. Дъждът беше спрял, но верандата все още беше хлъзгава, когато Гари излезе.

В началото беше семейна шега: татко винаги поръчва мешана скара в ресторанта, татко държи да ходят само в заведения с мешана скара в менюто. За Гари наистина имаше нещо безкрайно вкусно, някакъв неустоим разкош в парче агнешко, парче свинско, парче телешко и тънка крехка наденичка – с две думи, в класическата мешана скара. Смяташе я за истинско угощение и дори започна да я приготвя у дома. Наред с пицата, китайското и пастата, мешаната скара се превърна в насъщна храна за семейството. Каролин също се включи, като всяка събота зареждаше хладилника с няколко тежки кървави чанти с месо и не след дълго Гари разпалваше скарата на верандата две-три вечери в седмицата, колкото и лошо да беше времето навън. Беше му приятно. Печеше яребичи гърди, пилешки дробчета, филе миньон, пуешки наденички с мексикански подправки. Тиквички и червени чушки. Патладжан, чушка сиврия, агнешки пържоли, италиански карначета. Измисли прекрасна комбинация от братвурст, ребърца и китайско зеле. Обожаваше мешаната скара, обожаваше я и пак я обожаваше, а после изведнъж я намрази.

С клиничния термин „анхедония“ се беше сблъскал в една от книгите на нощното шкафче на Каролин, „Да се чувстваш страхотно“ на Ашли Тралпис, доктор на медицинските науки. Беше погледнал в речника за значението му: „психично състояние, отличаващо се с неспособност за изпитване на наслада от обичайно приятни дейности“, и мигом се разпозна, потрепервайки и поклащайки злокобно глава: „Да, да, абсолютно точно...“. Анхедонията беше не просто предупредителен знак, а очеваден симптом. Заразна болест, която се разпространяваше от удоволствие към удоволствие, гадна гъбичка, която отнемаше насладата от разкоша и радостта от почивката, които в продължение на толкова години подхранваха резистентността на Гари към жалкото състояние на родителите му.

Предишния март в Сейнт Джуд Инид беше отбелязала, че за вицепрезидент на банка, чиято жена работи само половин ден pro bono за Фонда за закрила на децата, Гари готви страшно много. Той набързо ѝ запуши устата – нейният мъж не умееше да свари и яйце, очевидно тя завиждаше. Но на рождения си ден, след като се върна с Джоуна от Сейнт Джуд, получи скъпия си подарък и събра сили да възкликне: „Фотолаборатория, фантастично, прекрасна е!“, Каролин му връчи чиния със сурови скариди и груби шайби риба меч, приготвени за печене на скарата, и Гари се зачуди дали майка му все пак не е права. Докато обжаряше скаридите и запичаше отгоре-отгоре рибата под лъчите на ослепителното слънце на верандата, изведнъж се почувства страшно уморен. Тези страни от живота му, които не бяха свързани с печенето, сега му се струваха само мимолетно бягство от отчуждението сред повтарящите се тежки мигове на разпалване на въглища и крачене по верандата, за да избяга от пушека. През присвитите си очи виждаше разкривени чудовища от почерняло месо на хромирана скара върху адска жарава. Вечният огън, на който се пържат прокълнатите. Изгарящите мъчения на натрапчивото повторение. По вътрешните стени на скарата се беше напластил пухкав килим от фенолова черна мазнина. Земята зад гаража, където изхвърляше пепелта, напомняше на късче от лунната повърхност или на завод за цимент. Ужасно, ама ужасно му беше писнало от мешаната скара и на следващата сутрин каза на Каролин:

– Прекалено често готвя.

– Ами готви по-рядко – отвърна тя. – Ще ядем навън.

– Искам да ядем вкъщи и в същото време да готвя по-малко.

– Ще си поръчваме доставка по домовете.

– Не е същото.

– Само ти държиш да сядаме всички на масата за вечеря. На момчетата не им пука.

– Но на мен ми пука. За мен е важно.

– Добре, Гари, но за мен не е важно, не е важно и за момчетата, какво искаш – да ти готвим?

Не можеше да хвърли вината изцяло върху Каролин. Докато тя работеше по цял ден, той не се беше оплаквал от замразената, готовата или поръчаната по телефона храна. Каролин сигурно смяташе, че сега той иска да наложи промяна в правилата. Но на Гари му се струваше, че се променя самата същност на семейния им живот, че вече не ценят така, както преди, това, да са заедно, да са си близки, да бъдат приятели.

И ето го пак на скарата. През прозореца на кухнята виждаше как Каролин и Джоуна мерят сили на канадска борба. Виждаше как тя взима слушалките на Арон, за да чуе какво слуша, виждаше как отмерва с глава ритъма. Да, определено приличаше на семеен живот. Кое не беше наред, освен депресията на мъжа, който надничаше вътре?

Каролин като че ли беше забравила колко я боли кръстът, но си го припомни веднага щом той влезе с димящата чиния с овъглен животински протеин. Седна на масата странишком и с тежки въздишки разбута с вилица храната. Кейлеб и Арон я гледаха загрижено.

– Никой ли не иска да разбере как свършва „Принц Каспиан“? – попита Джоуна. – Не ви ли е любопитно поне малко?

Клепачите на Каролин премигваха нервно, дъхът ѝ излизаше пресекливо през нещастно провисналата долна устна. Гари се напъна да измисли нещо недепресирано, нещо очевадно невраждебно, но главата му беше замаяна от алкохола.

– Боже господи, Каролин! – възкликна той. – Знаем, че те боли кръстът, знаем, че страдаш, но след като не можеш да стоиш като хората на масата...

Без да каже нито дума, тя се надигна от стола, взе чинията си, докуцука до мивката, изсипа вечерята си в мелачката за отпадъци и куцукайки, излезе. Кейлеб и Арон се извиниха, изхвърлиха храната си и я последваха. Месо за трийсет долара отиде на боклука, но Гари, опитвайки се да поддържа нивото на третия си фактор над нулата, побърза да забрави за животните, убити заради това. Седеше в оловния заник на алкохолното си замайване, гълташе, без да усети вкуса, и слушаше невъзмутимото весело бърборене на Джоуна.

– Прекрасна телешка пържола, тате! Може ли още една печена тиквичка, моля?

От всекидневната горе се разнесе джафкането на вечерните телевизионни предавания. За миг Гари изпита жал към Арон и Кейлеб. Много добре знаеше колко тежък е този товар майка ти да се нуждае неистово от теб, да си отговорен за щастието ѝ. Освен това разбираше, че Каролин се чувства по-самотна и от него самия. Баща ѝ, красив, обаятелен антрополог, беше загинал при самолетна катастрофа в Мали, когато тя беше на единайсет. Неговите родители, стари квакери, които говореха така, все едно цитираха Библията, ѝ бяха оставили половината си имение, едно ценно платно на Андрю Уайт, три акварела на Уинслоу Хомър и четирийсет акра гора край Кенет Скуеър, за която един строителен предприемач беше платил баснословна сума. Майката на Каролин, която сега беше на седемдесет и шест и в плашещо добро здраве, живееше с втория си съпруг в Лагуна Бийч и беше важен спомоществовател на Демократическата партия в Калифорния; идваше на изток всеки април и гордо разправяше на всеослушание, че не е като „онези баби“, луди по внуците си. Единственият друг роднина на Каролин, брат ѝ Филип, беше надменен и стиснат стар ерген, по професия физик, полузадушен от майчината си обич. В Сейнт Джуд Гари не беше познавал такъв тип семейства. Още от самото начало той обичаше Каролин и я съжаляваше за нещастното детство, през което беше страдала от липса на внимание. И затова си беше поставил за цел да ѝ осигури едно по-добро семейство.

Но след вечеря, докато двамата с Джоуна пълнеха миялната, отгоре долетя женски смях и Гари реши, че Каролин постъпва много лошо с него. Изкушаваше се да се качи и да разтури веселбата. Само че замайването от джина вече заглъхваше и отново се обаждаше предишният тревожен звън. Тревожен звън, свързан с „Аксон“.

Чудеше се защо малка компания, чиито разработки уж все още бяха на експериментален етап, си прави труда да предлага пари на баща му.

Фактът, че писмото до Алфред беше изпратено от „Браг Нътър и Спей“, кантора, която работеше главно с инвестиционни банки, говореше за внимателна подготовка, подсказваща за сериозно предприятие.

– Не искаш ли да се качиш при братята си? – попита той Джоуна. – Там май е доста забавно.

– Не, благодаря – отвърна Джоуна. – Предпочитам да започна следващата книга от „Хрониките на Нарния“ и мислех да сляза в мазето на по-тихо. Ще дойдеш ли с мен?

Старата стая за игра в мазето – все така уютна, все така изолирана от влагата, с дебел килим на пода и с дървена ламперия по стените, – беше сполетяна от некрозата на разхвърляността, която рано или късно убива всяко обитаемо пространство: тонколони, кашони, омалели принадлежности за ски и за плаж, натрупани на камари. Играчките на Арон и Кейлеб бяха набутани в пет големи коша и десетина по-малки. Никой освен Джоуна не им обръщаше внимание и сред това богатство дори и той, когато слезеше сам или с някое приятелче, проявяваше най-вече археологически подход. Можеше да отдели цял следобед на един-единствен голям кош, търпеливо сортираше частите, количките и къщичките по размер и производител (играчките, които си нямаха другарче, ги хвърляше зад дивана), но рядко стигаше до дъното, преди да дойдат да вземат приятелчето му или пък Гари и Каролин да го извикат за вечеря, и на тръгване погребваше обратно всичко, което беше извадил; така играчките, чието изобилие би трябвало да представлява седмото небе за едно седемгодишно момче, като цяло си стояха недокоснати, поредният урок по анхедония за Гари, на който да се мъчи да не обръща внимание.

Джоуна се настани да чете, а Гари включи „стария“ лаптоп на Кейлеб и пусна браузъра. Написа „Аксон“ и „Швенксвил“ в търсачката. Излязоха две страници и една от тях беше на корпорация „Аксон“, но когато той щракна върху нея, се оказа, че е „в процес на обновяване“. Другата го отведе до един закътан раздел в сайта на „Уестпортфолио Биофънд“, чийто списък „Заслужаващи следене компании“ представляваше компютърно бунище от некадърни графики и правописни грешки. Информацията за „Аксон“ беше обновявана за последно преди година.

Корпорация „Аксон“, улица „Двайсет и четвърта“, Източна индустриална зона, Швенксвил, Пенсилвания, дружество с ограничена отговорност, регистрирано в Делауеър, е собственик на правата върху метода за управляем неврохемотаксис „Еберле“. Методът „Еберле“ е под закрилата на патенти 5 101 239, 5 101 599, 5 103 269 и 5 101 996, на които корпорация „Аксон“ е единствен държател. „Аксон“ се занимава с подобряване, разпространение и продажба на метода „Еберле“ на болници и клиники по цял свят, както и с изследвания и с разработка на подобни технологии. Основател и председател на борда на директорите е доктор Ърл Х. Еберле, почетен лектор по приложна невробиология в медицинския университет „Джон Хопкинс“.

Методът за управляем неврохемотаксис „Еберле“, известен още като реверсивна рентгенова химиотерапия, представлява революция в лечението на неподдаващи се на оперативна намеса злокачествени тумори и множество други мозъчни морфологични заболявания.

Методът „Еберле“ използва компютърно управляемо радиочестотно лъчение, посредством което насочва силни карциноциди, мутагени и някои неспецифични токсини към поразените мозъчни тъкани и ги активира локално, без да уврежда околните здрави тъкани.

Към настоящия момент, заради ограниченията в компютърната мощност, за прилагането на метода „Еберле“ е необходимо пациентът да бъде анестезиран и обездвижен в специален „Еберле цилиндър“ за период до трийсет и шест часа, през които прецизното лъчение насочва терапевтично активните частици и техните инертни „носители“ към мястото на заболяването. Очаква се следващото поколение цилиндри „Еберле“ да намали времето на лечение до по-малко от два часа.

Методът „Еберле“ е одобрен от Агенцията по безопасност като „незастрашаваща здравето ефикасна терапия“ през октомври 1996 година. В последвалите години широкото му използване по целия свят, както се посочва в многобройните публикации, изброени по-долу, потвърждават безопасността и ефективността му.

Надеждите на Гари за бързо забогатяване от „Аксон“ бяха попарени от липсата на шумотевица около корпорацията в интернет. Чувствайки лека е-умора, борейки се с леко е-главоболие, той написа в търсачката „Ърл Еберле“. Осемдесет и четирите резултата включваха статии от типа на: „Нова надежда за злокачествените тумори“, „Гигантски скок напред“ и „Новото лечение – дългоочакваното чудо?“. Еберле и сътрудниците му бяха представени и в медицински издания с: „Дистанционна компютърна стимулация на рецептори 14, 16А и 21: практическа демонстрация“, „Четири нискотоксични фероацетатни комплекса, преодоляващи кръвно-мозъчната бариера“, „Радиочестотна инвитро стимулация на колоидни микротубули“ и десетина подобни. Това, което най-силно заинтригува Гари, обаче беше бюлетинът на „Форбс“ отпреди шест месеца, където се казваше:

Някои от тези разработки, като катетъра на Фогарти и очната хирургия на Ласик, са дойни крави за корпорациите, които притежават съответните патенти. Други, със странни наименования като Метод за управляема неврохемотаксия „Еберле“, носят богатство на своите изобретатели по стария начин: парите отиват директно при човека. Методът „Еберле“, който получава официално одобрение през 1996 г., днес е признат за златен стандарт при лечението на голям брой церебрални тумори и заболявания, като носи на своя изобретател, невробиолога Ърл (Кърли) Еберле от „Джон Хопкинс“, около 40 милиона долара годишно от авторски права и други възнаграждения от целия свят.

Четирийсет милиона годишно звучеше много по-добре. Четирийсетте милиона годишно съживиха надеждите на Гари и отново пробудиха гнева му. Ърл Еберле получаваше четирийсет милиона годишно, а на Алфред Ламбърт, също изобретател, но (честно казано) загубеняк по характер – един от кротките, които ще наследят земята, – му предлагаха пет хиляди за усилията. И на всичкото отгоре той възнамеряваше да раздели тези трохи с „Орфик Мидланд“!

– Книгата страшно ми харесва – докладва Джоуна. – Май тази ще се окаже любимата ми книга.

И защо, питаше се Гари, защо бързаш толкова да получиш патента на татко, Кърли? Защо е този натиск? Финансовата интуиция, приятното гъделичкане в слабините му подсказа, че може би все пак в скута му е паднала вътрешна информация. Вътрешна информация от случаен (и следователно напълно законен) източник. Едно крехко парченце месце.

– Все едно са на луксозен круиз – рече Джоуна, – само че всъщност искат да стигнат до края на света. Защото там, на края на света, живее Аслан.

В базата данни на комисията за борсова търговия Гари откри предварителен проспект, така нареченият проспект „зелен хайвер“, за първично публично предлагане на акции на „Аксон“. До събитието, насрочено за 15 декември, оставаха повече от три месеца. Основният инвестиционен посредник на емисията беше „Хеви и Ходап“, една от големите инвестиционни банки. Гари провери ключовите показатели – парични приходи, стойност на емисията, брой акции и – с изтръпнали слабини – натисна бутона „Запиши“.

– Джоуна, девет часът е. Върви да се приготвиш за лягане.

– Ще се радвам и аз да отида на луксозен круиз, тате – отвърна Джоуна, отправяйки се към стълбите, – ако това някога бъде възможно.

Гари отвори нов прозорец и с разтреперани пръсти написа в търсачката „голи блондинки“.

– Затвори вратата, Джоуна.

На екрана се появи гола блондинка. Той кликна върху нея и се показа гол загорял мъж, сниман най-вече в гръб, но и в близък план от коленете до пъпа, който щедро обсипваше голата блондинка с щръкналото си внимание. В тези снимки имаше нещо, което напомняше поточна линия. Голата блондинка беше като суров необработен материал, който голият загорял мъж няма търпение да обработи с инструмента си. Първо се сваля пъстроцветната фабрична опаковка на материала, недотам опитният майстор го побутва да коленичи и намества инструмента в устата му, после материалът се полага по гръб, за да бъде орално калибриран, а след това работникът го премята в поредица от хоризонтални и вертикални пози, мачка го и го свива, когато е необходимо, и енергично го обработва с инструмента си...

Снимките обаче вместо да пробудят възбуда у Гари, по-скоро я потискаха. Той се зачуди дали не е стигнал възрастта, в която парите са по-мощен афродизиак от гола руса красавица в секси поза, или дали анхедонията, депресията на самотния баща в мазето, не го е настигнала и тук.

На входната врата се позвъни. Юношески крака затупуркаха по стълбите от втория етаж.

Гари бързо угаси компютъра, качи се и видя Кейлеб да носи голяма кутия с пица нагоре. Гари го последва и се спря за миг на прага на всекидневната, усещаше аромата на „Пеперони“, вслушваше се в мълчаливото дъвчене на жена си и синовете си. На телевизора някаква военна машина, камион или танк, боботеше под съпровода на бойна музика.

– Ще затегнем въжетата, лейтенант. Ще проговорите ли? А сега?

В „Долу ръцете, родители: умения за следващото хилядолетие“, доктор Хариет Л. Шахтман предупреждаваше: „Твърде често днешните разтревожени родители „предпазват“ децата си от т.нар. пагубно въздействие на телевизията и компютърните игри, като в резултат на това ги излагат на много по-голямата вреда от социалното остракиране от страна на връстниците им“.

Гари, на когото като момче му се позволяваше по половин час телевизия на ден и ни най-малко не се чувстваше изолиран, смяташе теорията на Шахтман за извинение най-нехайните родители да задават стандартите, а останалите да снижават своите, за да спазват наложените норми. Но Каролин беше прегърнала тази доктрина с цялото си сърце и тъй като тя беше единственият попечител на амбицията му да не бъде като баща си, а освен това вярваше, че децата се учат от взаимодействието с връстниците си повече, отколкото от лекциите на възрастните, Гари склони глава пред нейната преценка и не поставяше почти никакви ограничения пред момчетата по отношение на гледането на телевизия.

Само че изобщо не беше предвидил, че самият той ще бъде изолиран.

Скри се в кабинета си и отново набра номера в Сейнт Джуд. Безжичният от кухнята все още лежеше на бюрото и му напомняше за предишните неприятности и за предстоящите битки.

Надяваше се да говори с Инид, но вдигна Алфред и го уведоми, че тя е в Рутови на събрание.

– Тази вечер има среща на кварталното дружество.

Гари се поколеба дали да не се обади отново по-късно, но пък не искаше да остави страхът от баща му да надделее.

– Татко, направих едно бързо проучване за „Аксон“. Става дума за компания с много пари.

– Гари, казах ти вече, не желая да ми се бъркаш – отвърна Алфред. – Освен това вече няма смисъл.

– Защо?

– Защото така. Случаят е приключен. Документите са подписани и заверени от свидетел. Ще си удържа разноските за адвоката и край.

Гари притисна два пръста в челото си.

– О, боже! Татко... Намерил си свидетел да подпише? В неделя?

– Ще предам на майка ти, че си я търсил.

– Не пускай документите по пощата! Чуваш ли ме?

– Гари, стига вече.

– Напротив, тъкмо започвам.

– Помолих те да не говорим повече за това. Ако не възнамеряваш да се държиш като почтен възпитан човек, не ми остава друг избор, освен...

– Твоята почтеност е пълна глупост. Възпитанието ти е пълна глупост. Това е слабост! Страх! Пълна глупост!

– Не желая да обсъждам този въпрос.

– Добре, забрави.

– Точно това възнамерявам да сторя. Няма да говорим повече за това. С майка ти ще минем за два дни следващия месец и се надяваме да ви видим тук през декември. Искам всички да се държим като културни хора.

– Без значение какво става под повърхността. Стига да сме „културни“.

– Да, това е същината на моята философия.

– Не и на моята.

– Знам. И точно затова ще прекараме при вас четирийсет и осем часа и нито минута повече.

Гари затвори още по-ядосан. Беше се надявал родителите му да останат цяла седмица през октомври. Искаше да ги заведе да хапнат пай в Ланкастър Каунти, на представление в центъра „Аненбърг“, да отскочат с колата до Поконос, да берат ябълки в Уест Честър, да чуят как Арон свири на тромпет, да отидат на футболен мач на Кейлеб, да се наслаждават на компанията на Джоуна и като цяло да видят колко добре живее синът им, колко заслужава тяхното възхищение и уважение, а четирийсет и осем часа изобщо не бяха достатъчни.

Излезе от кабинета и целуна Джоуна за лека нощ. След това се изкъпа, просна се на голямата дъбова спалня и се опита да намери нещо интересно в последния брой на списание „Инк“. Но наум продължаваше да спори с Алфред.

При гостуването си у дома през март се беше стреснал колко се е влошило състоянието на баща му за двата месеца след Коледа. Алфред постоянно беше на ръба на падането, клатушкаше се по коридорите, залиташе по стълбите, от сандвича му се ръсеха маруля и месо; непрестанно поглеждаше часовника си, погледът му блуждаеше, когато разговорът не го засягаше пряко, старият железен кон се беше устремил към катастрофа и Гари я очакваше всеки момент със свито сърце. Защото кой друг, ако не той, трябваше да поеме отговорността? Инид беше истерична и само мърмореше, Денис живееше в свой измислен свят, а Чип не беше стъпвал в Сейнт Джуд от три години. Кой друг, освен Гари можеше да каже: „Влакът не бива да минава по тези релси“?.

Според него първата и най-важна задача беше да се продаде къщата. Да се опита да вземе възможно най-добрата цена, да премести родителите си в по-малко жилище, ново, по-сигурно, по-евтино, и да инвестира разликата агресивно. Къщата беше единственият ценен актив на Алфред и Инид и Гари си отдели един предобед, за да огледа внимателно целия имот отвътре и отвън. Откри напукана мазилка, ръждиви петна в мивките в банята, надвиснал таван в спалнята. Забеляза дъждовни следи по вътрешните стени на задната веранда, засъхнала сапунена пяна по старата миялна, притеснително бучене във вентилационната система, неравности и дупки по асфалта на алеята, термити в бараката за дърва, дамоклевски надвиснал над капандурата на покрива клон, широки един пръст пукнатини в основите, ронещи се носещи стени, лющеща се боя по черчеветата на прозорците, големи дръзки паяци в мазето, находища от мумифицирани буболечки и скакалци, непривична миризма на мухъл и мръсен канал – накъдето и да погледнеше, виждаше упадък и ентропия. Въпреки че пазарът вървеше нагоре, къщата бързо губеше стойност и Гари си помисли: „Трябва да продадем тази барака веднага, не бива да изпускаме и ден“.

В последното утро от гостуването, докато Джоуна помагаше на Инид да направи торта, Гари закара Алфред до железарския магазин. Веднага щом излязоха на пътя, синът заяви, че сега е моментът да пуснат къщата за продажба.

Алфред, на пътническото място в стария олдсмобил, гледаше право напред.

– Защо?

– Ако пропуснете пролетния сезон – отвърна Гари, – ще трябва да чакате до догодина. Не можете да си позволите да изтървете цяла година. Няма гаранции, че ще сте добре със здравето, а къщата губи стойност.

Баща му поклати глава.

– И аз все това ѝ повтарям. Трябват ни само една спалня и кухня, нищо повече. Да има къде да готви майка ти и къде да седнем. Но все едно говоря на вятъра. Тя не иска да се мести.

– Татко, ако не отидете в някое по-удобно жилище, може да се нараниш. Накрая ще свършиш в дом за стари хора.

– Нямам никакво намерение да ходя в дом.

– Може и да нямаш, но това не означава, че няма да се случи.

Алфред се извърна да огледа старото училище на Гари, край което минаваха.

– Къде отиваме?

– Ще паднеш по стълбите или ще се подхлъзнеш на леда, ще си счупиш таза и ще свършиш в старчески дом. Бабата на Каролин...

– Не чух къде отиваме.

– Отиваме до железарския магазин – отвърна Гари. – Майка иска ключ, с който да усилва и намалява светлината в кухнята.

Алфред поклати глава.

– Любимото ѝ романтично осветление.

– Доставя ѝ удоволствие. А на теб какво ти доставя удоволствие?

– В какъв смисъл?

– В смисъл, че тя се скапва заради теб.

Мърдащите в скута на Алфред ръце сграбчваха само въздух – загребваха несъществуваща купчина жетони за покер.

– Отново ще те помоля да не се бъркаш.

Светлината в късното утро в края на зимата, спокойствието на ненатоварен час в делничен ден в Сейнт Джуд. Гари се чудеше как го понасят родителите му. Дъбовете бяха катраненочерни като накацалите по тях гарвани. Небето беше с цвета на побелялата от нахвърляната сол улична настилка, по която възрастни шофьори от Сейнт Джуд, спазващи приспивните ограничения на скоростта, пълзяха едва-едва към целта си: към големи универсални магазини с кишест топящ се сняг по покривите, облепени с насмолена хартия; към надлеза над изпъстрените с локви автомобилни гробища, щатската психиатрия и радиотелевизионните кули, които излъчваха сериали и игри в етера; към околовръстното и оттам към милионите акри подгизнала провинция, където пикапи затъваха до осите в коловозите, в горите стреляха флоберки и по радиото звучаха само госпъли и китари; към жилищни блокове с един и същ мъждив отблясък във всеки прозорец, завладени от катерици пожълтели тревни площи, тук-там пластмасова играчка, захвърлена в калта, пощальон, който си подсвирква ирландска мелодия и удря силно капаците на пощенските кутии, тъй като мъртвилото на тези улици в този мъртъв час и в този мъртъв сезон може наистина да те убие.

– Доволен ли си от живота си? – попита Гари, докато чакаше светофарът за ляв завой да светне зелено. – Щастлив ли си?

– Гари, не съм добре със здравето...

– Много хора не са добре със здравето. Щом това е твоето извинение – добре, щом искаш да се самосъжаляваш – добре, нямам нищо против, но защо трябва да отнасяш със себе си и мама?

– Утре си тръгваш, нали?

– Какво искаш да кажеш? Че ти ще си седиш в креслото, а мама ще ти готви и ще ти чисти?

– В живота има неща, които човек просто трябва да изтърпи.

– Щом нагласата ти е такава, защо изобщо си правиш труда да живееш? Какво очакваш от живота?

– И аз си задавам този въпрос всеки ден.

– И какво си отговаряш?

– А ти какво си отговаряш? Според теб какво би следвало да очаквам от живота?

– Може да пътуваш.

– Пътувал съм достатъчно. Прекарал съм трийсет години в пътуване.

– Повече време със семейството. С хората, които обичаш.

– Без коментар.

– Какво означава „без коментар“?

– Точно това: без коментар.

– Все още се сърдиш за Коледа.

– Разбирай го, както си искаш.

– Ако още си ядосан за Коледа, бъди така любезен да го изречеш на глас...

– Без коментар.

– Вместо само да намекваш.

– Трябваше да дойдем два дни по-късно и да си тръгнем два дни по-рано. Нищо повече не мога да кажа по въпроса за Коледа. Трябваше да останем четирийсет и осем часа.

– Виновна е депресията ти, татко. Ти си в депресия...

– Както и ти.

– На твое място всеки отговорен човек би потърсил лечение.

– Не чу ли какво ти казах? „Както и ти.“

– Какви ги говориш?

– Не е трудно да се сетиш.

– Не, татко, наистина, какви ги говориш? Аз не седя по цял ден да дремя в креслото.

– Под повърхността точно това правиш – отвърна Алфред.

– Това просто не е вярно.

– Ще видиш. Някой ден.

– Няма! Животът ми е съвсем различен от твоя.

– Помни ми думата. Виждам брака ти и знам какво виждам. Някой ден и ти ще прогледнеш.

– Това са празни приказки. Просто си ми ядосан и не можеш да го преглътнеш.

– Казах ти, не искам да говоря за това.

– Не ми пука какво искаш и какво не искаш.

– И в твоя живот има неща, за които на мен „не ми пука“.

Не би трябвало да го заболи от това, че на Алфред, който грешеше за почти всичко, не му пука за неща от живота на Гари; въпреки това обаче думите го жегнаха.

В железарския магазин остави баща си да плати за електрическия ключ. Вниманието, с което старецът изваждаше банкнотите от тънкия портфейл, и мимолетното колебание, преди да ги подаде на касиера, бяха знак за уважението му към долара, за влудяващата му увереност, че всеки долар е важен.

Когато се върнаха вкъщи, Гари и Джоуна излязоха да поритат топка, а Алфред извади инструменти, спря тока в кухнята и се захвана да монтира превключвателя. Въпреки напредналата му възраст, на Гари не му мина през ума да го спре да не пипа електрическите жици. Но когато се прибра за обяд, се оказа, че баща му е стигнал само до свалянето на стария ключ. Държеше новия като че ли беше детонатор и трепереше, все едно от страх.

– Трудно ми е заради заболяването – обясни той.

– Трябва да продадете къщата – отвърна Гари.

След обяда той заведе майка си и сина си в Музея на транспорта в Сейнт Джуд. Докато Джоуна се катереше по стари локомотиви и обикаляше из изкараната на сух док подводница, а Инид седеше на пейката, за да не натоварва крака си, Гари броеше наум музейните експонати с надеждата, че когато приключи със списъка, ще изпита усещане за някакво постижение. Нямаше сили да се изправи пред самите експонати, пред уморителната им информативност, пред ведрата им проза за народа. „Златният век на парните локомотиви.“ „Зората на летенето.“ „Един век автомобилна безопасност.“ Табелка след табелка отегчителни надписи. Това, което най-силно мразеше в Средния запад, беше колко непривилегирован и обикновен се чувстваше там. С бодряшкия си егалитаризъм Сейнт Джуд упорито му отказваше уважението, на което му даваха право неговите таланти и успехи. О, каква скръб цареше тук! Сериозните провинциалисти от Сейнт Джуд край него изглеждаха любопитни и недепресирани. Доволно пълнеха грозните си глави с факти! Все едно фактите щяха да ги спасят! Нямаше нито една жена дори и наполовина толкова красива или добре облечена, колкото Каролин. Нито един мъж с хубава подстрижка или с плосък корем като него. Но също като Алфред и Инид, всички бяха изключително учтиви. Не се блъскаха в Гари, не заставаха пред него, търпеливо изчакваха да се премести към следващия експонат, за да се приближат, прочетат и ограмотят. Боже, колко мразеше Средния запад! Тук не му достигаше въздух, не можеше да държи главата си изправена. Направо му прилошаваше. Намери убежище в павилиона за сувенири, където купи сребърна тока за колан, две дърворезби върху стари траверси на „Мидланд Пасифик“, калайдисана манерка (всичко това за себе си), портфейл от еленска кожа (за Арон) и компютърна игра за гражданската война (за Кейлеб).

– Тате – обади се Джоуна, – баба каза, че може да ми купи две книги, ако са под десет долара, или една за двайсет, разрешаваш ли?

Инид и Джоуна бяха празник на любовта. Инид винаги беше предпочитала по-малките деца пред порасналите, а в семейната екосистема Джоуна беше заел нишата на идеалния внук, който винаги е готов да се покатери в скута ти, не мрази зеленчуците, не си пада много по телевизията и компютърните игри и може хитро да се измъква от въпроси като: „Харесва ли ти в училище?“. В Сейнт Джуд той се къпеше в разкоша на изливащото се единствено върху него внимание на трима възрастни. Обяви, че Сейнт Джуд е най-прекрасното място на света. От задната седалка на олдфолксмобила^17 с широко ококорени елфски очи се дивеше на всичко, което Инид му покажеше.

17 Презрително прозвище на марката „Олдсмобил“ (името идва от създателя ѝ Р. Олдс), което означава „кола за стари хора“. – Б. пр.

– Толкова е лесно да се паркира тук!

– Улиците са толкова спокойни!

– Музеят на транспорта е по-хубав от нашите музеи, нали, татко?

– Харесва ми колко е широка тази кола. Мисля, че това е най-хубавата кола, в която някога съм се возил.

– Всички магазини са толкова близо и е толкова лесно да стигнеш до тях!

Вечерта, след като се върнаха от музея и Гари беше ходил на пазар, Инид поднесе свински пържоли и шоколадова торта. Джоуна унесено огребваше сладоледа си, когато тя го попита дали иска да дойде за Коледа в Сейнт Джуд.

– Разбира се! – отвърна Джоуна, примижал от пресита.

– Ще си направим коледни курабии и яйчен пунш и ще ми помогнеш да украсим елхата – каза Инид. – Сигурно ще има сняг и ще можеш да се пързаляш. А и, Джоуна, тук всяка година правят невероятно светлинно шоу в парка Уейндейл, осветяват го целия...

– Мамо, още сме март – намеси се Гари.

– Ще дойдем ли за Коледа? – попита го Джоуна.

– Скоро пак ще дойдем – обеща баща му. – Но за Коледа още не мога да кажа.

– Според мен на Джоуна ще му хареса – обади се Инид.

– Страшно ще ми хареса – потвърди той и загреба лъжица сладолед. – Ще е най-хубавата Коледа в живота ми!

– И за мен – рече Инид.

– Още е март – каза Гари. – През март не говорим за Коледа, нали? Нито пък през юни и август.

– Е – Алфред се надигна от масата, – отивам да си легна.

– Аз гласувам за Коледа да дойдем в Сейнт Джуд – заяви Джоуна.

Вербуването на Джоуна за каузата, използването на малкия като средство за натиск беше подъл номер от страна на Инид, смяташе Гари. След като сложи момчето в леглото, той ѝ каза, че Коледата е най-малката ѝ грижа.

– Татко вече не може да сложи и един ключ за лампа. Покривът тече, при всеки дъжд коминът се олива...

– Обичам тази къща – обади се Инид, която се беше изправила на мивката и търкаше с телче тигана от пържолите. – Баща ти просто трябва да се постарае да пренастрои мисленето си.

– Трябва му шокова терапия или цялостно лечение – отвърна Гари. – Щом искаш цял живот да му слугуваш, това си е твой избор. Щом искаш да живееш в стара къща с много проблеми и да се мъчиш да запазиш всичко така, както ти харесва, добре, няма да се меся. Щом искаш да си хабиш силите, опитвайки се да съвместиш и двете, хубаво, нямам нищо против. Но не искай да правя планове за Коледа през март само за да се чувстваш по-добре.

Инид захлупи тигана от пържолите на плота до препълнената сушилка. Гари знаеше, че трябва да вземе кърпа, но бъркотията от чинии, тави и прибори от празничната вечеря за рождения му ден го уморяваше; подсушаването им му се струваше сизифовска задача, също толкова непосилна, колкото и цялостното потягане на къщата на родителите му. Единственият начин да избегне отчаянието беше изобщо да не се захваща.

Сипа си едно последно малко бренди, докато Инид с недоволни резки движения събираше подгизнали остатъци от храна от мивката.

– Какво трябва да направя според теб? – попита тя.

– Продайте къщата. Още утре се обади на някоя агенция.

– И да се преместим в някой тесен нов апартамент? – Инид изтръска гнусните мокри остатъци в кофата за боклук. – Когато се налага да отида някъде, Дейв и Мери-Бет канят баща ти на обяд. На него му е приятно, а аз съм спокойна, че е с тях. Миналата есен, когато той искаше да посади нов тис, но не успя да извади дънера на стария, Джо Пърсън дойде с кирка и двамата работиха заедно цял следобед.

– Изобщо не е трябвало да се хваща да сади тис – отвърна Гари, който вече съжаляваше, че си е сипал толкова малко бренди. – Нито пък да копае с кирка. Та той едва се крепи на краката си!

– Гари, знам, че не можем да останем тук завинаги. Но искам да направим една последна хубава семейна Коледа у дома и...

– Ще помислиш ли за преместването, ако се съберем тук за Коледа?

Нова надежда разведри лицето ѝ.

– С Каролин ще дойдете ли?

– Нищо не мога да обещая. Но ако това ще ти помогне да приемеш раздялата с къщата, със сигурност ще си помислим...

– Ще е прекрасно, ако дойдете. Прекрасно!

– Но, майко, да бъдем реалисти.

– Нека мине тази година – рече Инид, – нека посрещнем Коледа тук, както иска Джоуна, и ще видим!

След завръщането му в „Честнът Хил“, анхедонията му се беше задълбочила. Като занимание за зимата се беше хванал да направи от стотиците часове домашни видеозаписи един гледаем двучасов филм „Най-големите хитове на семейство Ламбърт“, от който после да изкара хубави копия и може би да ги разпрати като „видеокартичка за Коледа“. При последния монтаж, докато за пореден път преглеждаше любимите семейни сцени и ги озвучаваше с фрагменти от любимите си песни (Wild Horses, Time After Time и т.н.), усети, че е започнал да намразва както записите, така и песните. А когато в новата тъмна стаичка се зае с „Двестате най-хубави снимки на семейство Ламбърт“, откри, че вече не му е приятно да гледа и застиналите физиономии във фотографиите. В продължение на години си беше играл наум с „Двестате най-хубави снимки на семейство Ламбърт“, все едно бяха идеално балансиран взаимен фонд, с наслада избираше образите, които беше сигурен, че трябва да попаднат в албума. А сега се питаше кого освен себе си се опитва да впечатли с тях. Кого се мъчеше да убеди и в какво? Завладя го странен импулс да изгори старите любими снимки. Но тъй като целият му живот беше замислен като поправка на бащиния, а той и Каролин отдавна бяха постигнали съгласие, че Алфред е в клинична депресия, която – това беше всеизвестно – е генетично обусловена и се предава по наследство, Гари нямаше друг избор, освен да продължи да се бори с анхедонията, да продължи да стиска зъби, да продължи да прави всичко по силите си да се забавлява...

Събуди се с тръпнеща ерекция, Каролин беше до него под завивките.

Лампата на нощното му шкафче все още беше светната, но иначе в стаята беше тъмно. Каролин лежеше като в саркофаг – по гръб и с възглавница под коленете. През мрежата на прозореца се процеждаше хладен влажен дъх на уморено лято. Листата на чинара, чиито долни клони висяха край прозорците, не трепваха.

На нощното шкафче на Каролин беше захлупена книга с твърди корици, „Златната среда: как да спестим на децата си нашето детство“ (Карън Тамкин, доктор на науките, 1998 г.).

Тя като че ли спеше. Дългата ѝ мишница, която поддържаше стегната с плуване три пъти в седмицата в „Крикет Клъб“, лежеше отпусната до тялото ѝ. Гари се взря в малкото носле, широката червена уста, русите косъмчета и матовите капчици пот по горната устна, ивицата бяла кожа между края на тениската и ластика на старите шорти от колежа. Гърдата ѝ надигаше тениската, тъмното очертание на зърното прозираше през опънатата тъкан...

Посегна да я погали по главата и цялото ѝ тяло подскочи, все едно ръката му беше дефибрилатор.

– Какво ти става?

– Кръстът ужасно ме боли.

– Преди един час ти нямаше нищо и се смееше. А сега пак те боли.

– Действието на ибупрофена е отминало.

– Тайнственото завръщане на болката.

– Не си ми казал една мила дума, откак се секнах.

– Защото лъжеш как се секна – рече Гари.

– О, боже, пак ли?

– Не са виновни двата часа ритане на топка и тичане в дъжда, а телефонът.

– Точно така! – заяви Каролин. – Защото на майка ти ѝ се свидят десет цента, за да запише съобщение на секретаря. Оставя телефона да звънне три пъти и затваря, после звъни пак и пак затваря...

– Аха, проблемът не е в това, което ти си направила, а в майка ми! Долетяла е някак тук и те е сритала в кръста, защото иска да те нарани!

– Цял следобед го слушах как звъни и спира, звъни и спира, направо ме докара до лудост.

– Каролин, видях те да куцаш, преди да влезеш в къщата. Видях изражението ти. Не ми казвай, че тогава не те е боляло.

Тя поклати глава.

– Знаеш ли какво означава това?

– А освен това и подслушваш!

– Знаеш ли какво означава това?

– Подслушваш на единствения свободен телефон в къщата и имаш наглостта да твърдиш...

– Гари, ти си в депресия. Не го ли осъзнаваш?

Той се изсмя.

– Глупости!

– Постоянно си в лошо настроение, станал си недоверчив и подозрителен, вманиачаваш се. Разхождаш се като буреносен облак из къщата. Не можеш да спиш. Вече нищо не те радва.

– Недей да сменяш темата. Майка ми се обади, защото има основателна молба за Коледа.

– Основателна? – Сега Каролин се изсмя. – Гари, тя е откачена на тема Коледа. Луда е. Абсолютно изперкала!

– Ох, Каролин. Стига.

– Сериозно говоря!

– Стига, Каролин. Скоро ще продадат къщата, искат да им отидем на гости за един последен път, преди да умрат, Каролин, преди родителите ми да умрат...

– Отдавна сме се разбрали за това. Разбрахме се, че няма смисъл петима души, които водят пълноценен живот, да тичат по летищата в най-натоварения сезон само за да спестят на двама, които и без това по цял ден нищо не правят, идването тук. Винаги съм ги посрещала с радост и...

– Друг път.

– А сега изведнъж искаш да промениш правилата!

– Не си ги посрещала с радост, Каролин. Стигнало се е дотам, че те вече не желаят да останат при нас повече от четирийсет и осем часа.

– И моя ли е вината за това? – Тя като че ли говореше на тавана или поне натам бяха отправени жестовете и мимиките ѝ, което на Гари му се струваше малко зловещо. – Гари, не разбираш ли, че това е едно емоционално здраво семейство. Аз съм всеотдайна майка и обичам децата си. Имам три умни, съзидателни и емоционално здрави деца. Ако смяташ, че в тази къща нещо не е наред, по-добре погледни себе си.

– Правя едно съвсем разумно предложение, а ти ме изкарваш, че съм в депресия.

– Не ти ли е минавало през ума досега?

– Заговоря ли за Коледа, и хоп – в депресия си!

– Не, наистина ли твърдиш, че през последните шест месеца не ти е минавало през ума, че може да имаш психичен проблем?

– Каролин, изключително враждебно е да наречеш някого луд.

– Не и ако човекът наистина може да има психичен проблем.

– Предлагам да отидем в Сейнт Джуд – рече той. – Но щом не желаеш да се държиш като зрял човек, сам ще взема решение.

– Така ли? – Каролин изсумтя презрително. – Предполагам, че Джоуна може и да дойде с теб, но да видим дали ще успееш да качиш Арон и Кейлеб на самолета. Само ги питай къде искат да бъдат за Коледа.

Само ги питай в чий отбор са.

– Мислех, че сме семейство и правим всичко заедно.

– Ти вземаш еднолични решения.

– Ох, не ми казвай, че ще стигнем до развод заради това!

– Ти си се променил, не аз.

– Не, Каролин, не, това е нелепо. Има напълно основателни причини да направим изключение тази година.

– Ти си в депресия, а аз те искам предишния. Уморих се да живея с депресиран старец.

Гари пък си искаше предишната Каролин, която само преди няколко нощи, когато имаше гръмотевична буря, се гушеше в обятията му в леглото. Каролин, която литваше към него, когато той влезеше в стаята. Сирачето, чието най-силно желание бе да е от неговия отбор.

Но освен това винаги беше харесвал и колко е несломима, колко е различна от Ламбъртови, колко безжалостна е към семейството му. През годините беше събрал нейни думи в нещо като свое Десетословие, „Десетте най-добри изказвания на Каролин за всички времена“, към които тайно се връщаше да черпи сила и подкрепа:

1. Изобщо не си като баща си.

2. Не е нужно да се извиняваш за купуването на беемвето.

3. Баща ти издевателства емоционално над майка ти.

4. Вкусен си.

5. Работата е наркотикът, провалил живота на баща ти.

6. Да купим и двете!

7. Семейството ти има извратено отношение към храната.

8. Ти си невероятно привлекателен мъж.

9. Денис ти завижда.

10. В страданието няма нищо полезно.

Беше следвал това верую в продължение на години – беше се чувствал дълбоко задължен на Каролин за всяка дума – и сега се чудеше каква част от него отговаря на истината. Може би нито една.

– Утре сутринта ще се обадя на агенцията за билети – оповести той.

– По-добре – отвърна веднага Каролин – се обади на доктор Пиърс. Трябва да поговориш с някого.

– Предпочитам да говоря с човек, който зачита истината.

– Искаш истината? Искаш да разбереш защо отказвам да дойда? – Тя се надигна и се приведе към него под странен ъгъл заради секнатия си кръст. – Наистина ли искаш да знаеш?

Гари затвори очи. Щурците навън звучаха като ромоляща в тръби вода. От далечината се чуваше ритмичен, дрезгаво стържещ кучешки лай.

– Истината е, че четирийсет и осем часа са напълно достатъчни според мен. Не искам за децата ми Коледа да е караници и препирни. Което явно за момента е неизбежно. Майка ти се появява с трупана триста и шейсет дни коледна лудост, която я е обзела още от януари, и започва да врещи: „Къде е онова финландско еленче? Не го ли харесвате? Защо не сте го закачили? Къде е? Къде е? Къде е финландското еленче?“. Тя е луда на тема храна, пари, дрехи, мъкне цели десет куфара багаж, което преди съпругът ми смяташе, че не е съвсем нормално, а сега изведнъж, като гръм от ясно небе, той застава на нейна страна. Трябва да обърнем къщата с главата надолу, за да намерим евтината кичозна фигурка, защото имала сантиментална стойност за майка ти...

– Каролин...

– И когато се оказа, че Кейлеб...

– Не си права.

– Моля те, Гари, остави ме да довърша! Когато се оказа, че Кейлеб е направил нещо, което всяко нормално момче на неговата възраст би сторило с кичозен боклук, намерен в мазето...

– Не искам да те слушам!

– Не, проблемът не е, че зорката ти майка е вманиачена по някакъв кичозен финландски боклук, не, това не е проблемът...

– Става дума за ръчно изработен, скъп...

– Не ми пука дори и да струва хиляда долара! Откога наказваш сина си за лудостта на майка си? Изведнъж искаш да се държим, все едно сме 1964 година и живеем в Пеория. „Всичко в чинията се изяжда!“ „Сложи си вратовръзка!“ „Без телевизия довечера!“ И се чудиш защо ти се сърдим! Чудиш се защо Арон се блещи, когато майка ти влезе в стаята! Държиш се така, все едно те е срам от нас. Сякаш докато тя е тук, ти се опитваш да се преструваш, че живеем по някакъв начин, който тя би одобрила. Само че, Гари, ние няма от какво да се срамуваме. Майка ти би трябвало да се срамува. Постоянно ми виси на главата в кухнята и мърмори, като че ли всяка седмица пека пуйка, обърна ли ѝ за миг гръб, бърза да хвърли половин кило мас в тавата, и веднага щом изляза, наднича в кофата за боклук, все едно е някакъв инспектор по храната, вади разни неща от кофата и ги дава на децата ми...

– Картофът беше в мивката, не в кофата за боклук, Каролин.

– И ти я защитаваш! Излиза навън и рови в контейнера, за да намери още някаква мръсотия, за която да мърмори, през пет минути ме пита: „Как ти е кръстът? Как ти е кръстът? Как ти е кръстът? Пооправи ли ти се кръстът? Сега кръстът ти по-добре ли е? А всъщност какво му има? Отпусна ли те кръстът? Как ти е кръстът?“. Само си търси поводи да недоволства и на всичкото отгоре се опитва да нарежда на децата ми как да се обличат за вечеря в моята къща, а ти не ме подкрепяш! Не ме подкрепи, Гари. Започна да ѝ се извиняваш, което не го разбирам, но повече това няма да се повтори. Според мен брат ти постъпва най-правилно. Той е симпатичен, умен и забавен мъж, който е достатъчно честен да каже какво приема и какво – не, по отношение на семейните сбирки. А майка ти се държи така, все едно брат ти е най-големият провал и срам за семейството! Нали искаше истината? Истината е, че не мога да понеса още една такава Коледа. Ако толкова държиш да се съберем с родителите ти, ще го направим на наш терен. Както ми обеща, че ще бъде винаги.

Мастиленочерен облак се беше спуснал над съзнанието на Гари. В обичайния си нощен следмартиниев срив беше стигнал до онзи момент, в който усещане за неспасяема безизходица похлупваше тежко бузите, челото, клепачите, устните му. Разбираше до каква степен майка му вбесява Каролин, но в същото време не приемаше и почти нищо от изреченото от съпругата си. Красивото дървено еленче например беше прибрано в надписана кутия, а Кейлеб беше счупил двата му крака и беше заковал пирон в главата му; Инид беше взела цял печен картоф от мивката и го беше срязала, за да го даде на Джоуна; Каролин не беше изчакала свекърва си да си тръгне, преди да хвърли в контейнера за боклук розовия халат от полиестер, който Инид ѝ беше подарила за Коледа.

– Когато казах, че искам истината – рече той, без да отваря очи, – имах предвид, че те видях да куцаш, преди да влезеш в къщата.

– О, боже – изпъшка Каролин.

– Майка ми не е виновна за кръста ти. Ти сама се секна.

– Моля те, Гари. Обади се на доктор Пиърс. Заради мен го направи.

– Признай, че ме излъга, и съм готов да направя каквото пожелаеш. Но нищо няма да се промени, докато не си признаеш.

– Вече дори и гласът ти ми се струва чужд.

– Пет дни в Сейнт Джуд. Не можеш ли да го направиш заради една жена, която, както самата ти каза, няма нищо друго в живота си?

– Моля те, върни се.

Вълна от гняв вдигна клепачите на Гари. Той изрита завивката и скочи от леглото.

– Това ще ни доведе до развод! Не мога да повярвам!

– Гари, моля те...

– Ще се разведем заради едно пътуване до Сейнт Джуд!

Мечтател в шушляково яке изнасяше лекция пред красиви студенти. Зад него, на зърнист заден фон, се виждаха стерилизатори, сепаратори, тъкани в разтвори, медицински дозатори с дълги маркучи, диаграми с разпънати на кръст хромозоми, табла с накълцани като за суши, розовеещи като месото на риба тон мозъци. Смелият мечтател беше Ърл Еберле, Кърли – петдесетинагодишен, с тесни устни и евтини очила, – на когото създателите на рекламния клип на корпорация „Аксон“ се бяха помъчили да придадат известна внушителност. Операторът обаче явно не беше много добър, подът на лабораторията постоянно се люшкаше насам-натам. Близки планове – леко замъглени – на озарени от възхищение студентски лица. Необяснимо внимание към тила на мечтателя (който наистина беше къдрав^18).

18 Прякорът Кърли (Curly) означава „къдрав“. – Б. пр.

– Разбира се, химията, дори мозъчната химия – обясняваше Еберле, – в същината си е не друго, а изменение в орбитата на кръжащите около ядрото електрони. Може да я сравните, ако искате, с електронно устройство, което се състои от малки превключватели с две-три вериги. Диод, транзистор. Но за разлика от тях мозъкът има няколко десетки типа превключватели. Невронът или се възбужда, или не, но решението се управлява от рецептори, които често пъти имат множество междинни състояния между „включено“ и „изключено“. Дори да създадете изкуствен неврон от молекулярни транзистори, за общоприето се смята, че няма как да преведете всичката тази химия на двоичен език, езикът да/не, защото няма да ви стигне мястото. Ако приемем, че са нужни най-малко двайсет невроактивни сигнални молекули, от които най-много осем могат да действат едновременно, и всеки от тези осем превключвателя има пет различни положения – няма да ви досаждам с комбинаторика, но освен ако не живеете в света на Картофените глави^19, ще сте доста странен андроид.

19 Сглобяеми детски играчки, първите в света, рекламирани по телевизията. – Б. пр.

Близък план на хилещ се като ряпа червенокос студент.

– Така това са основополагащи истини, които обикновено дори не си правим труда да изговаряме. Просто така стоят нещата. Единствената ни работеща връзка с електрофизиологията на съзнанието и волята е химична. Това гласи натрупаната през годините мъдрост, светото писание на нашата наука. Никой нормален човек не би се опитал да свърже света на невроните със света на интегралните схеми.

Еберле замълча драматично.

– По-точно никой освен ние, в корпорация „Аксон“.

Вълнички оживление преминаха през морето от институционални инвеститори, събрани в Зала Б на хотел „Четири сезона“ в центъра на Филаделфия за представянето на първичното публично предлагане на „Аксон“. На подиума беше поставен гигантски екран. На всяка от двайсетте маси в сумрачната зала имаше подноси с хапки месо по китайски и суши със съответните сосове.

Гари седеше до сестра си Денис на маса до вратата. Беше се надявал да свърши малко работа на това представяне и предпочиташе да дойде сам, но Денис беше настояла да обядват заедно, тъй като беше понеделник, а понеделникът беше единственият ѝ почивен ден, и се беше самопоканила да го придружи. Той предполагаше, че сестра му ще намери някакви политически или етични, или дори естетически основания да заклейми мероприятието, и потвърждавайки опасенията му, сега тя гледаше видеоматериала с подозрително присвити очи и здраво скръстени ръце. Беше облечена с жълта рокля на големи червени цветя, черни сандали и троцкистки кръгли очила; но това, което най-силно я отличаваше от другите жени в Зала Б, бяха босите ѝ крака. Никой в света на парите не ходеше без чорапи.

КАКВО ПРЕДСТАВЛЯВА МЕТОДЪТ „КОРЕКТОЛ“?

– „Коректол“ – заяви изрязаният образ на Кърли Еберле, чиято млада аудитория беше дигитално смачкана в неразличим фон от розовеещо като месо на риба тон мозъчно вещество, – е революционна невробиологична терапия!

Еберле седеше в ергономично кресло, с което, както ставаше ясно, можеше да лети и пикира през разграфено пространство, което вероятно трябваше да представлява дълбоките води на черепната кухина. Ганглии във формата на кончета, сепии – неврони, и капиляри – змиорки, прибягваха насам-натам.

– Първоначално създаден като терапия за пациенти с паркинсон, алцхаймер и други дегенеративни неврологични заболявания, „Коректол“ се оказа толкова мощен и широкоспектърен, че потенциалът му надхвърля терапията и дава шанс за трайно излекуване, и то не само на тези тежки дегенеративни състояния, но и на множество психиатрични и дори психически заболявания. Казано по-просто, „Коректол“ – за първи път в нашата история – ни предлага възможност за обновяване и подобряване на механизмите в човешкия мозък.

– Пфу – сбърчи нос Денис.

Гари вече знаеше доста неща за метода „Коректол“. Беше изчел внимателно проспекта на „Аксон“, както и всички анализи за компанията, които откри в интернет и в платените сводки, за които беше абониран в „СенТръст“. Песимистичните анализатори, незабравили скорошните резки корекции в сектора на биотехнологичните компании, бяха предпазливи по отношение на инвестирането в неизпитана медицинска технология, която щеше да се появи на пазара най-рано след шест години. Една банка като „СенТръст“, която беше длъжна да бъде консервативна, нямаше да прояви интерес към това първично публично предлагане. Но основните показатели на „Аксон“ бяха много по-добри от тези на повечето нови биотехнологични компании и за Гари фактът, че „Аксон“ си беше направил труда да закупи патента от баща му на толкова ранен етап от разработването на „Коректол“, беше знак за голяма корпоративна увереност. Предоставяше му се възможност да изкара малко пари и същевременно да отмъсти на „Аксон“, който беше прецакал баща му, и като цяло да прояви смелост там, където Алфред беше показал плахост.

През юни, когато се сриваха първите плочици на доминото на презокеанските валутни пазари, Гари беше изтеглил по-голямата част от инвестициите си в евро и в далекоизточните фондове. Сега тези пари можеха да бъдат инвестирани в „Аксон“ и тъй като до първичното предлагане оставаха три месеца, напънът за големи продажби още не беше започнал, а „зеленият хайвер“ съдържаше толкова условности и уговорки, че всеки външен човек би се спрял да помисли, за Гари не би трябвало да има проблеми да закупи пет хиляди акции. Само че проблемите следваха един след друг.

Неговият брокер (при когото ползваше отстъпка) не беше чувал за „Аксон“, със закъснение си навакса с домашното и се обади с новината, че на фирмата му са отпуснали символичен дял от 2500 акции. По принцип една брокерска фирма не продаваше повече от пет процента от дела си на един клиент в толкова ранен момент, но тъй като Гари се беше обадил първи, брокерът изрази готовност да му задели 500 акции. Гари настоя за повече, но за съжаление, тъжната истина бе, че той не е важен клиент. Обикновено инвестираше в стотина акции и за да спести комисиони, сам правеше поръчките си по интернет.

Каролин обаче беше голям инвеститор. Под надзора на Гари тя нерядко купуваше по хиляда акции. Нейният брокер работеше в най-голяма брокерска компания във Филаделфия и нямаше никакво съмнение, че когато става дума за един ценен клиент, ще може да намери 4500 акции от новата емисия на „Аксон“; такива бяха правилата на играта. За съжаление, от неделята, в която Каролин си беше секнала кръста, двамата бяха толкова близо до това, да не си говорят, колкото е възможно за двойка, която все още изпълнява ролята си на родители. Гари беше твърдо решен да се сдобие с пет хиляди акции на „Аксон“, но отказваше да погази принципите си и да допълзи на колене при жена си да я моли да инвестира от негово име.

Вместо това той се обади на един познат, Пъдж Портли, който се занимаваше само с големи компании в „Хеви и Ходап“, и помоли да му запишат пет хиляди акции за негова сметка. През годините Гари беше купувал много акции от Портли, включително и пълен боклук, от името на „СенТръст“. Намекна му, че в бъдеще „СенТръст“ може да му отпуснат и още по-голям дял в портфолиото си. Но Портли се държа странно уклончиво и не му обеща нищо, освен да предаде молбата му на Дафи Андерсън, мениджърът за първични предлагания в „Хеви и Ходап“.

Последваха две влудяващи седмици, през които Пъдж Портли не се обади на Гари да потвърди сделката. Първоначалният шепот около „Аксон“ в интернет прерасна в оглушителен рев. В „Нейчър“ и „Ню Ингланд Джърнал ъф Медсин“ едно след друго се появиха две свързани изследвания на екипа на Ърл Еберле – „Реверсивна томографска стимулация на синаптогенеза в нервните пътища“ и „Временно подобрение в лишените от допамин неврони в лимбичния дял. Нови клинични резултати“. Двете разработки бяха отразени обширно във финансовите издания, включително със статия на първа страница на „Уолстрийт Джърнъл“. Анализаторите се надпреварваха да препоръчват акциите на „Аксон“, а Портли продължаваше да не отговаря на съобщенията на Гари, който усещаше как преднината на ранния му старт се топи с всеки изминал час...

1. Вземете коктейл!

– ...от фероцитрати и фероацетати, който е способен да преодолява кръвно-мозъчната бариера и да се натрупва в празнините между тъканите! – нареждаше невидим говорител, чийто глас се беше присъединил към този на Ърл Еберле във видеоматериала.

– Добавяме и лек седатив, към който не се формира зависимост, и щедра доза лешниково мокачино, предоставено ни от най-популярната верига заведения за кафе в страната!

Една статистка от предишната сцена с лекцията, девойка, която очевидно нямаше никакви неврологични проблеми, пресуши с видима наслада и с игриво потрепващи мускули на гърлото висока запотена чаша с електролити на „Коректол“.

– За какво беше патентът на татко? – прошепна Денис. – Някакъв фероацетатен гел и какво?

Гари кимна мрачно.

– Електрополимеризация.

От папките с архива у дома, които съдържаха, наред с всичко останало, всяко писмо, което беше получавал от родителите си, Гари беше извадил старо копие на патента на Алфред. Не беше сигурен дали някога изобщо го е поглеждал и затова сега беше страшно впечатлен от ясното описание на стареца на „електрическата анизотропия“ в „някои фероорганични гелове“ и предложението му тези гелове да се използват за „точно копиране“ на живи човешки тъкани и за предизвикването на „пряк електрически контакт“ с „малки морфологични структури“. Като сравни формулировката на патента с описанието на „Коректол“ в новата страница на „Аксон“ в интернет, нямаше как да не забележи приликата. Очевидно оцененото на пет хиляди долара откритие на Алфред беше в основата на метода, за който сега „Аксон“ се надяваше да набере 200 милиона долара: как да не будува до късни доби и да не се ядосва!

– Гепи, Келси! Ъъъ, Келси, намери ми дванайсет хиляди на „Ексон“20 по сто и четири максимално – обади се изведнъж на висок глас младият мъж, който седеше вляво от Гари. Той държеше миниатюрен лаптоп в скута си, от ухото му стърчеше кабел, а шизофреничният му поглед подсказваше, че говори по мобилния си телефон. – Дванайсет хиляди на „Ексон“, таван сто и четири.

20 Една от най-големите публично търгувани компании в САЩ, най-голямата петролна компания в света. – Б. пр.

„Ексон“, „Аксон“, колко му е да ги объркаш, помисли си Гари.

2. Слагате шлемофона и включвате радиото!

– Няма да чуете нищо, освен ако пломбите в устата ви не хванат спортните предавания на къси вълни – пошегува се говорителят, докато усмихнатата девойка наместваше на фотогеничната си главица метален шлем, напомнящ фризьорска каска, – но радиовълните проникват до най-скритите кътчета в черепа ви. Представете си нещо като глобална система за позициониране за мозъка: радиочестотното излъчване разпознава и селективно стимулира нервните пътища, които отговарят за определени умения. Например писането. Изкачване по стълби. Помнене на годишнини. Позитивното мислене! След клинични изпитания в множество болници в цяла Америка, методите на доктор Еберле за реверсивна томография са доразвити така, че този етап от „Коректол“ е също толкова лесен и безболезнен, все едно сте отишли на фризьор!

– До неотдавна – намеси се Еберле, който продължаваше да се носи в ергономичното си кресло в морето от кръв и сиво вещество, – моят метод налагаше престой в болница и закрепване на калибриран стоманен пръстен към черепа на пациента. За много пациенти това представляваше неудобство, други изпитваха дискомфорт. Но сега, благодарение на голямото нарастване в изчислителната мощ на компютрите, вече разполагаме с технология, която мигновено се самокоригира по отношение местоположението на отделни нервни пътища при стимулиране...

– Браво, Келси, à така те искам! – извика гръмогласно младежът с дванайсетте хиляди акции на „Ексон“.

В първите часове и дни след голямата неделна кавга преди три седмици и Гари, и Каролин бяха направили стъпки към помирение. Късно в неделната нощ тя беше плъзнала ръка през демилитаризираната зона в средата на матрака и го беше докоснала по бедрото. На следващата нощ той поднесе почти пълно извинение, в което, макар да заобикаляше основния проблем, изразяваше скръбта и съжалението си за причинените странични щети, наранените чувства, съзнателните извъртания на истината и болезнените обвинения, позволявайки на Каролин да предвкуси изблика на нежност, който я очакваше, ако си признае, че що се отнася до основния въпрос, съпругът ѝ е прав. Във вторник сутринта тя му приготви закуска – препечени филийки, наденички и купа с овесени ядки, украсени отгоре със стафиди, подредени в комично нацупено личице. В сряда сутринта той ѝ направи комплимент, просто заяви на глас един реален факт („Красива си“), което, макар да не беше чак вричане в любов, можеше да послужи като напомняне за обективната основа (физическото привличане), на която любовта можеше да бъде съградена отново, ако Каролин признаеше, че поне що се отнася до основния въпрос, той е прав.

Но всяка изпълнена с надежда увертюра, всяка проучвателна експедиция не водеше доникъде. Когато той стисна подадената му ръка и прошепна, че му е мъчно за секнатия ѝ кръст, тя не направи следващата стъпка да се съгласи, че навярно (едно „навярно“ щеше да е напълно достатъчно!) двата часа футбол в дъжда са виновни за травмата. А когато Каролин му благодари за комплимента и го попита как е спал, колкото и да му се искаше, не можеше да не забележи тенденциозния критикуващ тон в гласа ѝ; за него думите ѝ прозвучаха като: „Проблемите със съня са често срещан симптом за клинична депресия, а, между другото, как спа, скъпи?“, и затова не посмя да признае, че всъщност почти не е мигнал цяла нощ; заяви, че се е наспал много добре, благодаря, Каролин, спах прекрасно.

Всяко провалило се предложение за мир намаляваше шансовете за успех на следващите. Не след дълго възможността, която на пръв поглед на Гари му се беше сторила абсурдна – че в съкровищницата на брака им няма достатъчно резерви от обич и доброжелателност, които да покрият загубите на Каролин от отиването в Сейнт Джуд или неговите загуби от неотиването там, – прие ужасяващо реални очертания. Започна да ненавижда Каролин само защото продължаваше да му се съпротивлява. Ненавиждаше новооткритите залежи от независимост, към които беше прибягнала тя, за да му противостои. Особено опустошително омразна му беше нейната омраза към него. Можеше да сложи край на кризата за миг, ако за целта беше необходимо само да ѝ прости, но да вижда в очите ѝ колко ѝ е противен, го влудяваше, отравяше надеждите му.

За щастие, сянката, хвърлена от обвиненията ѝ в депресия, колкото и да беше черна и дълга, не достигаше до ъгловия му кабинет в „СенТръст“ и до удоволствието, с което ръководеше подчинените си директори на отдели, анализатори и брокери. Единствено на четирийсетте си часа в банката можеше да разчита за приятни мигове. Дори се замисляше дали да не започне да се труди по петдесет часа седмично; това обаче не беше толкова лесно, тъй като в края на осемчасовия му работен ден на бюрото му нямаше несвършени задачи, а и много добре знаеше, че оставането до късно в кабинета, за да избяга от нещастието у дома, беше точно този капан, в който беше паднал баща му; без никакво съмнение точно така беше започнало самолечението на Алфред.

Когато се ожени за Каролин, Гари тайно се беше заклел да си тръгва от офиса точно в пет и никога да не носи куфарче с работа у дома. Подписвайки договор със средно голяма регионална банка, беше избрал един от по-неамбициозните пътища за израстване в кариерата за възпитаник на магистърските курсове по бизнес администрация в „Уортън“. В началото намерението му беше просто да избегне грешките на баща си – да има време да се наслаждава на живота, да оказва внимание на съпругата си, да си играе с децата, – но не след дълго, макар да се утвърди като много добър мениджър, стана още по-алергичен към амбицията. Колеги с далече по-малки способности от неговите се прехвърляха във взаимни фондове, отдаваха се на свободна практика като финансови мениджъри или пък създаваха свои фондове, само че те работеха по дванайсет-четиринайсет часа на ден и трескавата им маниакалност говореше за хора, отдадени на робски труд. Благодарение на наследството на Каролин, Гари можеше спокойно да се наслаждава на липсата на амбиция и да бъде като началник идеалният строг, но справедлив баща, какъвто можеше да бъде едва наполовина у дома. Изискваше честност и отлични резултати от подчинените си, а в замяна им се отплащаше с търпеливи обяснения, непоклатима лоялност и сигурността, че никога няма да ги вини за своите грешки. Ако неговият мениджър за големи инвестиции Вирджиния Лин препоръчаше увеличаване на процента на акции на енергийни компании в постоянното портфолио на банката от шест на девет и Гари (какъвто си му беше навикът) решеше да не пипа съотношението, а енергийният сектор отбележеше удвояване в две последователни тримесечия, той надяваше ироничната си маска „Ама какъв съм идиот!“ и публично се извиняваше на Лин. За щастие, за всяко грешно решение той вземаше по две-три правилни, а шестте години, в които беше начело на отдела за ценни книжа на „СенТръст“, бяха най-добрият период за инвестиции в историята на вселената и само някой пълен глупак или измамник би се провалил. Заради гарантирания си успех можеше да си позволи да се преструва, че не изпитва страхопочитание към шефа си Марвин Костер и към неговия шеф Марти Брайтънфилд, председателят на борда на „СенТръст“. Гари никога, ама никога не блюдолизничеше и не ласкаеше. Дори Костер и Брайтънфилд бяха започнали да се допитват до него по въпроси, отнасящи се до добрия вкус и правилното поведение в обществото, Костер едва ли не му искаше позволение да запише най-голямата си дъщеря в „Абингтън Френдс“ вместо във „Френдс Силект“, а Брайтънфелд го беше сгащил пред писоара в тоалетната за висшия ръководен ешелон, за да го пита дали с Каролин ще ходят на бала за набиране на средства за свободната библиотека, или е дал билетите на секретарката си...

3. Спокойно – всичко е в главата ви!

Кърли Еберле се беше появил в летящото в черепа кресло с пластмасов макет на електролитна молекула във всяка ръка.

– Забележително свойство на фероцитратните и фероацетатните гелове е, че при ниски нива на радиостимулация на определени резонансни честоти молекулите могат спонтанно да се полимеризират. Още по-забележително е, че тези полимери се оказват добри проводници на електрически импулси.

Виртуалният Еберле гледаше с благосклонна усмивка как в кървавия анимиран хаос край него се провират устремени вълни. И все едно те бяха първите тонове на менует или рил, всички железни молекули се разделиха по двойки и се подредиха в дълги двойни редици.

– Тези временно проводими микротубули – заяви ученият – позволяват да се мисли за довчера немислимото: пряко дигитално химично взаимодействие в квазиреално време.

– Страхотно – прошепна Денис. – Точно към това се стремеше татко.

– Кое, да му отмъкнат парите под носа ли?

– Да помага на другите – отвърна тя. – Да остави следа след себе си.

Гари можеше да изтъкне, че ако старецът наистина иска да помогне на някого, то може да започне с жена си. Но Денис имаше някаква странна и непоклатима представа за Алфред. Нямаше смисъл да се хваща на кукичката ѝ.

4. Богатите стават по-богати!

– Да, ако има неработещи кътчета на мозъка, те наистина, както гласи поговорката, вършат работа за дявола – обясняваше говорителят. – „Коректол“ обаче не засяга тези нервни пътища, той се намесва само там, където има действие, за да го подсили! Да помогне на богатите да станат по-богати!

В залата се разнесе смях, аплодисменти и подсвирквания. Гари усети как ухиленият ръкопляскащ съсед отляво, онзи с дванайсетте хиляди акции от „Ексон“, го зяпа. Вероятно се чудеше защо не пляска или пък завиждаше на нехайната елегантност на облеклото му.

За Гари ключов елемент в това, да не се чувства черноработник, полагащ робски труд, беше да се облича така, все едно изобщо не му се налага да работи, все едно е аристократ, на когото просто му е приятно да ходи в банката и да помага на другите. Едва ли не noblesse oblige^21.

21 Благородството задължава (фр.). – Б. пр.

Днес беше със сиво-зеленикаво спортно копринено сако, строга ленена риза в екрю и черни панталони; мобилният му телефон беше изключен, глух за всяко обаждане. Той наклони стола си назад и се огледа, за да се увери, че е единственият мъж без вратовръзка, само че този път контрастът между него и тълпата не беше толкова ярък, колкото му се искаше. Само преди няколко години залата щеше да е пълна със синьо райе, дебели мафиотски костюми, двуцветни ризи и обувки със снопчета кожени ресни отпред. Но сега, в късните зрели години на дългия разцвет, дори и смотаните селянчета от предградията на Ню Джърси си купуваха ръчно шити италиански костюми и скъпи елегантни очила. Толкова голям беше притокът на пари, че двайсет и шест годишни младоци, които смятаха Андрю Уайт за производител на мебели, а Уинслоу Хомър за анимационен герой, можеха да се обличат като холивудската аристокрация...

О, мизантропия и яд! Гари искаше да се наслаждава на богатия си охолен живот, но страната изобщо не му помагаше. Навсякъде край него милиони току-що пръкнали се милионери се бяха посветили на абсолютно същото занимание да се чувстват изключителни: да купуват съвършено запазени викториански мебели, да карат ски по девствени склонове, да познават лично майстор-готвача, да открият плаж без следа от човешки крак. Освен тях имаше още десетки милиони млади американци, които не разполагаха с пари, но въпреки това се стремяха да бъдат „готини“. А тъжната истина бе, че не всеки можеше да бъде изключителен, не всеки можеше да бъде готин, защото кой тогава щеше да е обикновен? Кой щеше да се нагърби с неблагодарната работа да бъде неготин?

Е, все още си оставаха жителите на провинцията, собствениците на миниванове от Сейнт Джуд, които цял живот облепваха колите си с ваденки, имаха петнайсет-двайсет килограма излишно тегло, подстригваха се по войнишки и носеха потници в убити цветове. Но през последните години Гари наблюдаваше с нарастваща тревога, трупаща се като напрежение в тектонична плоча, как това население се стича от Средния запад към по-готиното крайбрежие. (Самият той беше част от това бягство, разбира се, но го беше направил по-рано, а каквото и да си говорим, първенството във времето си имаше своите привилегии.) В същото време ресторантите в Сейнт Джуд изневиделица се окичиха с европейско лустро (изведнъж чистачките започнаха да отбират от сушени домати, а свинарите от селата от крем брюле) и пазаруващите в големия универсален магазин близо до дома на родителите му се носеха с надменно самочувствие, дразнещо подобно на неговото; електроуредите в Сейнт Джуд бяха не по-малко мощни и готини от тези в „Честнът Хил“. На Гари му се искаше миграцията към крайбрежието да бъде забранена и всички в Средния запад да се върнат към яденето на вредни тестени храни, да се обличат в грозни безформени дрехи и да играят детски игри, така че да се съхрани стратегическият национален резерв от простоватост и некултивиран вкус, който да даде възможност привилегированите хора като него самия да се чувстват изключително цивилизовани...

Стига, заповяда си той. Унищожителният копнеж да бъдеш специален, желанието да бъде върховен господар в своето господство беше пореден предупредителен знак за клинична Д.

А и без това онзи с дванайсетте хиляди акции от „Ексон“ не гледаше него, а голите крака на Денис.

– Полимерните нишки – обясняваше Еберле – се свързват хемотаксично с активните нервни пътища и така улесняват освобождаването на електрически импулси. Все още не сме разгадали напълно този процес, но ефектът е, че всяко действие, което извършва в този момент пациентът, става по-лесно и по-приятно за повторение. Постигането – дори и временно – на подобен резултат е невероятен клиничен успех. Но ние, в „Аксон“, намерихме начин да задържим този ефект завинаги.

– Само гледайте... – измърка говорителят.

5. Сега е ваш ред да се потрудите!

Нарисувано човече поднесе чаша чай към устните си с трепереща ръка и няколко нервни пътища в нарисуваната му глава замъждукаха. След това човечето изпи електролитите „Коректол“, нахлупи си каската „Еберле“ и отново хвана чашата. Искрящи микротубули се появиха върху ярко блесналите активни пътища. С непоклатима като скала ръка нарисуваното човече върна чашата с чай върху чинийката.

– Трябва да запишем татко за клиничните изпитания – прошепна Денис.

– Защо?

– Ами това е за паркинсон. Може да му помогне.

Въздишката на Гари прозвуча като спихваща гума. Как беше възможно една толкова очевидна идея да не му мине през ума? Засрами се от самия себе си и в същото време се ядоса на Денис. Насочи безадресна усмивка към екрана, все едно не я беше чул.

– След като пътищата бъдат идентифицирани и стимулирани – продължи Еберле, – вече сме съвсем близо до същинската морфологична корекция. И тук, както във всичко останало в съвременната медицина, тайната е в гените.

6. Помните ли хапчетата, които пихте миналия месец?

Преди три дни, в петък следобед, Гари най-сетне беше успял да се свърже с Пъдж Портли от „Хеви и Ходап“. Портли звучеше изключително изнервен.

– Гари, извинявай, тук е лудница – занарежда той, – но слушай, друже, говорих с Дафи Андерсън за твоята молба. Дафи каза: да, разбира се, няма проблем, ще отделим петстотин акции за един добър клиент от „СенТръст“. Така че всичко е наред, нали, друже? Наравно ли сме?

– Не – отвърна Гари. – Ставаше дума за пет хиляди, не за петстотин.

Портли замълча за миг.

– По дяволите, Гари! Станало е голяма обърквация. Мислех, че искаше петстотин.

– Ти ми го повтори по телефона, сам каза пет хиляди. Записа си го!

– Напомни ми, моля те, за твоя сметка или за „СенТръст“?

– За моя сметка.

– Виж, Гари, ето какво ще направиш. Обади се на Дафи, обясни му ситуацията, кажи му за обърквацията и виж дали не може да измъкне още петстотин. Аз ще те подкрепя. Все пак грешката е моя, не предполагах, че проклетите акции ще се окажат толкова търсени. Но имай предвид, че Дафи измъква тази хапка от устата на някой друг, за да я даде на теб. Такъв е редът в природата, Гари. Всички пиленца са зинали с широко отворени човчици: „На мен! На мен! На мен!“. Ще те подкрепя за още петстотин, но ще трябва да попищиш малко, в това няма как да те отменя. Съгласен ли си, друже? Наравно ли сме?

– Не, Пъдж, не сме наравно – отсече той. – Помниш ли кой те отърва от двайсет хиляди акции от рефинансирането на „Аделсън Лий“? А...

– Гар, Гар, недей така – прекъсна го Пъдж. – Няма нужда. Да не мислиш, че съм забравил „Аделсън Лий“? Боже господи, още ги сънувам. На теб петстотин акции от „Аксон“ може и да ти се струват като подигравка, ама не е така. Това е най-многото, което Дафи може да направи за теб.

– Галеща ухото искреност – измърмори Гари. – Хайде, кажи ми сега пак дали наистина си забравил, че ставаше дума за пет хиляди.

– Добре, добре, аз съм задник. Благодаря, че ми го напомни. Но не мога да ти осигуря повече от хиляда общо, без да питам ония горе. За да ти даде пет хиляди, Дафи иска лично Дик Хеви да му разпише заповедта. И тъй като спомена „Аделсън Лий“, Дик ще ми обясни, че „Корстейтс“ взеха четирийсет хиляди, „Фърст Делауеър“ взеха трийсет хиляди, TIAA-CREF взеха петдесет хиляди и така нататък надолу по линията. Числата понякога са жестоки, Гари. Ти ми помогна с двайсет хиляди, ние ще ти помогнем с петстотин. Ако настояваш, ще пробвам с Дик. Но мога да измъкна още петстотин от Дафи само като му кажа, че и през ум не ти е минавало, че доскоро е бил плешив. Пфу, чудото „Рогейн“!22 Но имай предвид, че това е от онези сделки, при които Дафи е в ролята на Дядо Коледа. Той знае дали си слушкал, или не. Или, по-точно, знае за кого работиш. Честно казано, за да получиш вниманието, което искаш, трябва да утроиш размера на инвестициите си.

22 Лекарство против косопад. – Б. пр.

Размерът нямал значение ли? Като изключим обещанията някой ден да купи с парите на „СенТръст“ боклучави акции (заради което можеше да остане без работа), Гари нямаше друго средство за натиск върху Пъдж Портли. Все още обаче разполагаше с инструменти за морален натиск под формата на обидно малката сума, която „Аксон“ беше платил за патента на Алфред. Въртейки се в леглото снощи, беше съчинил ясно, премерено послание, което щеше да отправи към служителите на „Аксон“ този следобед: „Погледнете ме в очите и ми кажете, че това, което сте предложили на баща ми, е честно и почтено. Баща ми си има свои си причини да го приеме, но аз знам как сте постъпили с него. Разбирате ли ме? Не съм някой старец от Средния запад. Знам какво сте направили. И сигурно си давате сметка, че няма да напусна тази зала без гарантирани пет хиляди акции. Бих могъл да настоявам и за извинение, но вместо това ви предлагам едно открито споразумение между зрели хора. Което, между другото, няма да ви струва нищо. Ни-щич-ко. Nada. Niente“.

– Синаптогенеза! – извика говорителят от видеоматериала на „Аксон“.

7. Не, това не е от Библията!

Професионалните инвеститори в Зала Б избухнаха в смях.

– Възможно ли е това да е някаква измама? – попита Денис.

– Защо ще купуват патента на татко, ако е измама? – отвърна Гари.

Тя поклати глава.

– Приспа ми се.

Гари добре я разбираше. От три седмици не беше спал като хората. Вътрешният му часовник се беше обърнал на 180 градуса, нощем не можеше да мигне, а по цял ден очите му се затваряха и на него му беше все по-трудно да повярва, че проблемът му не е неврохимичен, а личен.

Колко е бил прав да прикрива от Каролин десетките предупредителни знаци през изминалите месеци! Колко безпогрешна беше интуицията му, че предполагаемият недостиг на трети неврофактор ще лиши от легитимност моралните му аргументи! Сега Каролин можеше да прикрие враждебността си към него зад „загрижеността си“ за „здравето“ му. Тромавите му бойни единици за конвенционални семейни войни не можеха да се мерят с тези биологични оръжия. Гари ожесточено нападаше личността ѝ, тя геройски атакуваше болестта му.

Възползвайки се от това стратегическо преимущество, Каролин беше предприела поредица от гениални тактически ходове. Чертаейки бойните си планове за първите почивни дни след обявяването на войната, той допусна, че Каролин ще се свие в кръгова отбрана както предишния уикенд – ще се вдетинява и ще си играе с Арон и Кейлеб, като ги насъсква да се подиграват на „глупавия стар татко“. Затова в четвъртък вечер той ѝ устрои засада. Предложи на Арон и Кейлеб да отидат да карат колела в Поконос, да тръгнат на зазоряване, за да имат цял ден „по мъжки“, в който Каролин не можеше да участва заради секнатия кръст.

В отговор обаче Каролин ентусиазирано го подкрепи. Призова момчетата да тръгнат и „да си прекарат приятно с баща си“. Странно натърти на тези думи и Арон и Кейлеб като по сигнал заповтаряха: „Страхотно, тате!“. И тогава изведнъж на Гари му просветна. Осъзна защо в понеделник вечерта Арон беше дошъл да му се извини, задето го нарекъл „ужасен“, защо във вторник Кейлеб, за първи път от месеци, го покани да ритат топка и защо в сряда Джоуна му донесе върху коркова подложка второ мартини, приготвено от Каролин. Разбра защо децата му бяха станали послушни и загрижени: Каролин им беше казала, че баща им е болен от клинична депресия. Какъв гениален номер! Нито за миг не се усъмни, че е номер – „загрижеността“ на Каролин беше чиста измама, бойна тактика, начин да избегне Коледата в Сейнт Джуд, тъй като в очите ѝ все така нямаше и следа от топлина и ласка, не мъждукаха искрици.

– Да не си казала на момчетата, че съм в депресия? – попита я Гари в тъмното от отсрещния край на четвъртакровата спалня. – Каролин? Излъгала ли си ги за психическото ми състояние? Затова ли са станали толкова послушни?

– Послушни са, защото искат да ги заведеш в Поконос да карат колела.

– Надушвам нещо гнило в тази работа.

– Знаеш ли, наистина ставаш параноичен.

– Мамка му, мамка му, мамка му!

– Гари, плашиш ме.

– Изкарваш ме луд! Прилагаш ми най-подлия номер на света! Най-гадния!

– Моля те, чуй се само какви ги говориш.

– Отговори ми! Казала ли си им, че съм в депресия? Че съм в труден период?

– А не си ли?

– Отговори ми на въпроса!

Тя обаче не отговори. Не обели нито дума повече, макар че той повтаря въпроса си половин час, като всеки път замълчаваше за миг-два, така че Каролин да има възможност да се обади, но тя мълчеше.

В сутринта на колоездачната обиколка беше толкова смазан от липсата на сън, че единствената му амбиция беше просто да издържи физически. Натовари трите колела в просторния и сигурен форд „Стомпър“ на Каролин, шофира два часа, свали велосипедите и въртя педалите миля след миля по неравните пътеки. Момчетата препускаха далече напред. Когато ги настигнеше, те вече си бяха починали и бяха готови да продължат. Не проявиха никаква инициатива да го заговорят, но си бяха надянали изражения на приятелско очакване, все едно се надяваха Гари да направи някакво признание. Само че на неврохимично ниво положението му беше катастрофално и нямаше какво друго да им каже, освен: „Хайде да изядем сандвичите“ и „Последно изкачване и след това се връщаме“. Привечер натовари обратно колелата във форда, шофира два часа и ги разтовари с нарастващ прилив на анхедония.

Каролин излезе да ги посрещне и заобяснява на по-големите момчета колко са се забавлявали двамата с Джоуна. Обяви, че се е зарибила по „Хрониките на Нарния“. След това цяла вечер тя и Джоуна си говореха за Аслан, Каир Паравел и Рипичийп, за детския форум за Нарния в интернет, който Каролин беше намерила, и за страницата на К. С. Луис, където имало страхотни игри и други невероятни неща, които можело да се поръчат.

– Има компютърна игра „Принц Каспиан“ – обясни Джоуна на Гари. – Нямам търпение да я пробвам.

– Изглежда доста интересна и добре направена – рече Каролин. – Показах на Джоуна как да я поръча.

– Има един гардероб – заобяснява Джоуна. – Като щракнеш с мишката върху него, влизаш в Нарния. И вътре е пълно с готини неща, които можеш да си поръчаш.

Огромно беше облекчението на Гари, когато на следващата сутрин, поклащайки се като разнебитен от бури кораб, стигна до сигурното пристанище на работната седмица. Нямаше друг избор, освен да позакърпи що-годе платната, да следва курса и да не бъде депресиран. Въпреки тежките загуби, той беше убеден в победата. Още при най-първото си скарване с Каролин преди двайсет години, когато седеше сам в апартамента си, гледаше мач на „Филис“ и слушаше как телефонът му звъни през десет минути, през пет, през две, беше разбрал, че в туптящото сърце на Каролин се крие отчаяна несигурност. Оттеглеше ли Гари любовта си, рано или късно тя идваше да потропа на гърдите му с малкото си юмруче и скланяше глава пред волята му.

Само че Каролин не показваше никакви признаци на омекване. Късно нощем, когато Гари от бяс и гняв не можеше да затвори очи, още по-малко да заспи, тя любезно, но твърдо отказваше да поведат спор. Беше категорично непреклонна в отказа си да обсъждат Коледа; заяви, че да слуша Гари да говори за това, било като да гледа алкохолик да си сипва питие.

– Какво искаш от мен? – попита я Гари. – Кажи ми какво искаш да чуеш от мен?

– Искам да поемеш отговорност за психичното си здраве.

– Боже господи, Каролин! Грешен, грешен, грешен отговор!

Междувременно Дискордия, богинята на съпружеския раздор, беше сключила съюз със самолетните компании. В „Инкуайърър“ излезе на цяла страница реклама за изключително атрактивна разпродажба на билети на „Мидланд Еърлайнс“, включително билет за отиване и връщане от Филаделфия до Сейнт Джуд само за 198 долара. Само четири дни в края на декември бяха изключени от промоцията; ако останеха един-единствен ден повече по Коледа, Гари можеше да заведе цялото си семейство до Сейнт Джуд и обратно (без прехвърляния!) за по-малко от хиляда долара. Той помоли агента си да му запази пет билета и всеки ден потвърждаваше заявката. Накрая, в петък сутринта – разпродажбата изтичаше в полунощ – съобщи на Каролин, че ще купи билетите. В съответствие със строгата си политика да не обелва дума за Коледа, Каролин се обърна към Арон и го попита научил ли си е за контролното по испански. В духа на окопната война Гари се обади от кабинета си в „СенТръст“ и потвърди купуването на билетите. След това се свърза с лекаря си и поиска някакво приспивателно, нещо по-силно от хапчетата, които се продаваха без рецепта. Доктор Пиърс обаче веднага отхвърли идеята за приспивателно. Каролин, обясни той, била споменала, че съпругът ѝ може да е в депресия, а приспивателното със сигурност нямало да му помогне за нея. Дали вместо това Гари не искал да намине през кабинета му да поговорят?

След като остави телефона, Гари за миг си позволи да си се представи разведен. Но три бляскави и идеализирани образа на синовете му, над които бяха надвиснали като ято прилепи мрачни опасения за финансовите последствия от развода, бързо прогониха тази мисъл от главата му.

В събота бяха на гости на Дрю и Джейми и той прерови аптечката на приятелите си, надявайки се да намери поне шишенце валиум, но не извади късмет.

Вчера му се обади Денис и настоя – с плашещо строг глас – да обядват заедно. Каза, че била видяла Инид и Алфред в Ню Йорк в събота. Чип и приятелката му се появили за миг и изчезнали.

Лежейки буден снощи, Гари се питаше дали тези номера имаше предвид Каролин, когато обясняваше, че Чип е „достатъчно честен“ да си каже какво може и какво не може да „приеме“.

– Клетките биват генетично препрограмирани да отделят фактор, способстващ растежа на невроните, само при локално активиране! – обяви бодро видеообразът на Ърл Еберле.

Привлекателна млада манекенка с каска „Еберле“ на главата се готвеше да бъде пъхната в апарат, който да обучи мозъка ѝ как да командва краката така, че отново да ходят.

Актриса с измъчен, човеконенавистен и гневен вид придърпваше устни, а на отделен кадър анимация показваше избуяването на дендрити и образуването на нови синаптични връзки в мозъка ѝ. След миг жената успя сама, без помощта на пръстите, да се усмихне, макар и плахо. След още един миг вече се усмихваше ослепително до уши.

„КОРЕКТОЛ“: ТОВА Е БЪДЕЩЕТО!

– Корпорация „Аксон“ е щастливият притежател на пет патента, които защитават тази мощна технология – заяви Ърл Еберле. – Те, наред с още осем, които са в процес на регистрация, представляват непреодолима преграда, гарантираща сигурност за сто и петдесетте милиона долара, които сме вложили в изследвания и разработки. „Аксон“ е световнопризнат лидер в тази област. Отчетите ни за последните шест години показват нарастващи постъпления, а през настоящата очакваме приходите ни да надхвърлят осемдесет милиона долара. Нашите инвеститори могат да бъдат сигурни, че всеки цент и всеки долар, които наберем на 15 декември, ще бъдат вложени в развитието на този чудодеен, може би от историческо значение продукт.

„Коректол“ – това е бъдещето! – заключи Еберле.

– Това е бъдещето! – обади се и гласът зад кадър.

– Това е бъдещето! – припяха в хор красивите студенти със зубърски очила.

– На мен миналото ми харесваше – измърмори Денис и надигна безплатно предоставената половинлитрова бутилка вносна вода.

На Гари му се струваше, че въздухът в Зала Б е крайно недостатъчен за толкова много хора. Може би имаше някакъв проблем с вентилацията. Лампите светнаха и между масите защъкаха безшумни сервитьори с покрити с капаци чинии.

– Сигурно е сьомга – рече Денис. – Не, сигурна съм, че е сьомга.

От меките фотьойли – с каквито обичаха да обзавеждат телевизионните студиа – в дъното на подиума се надигнаха трима души, които по странна асоциация напомниха на Гари за медения му месец в Италия. Двамата с Каролин бяха посетили една катедрала някъде в Тоскана, може би в Сиена, където в музея имаше големи средновековни статуи на светци, навремето издигали се на покрива на катедралата, и всички те бяха с вдигнати ръце като помахващи за поздрав кандидат-президенти и с благочестиви усмивки на непоклатима вяра.

Най-възрастният от благочестивата троица, червенобузест мъж с очила без рамки, протегна ръка, все едно да благослови присъстващите.

– Така! – поде той. – Така! Аз съм Джо Прагър, главният юрисконсулт на „Браг Нътър“. Вляво от мен е Мерили Финч, главен изпълнителен директор на „Аксон“, а вдясно Дафи Андерсън, най-важният мениджър в „Хеви и Ходап“. Надявахме се Кърли да благоволи да се присъедини към нас, но той е страшно зает, в момента дава интервю в Си Ен Ен. Така че позволете ми да отправя няколко предупреждения – отворете си хубаво ушите! – и ще дам думата на Дафи и Мерили.

– Гепи, Келси! Слушам те, бебче, говори – извика съседът на Гари.

– Първо предупреждение – продължи Прагър. – Моля, отбележете си, че резултатите на Кърли са предварителни и неокончателни. Това е само първият етап от изследванията, приятели. Има ли някой, да не ме е чул? Тези най-отзад? – Той проточи врат и заръкомаха към най-далечните маси, където седеше Гари. – Свалям картите: това е първият етап от изследванията. „Аксон“ не разполага и не твърди, че разполага, с разрешение от Агенцията по безопасност за втория етап от изпитанията. А какво идва след втория етап? Трети! А след него? Задълбочен преглед, който може да забави пускането на продукта с още три години. Приятели, чувате ли ме? Става дума за клинични резултати, които са изключително интересни, но неокончателни. Така че, caveat emptor^23. Ясен ли съм?

23 Купувачът действа на свой риск (лат.). – Б. пр.

Прагър се мъчеше да не се ухили. Мерили Финч и Дафи Андерсън също хапеха устни, сякаш и те криеха някакви срамни тайни или убеждения.

– Второ предупреждение. Този вдъхновяващ видеоматериал, който изгледахте, не е проспект. Представянето на Дафи, както и представянето на Мерили не са предварително подготвени и, отново повтарям, не могат да бъдат възприемани като проспект...

Появи се сервитьор и поднесе на Гари сьомга върху задушена леща. Денис отказа предястието.

– Няма ли да хапнеш? – прошепна Гари.

Тя поклати глава.

– Хайде, Денис! – Незнайно защо се почувства обиден. – Може да преглътнеш няколко хапки с мен.

Денис го погледна в очите, изражението ѝ беше неразгадаемо.

– Малко ме боли стомахът.

– Ако искаш, да си тръгваме?

– Не, просто няма да ям.

На трийсет и две години, Денис все още беше красива, но дългите часове край готварската печка бяха започнали да превръщат лицето ѝ в порцеланова маска, което все по-силно притесняваше Гари. Все пак тя беше малката му сестричка. Струваше му се, че тя не усеща колко бързо отлитат годините, в които можеше да се омъжи и да има деца. За него кариерата ѝ беше някаква зла магия – попаднала под властта ѝ, Денис работеше по шестнайсет часа на ден и живееше като отшелник. Гари се боеше – смяташе, че като по-голям брат има това право, – че когато тя се събуди от този омагьосан сън, ще е твърде възрастна, за да създаде семейство.

Той бързо изгълта сьомгата си, докато тя отпиваше от вносната вода.

На подиума изпълнителната директорка на „Аксон“, четирийсетина годишна блондинка с интелигентно враждебно излъчване на университетски декан, говореше за странични ефекти.

– С изключение на главоболие и замайване, за които е нормално да се появят, до този момент не сме регистрирали нищо друго. Не забравяйте, че нашата технология се използва от няколко години и не са установени значителни вредни ефекти. – Мерили Финч посочи към залата. – Да, сивият „Армани“?

– Няма ли и разслабително средство със същото име „Коректол“?

– А, да – закима рязко Финч. – Пише се по-различно, но звучи по същия начин. С Кърли обмислихме десетки хиляди наименования, но след това си дадохме сметка, че за болните с алцхаймер и паркинсон, както и за страдащите от тежки депресии името няма никакво значение. Дори и да го наречем „Карцино-Азбесто“, пак ще се тълпят при нас. Голямата идея на Кърли – заради която е готов да преглътне гадните шегички и подигравките – е, че след двайсет години в САЩ няма да остане нито един затвор благодарение именно на нашия метод. Имам предвид, нека бъдем реалисти, че ние живеем в епохата на медицинските открития. Няма никакво съмнение, че ще се появят и конкурентни методи за лечение на паркинсон и алцхаймер. Някои от тях може да бъдат пуснати в масова употреба и преди „Коректол“, така че за повечето мозъчни заболявания нашият продукт ще е просто едно от многото оръжия в арсенала. Несъмнено най-доброто, но все пак едно от многото. От друга страна, когато става дума за обществени заболявания, за мозъка на престъпниците, няма друга възможност на хоризонта. Или „Коректол“, или затворът. Така че името гледа към бъдещето. Предявяваме претенции към цял един нов свят. Забиваме испанското знаме в пясъка.

От една маса в ъгъла, заета от опърпано облечен кротък контингент, навярно мениджъри на малък профсъюзен фонд или пък управляващите даренията в Пен и Темпъл^24, се разнесе мърморене. Една жена с телосложението на щъркел се изправи и извика:

24 Прозвища на Пенсилванския университет и университета „Темпъл“. – Б. пр.

– И какво, ще препрограмирате мозъка на престъпниците да се наслаждават на размахването на метлата?

– Да, това е в сферата на постижимото – отвърна Финч. – Възможно е да се направи подобна поправка в съзнанието, друг е въпросът дали тя е най-добрата.

Жената като че ли не можеше да повярва на ушите си.

– Не е най-добрата? Това е етичен кошмар!

– Живеем в свободна страна, инвестирайте в алтернативни източници на енергия – пошегува се Финч, тъй като по-голямата част от присъстващите бяха на нейна страна. – Купете си акции от геотермални извори. Или на доставчици на слънчева енергия, те са евтини и напълно праведни. Следващият, моля? Вие, с розовата риза?

– Не сте с всичкия си! – Възмутената дама отказваше да се предаде. – Ако си мислите, че американският народ...

– Миличка – директорката на „Аксон“ се възползва от преимуществото на забодения на ревера си микрофон и тонколоните, – американският народ гласува в полза на смъртното наказание. Мислиш ли, че няма да подкрепи една обществено конструктивна алтернатива като нашата? След десет години ще видим кой е с всичкия си и кой – не. Да, вие с розовата риза на трета маса, слушам ви.

– Извинете – настояваше жената, – искам да напомня на потенциалните ви инвеститори за Осмата поправка...

– Благодаря. Много ви благодаря. – Устните на Финч, разтегнати в дежурна усмивка, потрепваха нервно. – Като стана дума за забраната за жестоки и прекомерни наказания, позволете ми да ви предложа да се разходите само няколко преки на север от тук до „Феърмаунт Авеню“. Идете и огледайте щатския затвор там. Първият модерен затвор в света, построен през 1829 година, строг тъмничен режим до двайсет години, кошмарен процент самоубийства, нулев поправителен ефект и – обърнете внимание – това все още е основният модел за изправително заведение в САЩ днес. Но Кърли не говори за това по Си Ен Ен, приятели. Той говори за милиона американци с паркинсон и четирите милиона с алцхаймер. Това, което ви казвам сега, нека си остане между нас. Факт е обаче, че сто процента доброволно приетата алтернатива на затвора е точно обратното на жестоко и прекомерно наказание. От всички възможни начини за използване на „Коректол“ този е най-хуманният. Това е либералната представа за бъдещето: истинско, постоянно, доброволно себеоблагородяване.

Клатейки глава с настойчивостта на човек, когото нищо не би могло да накара да промени възгледите си, щъркокраката дама се отправи към вратата. Съседът на Гари с дванайсетте хиляди акции на „Ексон“ вдигна шепи към устата си и задюдюка.

Младите мъже от околните маси последваха примера му, подсвиркваха и подвикваха, все едно бяха на футболен мач, и така подхранваха, опасяваше се Гари, презрението на сестра му към неговия свят. Денис се беше привела и смаяно зяпаше онзи с дванайсетте хиляди акции на „Ексон“.

Дафи Андерсън – мъж с телосложението на футболен защитник, с гъсти буйни бакенбарди и старателно сресана нагоре коса – пристъпи напред да отговаря на финансовите въпроси. Обясни, че търсенето на акции било „доволно предостатъчно“. Сравни пламналия към първичното предлагане интерес с „поглъщането на лъжица къри“ и „жегата в Далас през юли“. Отказа да разкрие на каква цена „Хеви и Ходап“ ще пуснат акциите на „Аксон“. Заяви, че цената ще е „справедлива“, и намигвайки, добави: „Нека пазарът свърши работата си“.

Денис докосна Гари по рамото и му посочи една маса зад подиума, на която Мерили Финч се тъпчеше със сьомга.

– Жертвата ни се храни. Сега е моментът да я сгащим.

– Защо? – попита той.

– За да запишем татко за изпитанията.

Идеята Алфред да участва във втория етап на изпитанията на новата технология изобщо не беше по вкуса на Гари, но ако оставеше Денис да повдигне въпроса за заболяването на баща им и така да предизвика състрадание към семейството и да установи моралните основания на Ламбъртови да се ползват с благоразположението на „Аксон“, можеше да подобри шансовете си да получи своите пет хиляди акции.

– Ти говори – каза той и се изправи. – После и аз искам да я питам нещо.

Двамата тръгнаха към подиума, след тях се заизвръщаха глави и с възхищение оглеждаха краката на Денис.

– Какво точно от моя отговор „Без коментар“ не разбрахте? – попита Дафи един инвеститор и в залата избухна смях.

Бузите на изпълнителната директорка на „Аксон“ бяха издути като на хамстер. Мерили Финч вдигна салфетка към устните си и подозрително огледа двамата натрапници.

– Умирам от глад – рече тя. Така слабите жени се оправдаваха, че са от плът и кръв. – След няколко минути ще нагласят още маси, ако нямате нищо против да почакате.

– Идваме по полуличен въпрос – отвърна Денис.

Финч едва не се задави – може би се смути или пък не беше сдъвкала добре.

– Да?

Двамата се представиха и Денис спомена писмото, получено от Алфред.

– Трябва да хапна нещо – измърмори Финч, загребвайки от лещата. – Мисля, че Джо е писал на баща ви. Предполагам, че там вече всичко е изчистено. Той с радост ще говори с вас, ако имате други въпроси.

– Нашият въпрос е по-скоро към вас.

– Извинявайте. Само още една хапка. – Финч сдъвка сьомгата с усилно движение на челюстите, преглътна и хвърли салфетката в чинията. – Що се отнася до този патент, честно казано, възнамерявахме да го използваме, без да искаме разрешение. Всички останали го правят. Но Кърли също е изобретател и затова искаше да постъпи правилно.

– Честно казано – обади се Гари, – би било правилно да предложите повече.

Езикът на Финч се провираше от вътрешната страна на долната устна като котка под одеяло.

– Вероятно имате доста преувеличена представа за постиженията на баща ви. През шейсетте тези гелове са били обект на много изследвания. Ако не се лъжа, откриването на електрическата анизотропия се смята за заслуга на екип в „Корнъл“. Освен това според Джо формулировката на патента не е съвсем прецизна. В него дори не става дума за мозъка, а за „човешки тъкани“. При патентите правото е на страната на по-силния. Така че предложението ни е доста щедро.

Гари надяна изражението си „Аз съм идиот“ и погледна към подиума, където доброжелатели и молители обсаждаха Дафи Андерсън.

– Баща ни няма никакви претенции – увери я Денис. – И сигурно ще се радва да научи подробности за вашите разработки.

Завързване на женско приятелство, създаване на приятна атмосфера – на Гари му се доповръща.

– В коя болница беше той? – попита Финч.

– Той не е лекар, а железопътен инженер. Лабораторията му беше у дома в мазето.

Директорката на „Аксон“ се изненада.

– Постигнал е това като аматьор?

Гари се подвоуми коя представа за Алфред го дразни повече: проклетият стар тиран, направил гениално откритие в мазето, а след това позволил да го измамят и да го лишат от полагащото му се богатство или завеяният аматьор, който изобщо не е съзнавал, че повтаря стъпките на истински химици, прахосвал е тъй необходимите за семейството пари, за да регистрира непрецизно формулиран патент, и сега получаваше трохи от масата на Ърл Еберле. И двете го вбесяваха.

Може би все пак беше по-добре, че старецът не беше обърнал внимание на съветите му и беше взел парите.

– Татко е с паркинсон – рече Денис.

– О, съжалявам.

– Затова се питахме дали не можете да го включите в изпитанията на вашия... ъъъ... продукт.

– Вероятно е възможно. Ще трябва да питам Кърли. От това ще излезе чудесна история, хората ще я харесат. Баща ви тук ли живее?

– В Сейнт Джуд.

Мерили се намръщи.

– Няма как да стане, ако не го водите в Швенксвил два пъти седмично в продължение на шест месеца.

– Това не е проблем – увери я Денис и се обърна към Гари. – Нали?

Разговорът изобщо не беше по вкуса на Гари. Здраве-здраве, жена-жена, приятно-приятно, спокойно-спокойно. Той не отговори.

– Как е психически? – попита Финч.

Денис отвори уста, но в първия момент от нея не излезе нищо.

– Добре – отвърна тя, след като се посъвзе. – Добре е.

– Няма деменция?

Денис облиза устни и поклати глава.

– Няма. Понякога губи представа къде е, но... не, няма.

– Объркването може да е от лекарствата – рече Финч – и ако е така, е поправимо. Но деменцията и алцхаймер не влизат в обхвата на втория етап от изпитанията.

– С акъла си е – каза Денис.

– В такъв случай, ако е в състояние да изпълнява нашите указания и има желание да дойде на изток през януари, Кърли може да се опита да го включи. Ще се получи добра история за медиите.

Финч извади визитка, сърдечно стисна ръката на Денис, по-хладно тази на Гари и пое към обкръжилата Дафи Андерсън тълпа.

Гари я последва и я хвана за лакътя. Тя сепнато се обърна.

– Слушайте, Мерили – прошепна той, тонът му говореше: „Хайде да бъдем реалисти, ние, възрастните, може да си спестим тези глупости с приятните приказки“. – Радвам се, че според вас от баща ми ще излезе „добра история“. И е много щедро от ваша страна да му дадете пет хиляди долара. Но според мен вие имате нужда от нас повече, отколкото ние от вас.

Финч махна на някого и му даде знак, че идва след секунда.

– Всъщност ние изобщо не се нуждаем от вас. Така че не съм сигурна за какво точно става дума.

– Семейството ми иска да закупи пет хиляди акции от вашата емисия.

Тя се изсмя като изпълнителен директор, работещ по осемдесет часа седмично.

– Точно това искат и всички останали тук! Затова сме довели инвестиционни банкери. Извинете ме, моля...

Директорката на „Аксон“ се дръпна и изчезна. В стълпотворението от тела на Гари му беше трудно да диша, беше бесен на себе си, задето се беше унизил да се моли, беше бесен, че позволи на Денис да го придружи, беше бесен, че е Ламбърт. Закрачи устремено към вратата, без да изчака сестра си.

Между „Четирите сезона“ и съседния небостъргач с офиси имаше направена от някоя корпорация градинка, която беше толкова богато засадена с цветя и безукорно поддържана, че приличаше на компютърно изображение на райско кътче от търговски сайт в интернет. Щом навлязоха в нея, Гари най-сетне намери отдушник да излее гнева си.

– И къде, по дяволите, си мислиш, че ще отседне татко, ако дойде тук?

– В началото при мен, после при теб – отвърна Денис.

– Ти си на работа по цял ден. А татко заяви, че не желае да остане у дома повече от четирийсет и осем часа.

– Няма да е като миналата Коледа. Повярвай ми. В неделя останах с впечатлението...

– А и как ще ходи до Швенксвил два пъти седмично?

– Какво ти става, Гари? Не искаш ли татко да се пробва с новото лечение?

При появата на връхлитащите разгневени противници, двама служители от близките офиси побързаха да освободят една мраморна пейка. Денис седна и ядосано скръсти ръце. Гари обикаляше край нея с юмруци на кръста.

– През последните десет години татко не си е мръднал пръста, за да се погрижи за себе си – заяви той. – Седи си в проклетото синьо кресло и се самосъжалява. Не знам защо си мислиш, че изведнъж ще започне...

– Ако повярва, че може да го излекуват...

– И защо? За да изкара в депресия още пет години и да умре нещастен на осемдесет пет, вместо на осемдесет? Какво ще спечели от това?

– Може би е в депресия, защото е болен.

– Извинявай, но това са глупости, Денис. Пълни глупости! Той е в депресия отпреди да се пенсионира. Беше в депресия още когато нямаше никакви проблеми със здравето.

На няколко метра от тях бълбукаше малък фонтан и създаваше някакво усещане за лично пространство. В оградения от околните покриви правоъгълник частно небе се беше появило едно свободно облаче. Слънчевите лъчи падаха косо и не прежуряха.

– А ти какво щеше да правиш, ако майка само ти мърмори да излезеш навън, непрестанно ти върви по петите и се държи така, все едно изборът ти на кресло е морален проблем? Колкото повече му опява да стане и да се раздвижи, той толкова повече си седи. И колкото повече си седи, толкова...

– Денис, живееш в някаква приказна измислица.

Тя го изгледа с омраза.

– Не ми се прави на големия батко! Ти също живееш в измислица, но твоята е, че татко е някаква износена стара машина. Той е човек, Гари. Има си душа. И е добър с мен, поне...

– Да, но с мен не е – прекъсна я Гари. – И е егоистичен и груб към майка. Ако питаш мен, щом иска да си стои в креслото и да си проспива живота, нямам нищо против. Даже ми харесва. Съгласен съм. Но първо нека да изнесем това кресло от триетажната къща, която се събаря и обезценява. Нека осигурим на мама малко качество на живот. А той може да си седи в креслото и да се самосъжалява, докато свят светува.

– Тя обича къщата. За нея къщата е качество на живот.

– Значи, и тя живее в някакъв измислен свят! Какво като обича къщата, след като трябва да върви по петите на стареца двайсет и четири часа в денонощието!

Денис присви очи и издуха кичур коса от челото си.

– Ти живееш в измислен свят – заяви тя. – Смяташ, че ще бъдат щастливи в двустаен апартамент в град, в който познават само теб и мен. А знаеш ли за кого е удобно това? За теб!

Той размаха ръце.

– За мен, така ли? Писна ми да се тревожа за къщата в Сейнт Джуд. Писна ми да пътувам постоянно до там. Писна ми да слушам колко е нещастна майка. Това, което е удобно за мен и за теб, е за предпочитане пред онова, което не е удобно за никого. Майка живее с инвалид. Той си е изпял песента, свършил е, финито, край, платил си е дивидентите. А тя все още си мисли, че ако баща ни положи малко усилия, всичко ще бъде наред и животът ще е както преди. Е, имам новина за вас: това няма как да стане.

– Ти не искаш той да се оправи.

– Денис – Гари разтърка очи. – Имаха пет години, преди да се разболее. И какво правеше той по цял ден? Гледаше местните новини и чакаше мама да му сготви. Това е реалността. Искам да се махнат от онази къща...

– Гари...

– Да се настанят в дом някъде тук и не ме е страх да го кажа.

– Гари, чуй ме! – Денис се приведе към него, настойчивата ѝ доброжелателност го раздразни още повече. – Татко може да дойде при мен за шест месеца. И двамата могат да дойдат, ще им нося храна от ресторанта, не е проблем. Ако той се почувства по-добре, ще се върнат у дома. Ако не се оправи, ще имат шест месеца да видят дали им харесва да живеят във Филаделфия. Какво му е лошото на това?

Не знаеше какво му е лошото. Но вече чуваше жлъчните възхвали на Инид колко е прекрасна Денис. И тъй като не можеше да си представи Каролин и Инид да живеят в разбирателство в една къща шест дни, камо ли шест седмици или шест месеца, не беше в състояние, дори и формално, да предложи да приеме родителите си у дома.

Вдигна поглед към ярката белота, която подсказваше за приближаването на слънцето иззад небостъргача. Хризантемите, бегонията и летните гербери в лехите бяха като манекенки по бикини в музикален видеоклип, засадени разцъфнали в съвършенство и обречени на изтръгване, преди цветовете им да успеят да опадат, преди листата им да се покрият с черни точки и да окапят. Гари винаги беше харесвал корпоративните градини като сцена за действията на привилегированите, като символ на разглезеността, но не биваше да иска прекалено много от тях. Не биваше да идва при тях в мигове на нужда.

– Както желаеш – заяви той. – Чудесен план. Щом си решила да се нагърбиш с черната работа, нямам нищо против.

– Добре, остави черната работа на мен – веднага се съгласи Денис. – А какво ще правим за Коледа? Татко държи и вие да дойдете.

Гари се изсмя.

– И той ли е намесен вече!

– Прави го заради мама. А тя наистина, ама наистина го иска.

– Разбира се, че го иска. Та тя е Инид Ламбърт. Какво би искала Инид Ламбърт, ако не Коледа в Сейнт Джуд?

– Аз мисля да отида – каза сестра му. – Ще се опитам да замъкна и Чип и според мен и вие петимата трябва да дойдете. Всички трябва да се съберем – заради тях.

Затрептялата в гласа ѝ добродетелна нотка накара Гари да стисне зъби. Лекция за Коледа беше последното, от което имаше нужда в този октомврийски следобед, когато стрелката, отчитаща наличието на трети фактор, клонеше към яркочервената нула.

– Татко беше малко странен в събота – продължи Денис. – Каза: „Не знам още колко време ми остава“. И двамата говореха така, все едно това е последната им Коледа. Беше доста притеснително.

– Разчитай на мама да подбере точните думи за емоционална принуда! – възкликна Гари.

– Да, така е. Но мисля, че този път си вярваше.

– Не се и съмнявам! Но ще си помисля! Само че, Денис, не е толкова лесно да се вдигнем и петимата. Изобщо не е толкова лесно! Особено когато е много по-разумно да останем тук! Нали? Нали?

– Знам, съгласна съм – отвърна спокойно сестра му, но пак настоя: – Имай предвид, че това ще е само едно изключение.

– Казах, че ще си помисля. Нищо повече не мога да направя! Ще си помисля! Ще си помисля! Доволна ли си?

Изблиците му я озадачиха.

– Добре, хубаво. Благодаря ти. Само че въпросът е...

– Какъв е въпросът? – Гари ѝ обърна гръб, направи няколко крачки и изведнъж пак се обърна към нея. – Хайде, слушам те, какъв е въпросът?

– Ами мислех си...

– Виж, вече закъснявам с половин час. Трябва да се връщам в офиса.

Денис поклати глава, устата ѝ беше полуотворена, недовършила изречението.

– Нека сложим край на този разговор – отсече брат ѝ.

– Добре, не че искам да звуча като мама, но...

– Твърде късно е за това! Нали? Нали? – изненадано установи, че жестикулира и крещи като побъркан.

– Не искам да звуча като мама, но не бива да чакаш до последния момент за билети. Ето това исках да кажа.

Гари като че ли се канеше да се разсмее, но смехът заседна някъде в гърлото му.

– Чудесно! Права си! Трябва да реша бързо! Да купя билети! Браво, само така! – пляскаше юмрук в дланта си като треньор, подгряващ отбора.

– Какво ти става?

– Нищо! Права си. Трябва да отидем за една последна Коледа, преди да продадат къщата или татко да грохне, или някой да умре. Близо е до ума. Всички трябва да сме там. Очевидно е. Абсолютно си права.

– В такъв случай не разбирам какво те притеснява.

– Нищо! Нищо не ме притеснява!

– Добре, хубаво. – Денис го огледа строго. – Тогава нека те питам нещо друго. Искам да знам защо мама смята, че имам връзка с женен мъж.

Гузно потрепване премина през тялото му като ударна вълна.

– Нямам представа.

– Ти ли си ѝ казал, че имам връзка с женен мъж?

– Как бих могъл да ѝ кажа подобно нещо? Не знам абсолютно нищо за личния ти живот.

– Добре, ти ли си ѝ го подсказал? Намекнал ли си нещо?

– Денис, стига. – Гари беше повъзвърнал увереността, излъчването на търпеливия по-голям брат. – Ти си най-затвореният човек, когото познавам. Как да ѝ кажа нещо?

– Значи, не си, така ли? – попита тя. – Защото все някой го е направил. Някой ѝ е пуснал мухата. И на мен ми мина през ума, че веднъж споменах нещо, което може би си изтълкувал погрешно и си ѝ го предал. Гари, и аз, и тя си имаме достатъчно проблеми, и без да ѝ пълниш главата с такива глупости.

– Знаеш ли, ако не беше толкова потайна...

– Не съм потайна!

– Ако не беше толкова потайна, може би нямаше да имаш този проблем. Все едно нарочно искаш хората да гадаят какво се случва с теб.

– Забелязвам, че не отговаряш на въпроса ми.

Той издиша бавно през зъби.

– Не зная откъде мама е останала с такова впечатление. Не съм ѝ казвал нищо.

– Добре. – Денис се изправи. – Така, аз ще се заема с черната работа. А ти си помисли за Коледа. Ще се видим пак, когато мама и татко минат оттук. Доскоро!

Със смайваща решителност тя се отправи към най-близкия изход, не вървеше толкова бързо, че да си проличи гневът ѝ, но Гари нямаше как да я настигне, без да се затича. Той почака малко да види дали няма да се върне, след това напусна градинката и се насочи към офиса си.

Гари се беше почувствал поласкан, когато малката му сестричка избра да учи в града, в който той и Каролин си бяха купили мечтаната къща. Очакваше с нетърпение възможността да я запознае (по-точно да се изфука с нея) с приятелите и колегите си. Представяше си как тя ще идва на „Семинол Стрийт“ всеки месец и с Каролин ще са като сестри. Представяше си как цялото му семейство, включително и Чип, някой ден ще се установят във Филаделфия. Представяше си племенници и племеннички, гостувания у дома и игри, дълги снежни Коледи на „Семинол Стрийт“. А сега с Денис живееха в един град от петнайсет години, а той имаше чувството, че почти не я познава. Тя никога не го молеше за нищо. Колкото и да беше уморена, винаги се появяваше на „Семинол Стрийт“ с цветя или десерт за Каролин, зъби на акула или комикси за момчетата, виц за адвокати или как се сменя изгоряла крушка за Гари. Беше невъзможно да пробие през порядъчността ѝ, нямаше начин да ѝ обясни дълбокото си разочарование, че от богатото, изпълнено със семейството му бъдеще, което си беше представял, почти нищо не се е сбъднало.

Преди година на един обяд Гари ѝ беше разказал за свой женен „приятел“ (по-точно колега, Джей Паско), който имаше връзка с учителката по пиано на дъщеря си. Спомена, че може да разбере игровия интерес на приятеля си (Паско нямаше намерение да напусне жена си), но не виждал защо учителката по пиано се е захванала с него.

– Не можеш да си представиш защо една жена би искала да има връзка с теб, така ли? – попита Денис.

– Не говорим за мен.

– Но ти си женен и имаш деца.

– Казвам, че не разбирам какво намира тя в него, след като знае, че е лъжец и измамник.

– Най-вероятно тя не харесва лъжците и измамниците като цяло, но прави изключение за мъжа, в когото е влюбена.

– Значи, е някаква самозаблуда.

– Не, Гари, просто това е любовта.

– Е, да се надяваме, че не е късно да се омъжиш по сметка.

Тя се натъжи, грубата икономическа истина като че ли нараняваше либералната ѝ невинност.

– Като видиш някого с деца – поде замислено Денис, – и видиш колко е щастлив заради това, че е родител, неговото щастие те привлича. Невъзможното те привлича. А и нали знаеш, чувстваш се в безопасност, когато си сигурен, че нищо няма да излезе.

– Май говориш от личен опит – подхвърли Гари.

– Емил е единственият мъж без деца, който ме е привличал.

Това го заинтригува. Под прикритието на братска неделикатност той рискува да попита:

– А сега с кого излизаш?

– С никого.

– Да не си се хванала с някой женен мъж? – пошегува се той.

Лицето на Денис едва доловимо пребледня, след това стана с два нюанса по-червено, тя посегна към чашата с водата.

– Не излизам с никого – заяви тя. – Нямам време.

– Не забравяй, че животът не е само готвене. Вече си на години, трябва да започнеш да мислиш какво искаш и как да го постигнеш.

Денис се размърда и даде знак на сервитьора да донесе сметката.

– Може да се омъжа по сметка.

Колкото повече се замисляше за връзките на Денис с женени мъже, толкова повече се ядосваше. Но въпреки това не биваше да го споменава пред Инид. Беше се изтървал заради джина, с който се наливаше на празен стомах, докато слушаше как майка му възхвалява Денис по Коледа, няколко часа след като беше намерено осакатеното финландско еленче и подаръкът от Инид за Каролин се беше появил в контейнера за боклук като удушено бебе. Инид величаеше щедрия мултимилионер, който финансираше новия ресторант на Денис и я беше изпратил на луксозна двумесечна дегустационна обиколка из Франция и Централна Европа, както и усърдието на Денис, нейната целеустременост и скромност, и така завоалирано кореше Гари за „материализма“, „показността“ и „манията за пари“, все едно самата тя не беше доларопоклонничка! Все едно самата тя, ако имаше подобна възможност, нямаше да си купи къща като неговата и да я обзаведе в общи линии по същия начин! Идеше му да ѝ каже: „От трите ти деца, моят живот прилича най-много на твоя! Имам това, което ме научи да искам! И сега, след като го имам, ти го критикуваш!“.

Но вместо това, когато хвойновият дух го завладя изцяло, избухна:

– Защо не питаш Денис с кого спи? Попитай я дали е женен и има ли деца.

– Доколкото знам, сега не излиза с никого – отвърна Инид.

– И все пак я питай – настоя хвойновият дух, – питай я дали е имала връзка с женен мъж. В името на справедливостта си длъжна първо да ѝ зададеш този въпрос, а след това да я величаеш като пример за ценностите на Средния запад.

Инид запуши уши.

– Не искам да зная за това!

– Добре, продължавай все така, зарови си главата в пясъка! – буйстваше безгрижното духче. – Но не искам да слушам повече глупости какъв ангел е Денис!

Гари знаеше, че е нарушил неписаните правила за братско-сестринските отношения. Но се радваше, че го е направил. Радваше се, че Денис отново е на мушката на Инид. Чувстваше се заобиколен, приклещен от критикуващи го жени.

Разбира се, имаше един лесен начин да избяга на свобода: можеше да престане да отхвърля десетките секретарки, минувачки и продавачки, които всяка божа седмица се заглеждаха в стройното му тяло, калаеносивата коса, коженото яке и френските планинарски панталони, нашепвайки без думи: „Ключът е под изтривалката“. Но на този свят нямаше слабини, които би предпочел да обхожда с устни, нямаше коса, която да копнее да стисне в юмрук като златисто копринено въженце на камбанка, нямаше очи, в които да желае да прикове своите в мига на екстаз, освен тези на Каролин. Единственият сигурен резултат от забъркването в любовна афера щеше да е да прибави още една недоволна жена в живота си.

Той се спря пред групичката от човешки същества пред асансьора във фоайето на сградата на „СенТръст“ на „Маркет Стрийт“. Секретарки и компютърни специалисти, одитори и инженери по изчислителна техника се връщаха от късен обяд.

– Сега Лъвът е в асцендент – рече жената, която стоеше до него. – Това е много подходящ момент за ходене на пазар. Лъвът благоприятства изгодните евтини покупки.

– Какво общо има с това Спасителят? – попита събеседничката ѝ.

– Моментът е подходящ и да си спомним за Спасителя – отвърна спокойно първата. – Времето на Лъва е точно за това.

– Лутециеви добавки, комбинирани с големи дози частично хидрогениран витамин Е! – нареждаше трети.

– Настроил е радиото си – обясняваше четвърти, – а това все пак говори добре за него, защото аз поне не знаех, че може да се прави, но той е успял и сега радиото го буди на всеки час точно в и единайсет. Цяла нощ!

Асансьорът най-сетне пристигна. Докато човешката маса се тъпчеше вътре, Гари се зачуди дали да не изчака следващата кабинка, която може би нямаше да е толкова пълна с посредственост и телесни миризми. Но в този момент от „Маркет Стрийт“ влезе млада финансова консултантка, която през последните месеци му се усмихваше подканващо: „Говори ми, докосни ме“. За да избегне сблъсъка с нея, той се шмугна в затварящия се асансьор. Вратите обаче се блъснаха в крака му и пак се отвориха. Младата консултантка се набута до него.

– И пророк Йеремия, момиче, и той говори за лъва. Ето тука го пише в брошурата.

– В три и единайсет сутринта „Клипърс“ водят пред „Гризли“ със 146 на 145, остават дванайсет секунди до края на мача.

Абсолютно никакво ехо в пълния асансьор. Всеки звук замира в дрехи, плът и коси. Въздухът, който вдишваш, преди миг е излязъл от нечии дробове. Гореща гробница.

– Тази брошура е работа на дявола.

– Прочети я, докато си пиеш кафето следобеда, момиче. Какво лошо има в това?

– И двата отбора искат да подобрят шансовете си за следващите си срещи, като загубят иначе този безсмислен мач в края на сезона.

– Лутецият е редкоземен елемент, среща се рядко и се копае в земята, и е чист, защото е от природата!

– Не че ако нагласи радиото за 4,11, няма да чуе късните новини и тогава ще се буди само веднъж. Но в Сидни вървят мачовете за купа „Дейвис“ и там всеки час излизат нови резултати. Как ще ги пропусне?!

Младата финансова консултантка беше ниска, с красиво личице и къносана коса. Тя се усмихна подканващо на Гари. Изглеждаше да е от Средния запад и че е щастлива да е до него.

Гари впи поглед в точка и затаи дъх. Изскачащото „Т“ в средата на името „СенТръст“ го дразнеше. Идеше му да го натисне здраво, все едно беше зърно на гърда, но дори и когато го направеше, пак не оставаше доволен. Получаваше се „Сент-ръст“. Ръждясал цент.

– Момиче, не те карам да си смениш вярата. Това е само добавка към нея, нищо повече. Исая също споменава лъва. Нарича го „лъва на Юдея“.

– Някакъв мач професионалисти срещу аматьори в Малайзия, дето победителят е ясен още преди отборите да са излезли на терена, ама все пак резултатът може да се промени между 2,11 и 3,11. Е, как да го пропусне?

– Не ми трябва на мен нова вяра.

– Шери, момиче, глуха ли си? Слушай ме какво ти говоря. Не е нова вяра, а добавка.

– Гарантирано получаваш копринена гладка кожа плюс осемнайсет процента спад в пристъпите на паника!

– Изобщо не му пука какво мисли Саманта за радиото, дето се разпищява до главата ѝ по осем пъти всяка нощ.

– Имам предвид, че сега е моментът да отидем на пазар, нищо повече.

Младата финансова консултантка се притисна към него, за да направи път на групичка от посвареното човечество да излезе от асансьора, като дори облегна къносаната си главица в гърдите му; Гари си мислеше, че една от причините, заради които беше останал верен на Каролин през двайсетте години брак, беше постоянно растящата му неприязън към допира на друго човешко същество. Да, обичаше съпружеската вярност, да, изпитваше еротична възбуда от спазването на принципите, но в същото време явно някакво кабелче между мозъка и топките му се беше отхлабило, тъй като, докато наум разсъбличаше червенокосото миньонче и проникваше в него, основната му мисъл беше колко задушно и нехигиенично ще е мястото, в което ще изконсумират изневярата – пълен с коли-бактерии килер на чистачките, някой мотел от веригата „Кортярд Мариот“ със засъхнала сперма по стените и чаршафите, фелинозната задна седалка на симпатичния ѝ фолксваген или плимут – какво друго би могла да си позволи да кара?, – отрупаният със спори мокет в миниатюрното ѝ апартаментче за едва-що додрапалите на първото стъпало на кариерната стълбица в Монгомъривил или Коншохокен; всички те щяха да са спарени, непроветрени, събуждащи неприятни представи за кондиломи и хламидии, – и колко ще му е трудно да си поеме дъх, колко жарка ще е плътта ѝ, колко жалки и безуспешни ще са опитите му да не се държи надменно с нея...

Изскочи от асансьора на шестнайсетия етаж и изпълни дробовете си с охладения от климатик въздух.

– Жена ви ви търсеше – съобщи секретарката му Маги. – Поръча веднага да се обадите.

Гари взе купчината съобщения от кутията на бюрото ѝ.

– Каза ли за какво ме търси?

– Не, ама звучеше разтревожена. Обясних ѝ, че сте излезли, но тя продължи да звъни.

Той се затвори в кабинета си и прегледа съобщенията. Каролин се беше обаждала в 13,35, 13,40, 13,50, 13,55 и в 14,10; сега беше 14,25. Стисна победоносно юмрук. Най-сетне, най-сетне някакъв признак на отчаяние!

Набра номера вкъщи и попита:

– Какво е станало?

Гласът на Каролин трепереше.

– Гари, нещо се е случило с мобилния ти телефон. Звънях, а ти не вдигаше. Какво му има?

– Бях го изключил.

– Изключил си го? От един час се опитвам да се свържа с теб, вече трябва да отида за момчетата, но не мога да изляза! Не зная какво да правя!

– Каро, какво е станало?

– Отсреща на улицата има някой.

– Кой?

– Не знам. В една кола. Не знам кой е. Седи там повече от час.

Главичката на члена му се разтапяше като края на запалена свещ.

– Отиде ли да погледнеш кой е вътре?

– Страх ме е. От полицията ми казаха, че улицата е общинска и нищо не могат да направят.

– Прави са. Така е.

– Гари, някой отново е откраднал знака на „Невърест“! – тя направо хлипаше. – Прибрах се на обед и го нямаше. И когато погледнах навън, видях онази кола, а на предната седалка седи някой.

– Каква кола?

– Голямо комби. Стара. За първи път я виждам.

– Там ли беше, когато се прибираше?

– Не знам! Но сега трябва да отида да взема Джоуна, а не искам да изляза, защото знака го няма и онази кола...

– Алармената система работи, нали?

– Но ако ги заваря в къщата...

– Каролин, скъпа, успокой се, ще чуеш алармата...

– Счупени стъкла, виеща аларма, онези приклещени вътре, те сигурно са въоръжени ...

– Чуй, чуй, чуй... Каролин? Ето какво ще направиш. Каролин? – Страхът в гласа ѝ, нуждата, която този страх издаваше, пришпорваха възбудата му; ощипа се през панталоните, за да се върне към реалността. – Набери ме от мобилния телефон. След това излез, качи се в колата и се спусни по алеята. Когато се изравниш с онзи отсреща, спри и го питай през прозореца какво прави там. През цялото време аз ще бъда с теб. Съгласна ли си?

– Добре, добре. Ей сега ще те набера.

Докато чакаше, си представяше пламналото, солено, меко като наранена праскова лице на разплаканата Каролин, шумното подсмърчане при преглъщането на слъзната течност, широко отворената ѝ уста, готова да го поеме. Цели три седмици да не почувства нищо, нито едно трепване дори в мъртвия плъшок, от който изтичаше урината му; да повярва, че Каролин никога повече няма да има нужда от него и че той никога повече няма да я пожелае, а след това, при първия знак от нейна страна, главата му да се замае от страст: ето това беше бракът, който познаваше. Телефонът му зазвъня.

– В колата съм – обяви Каролин след обичайното за мобилните телефони мимолетно забавяне. – Давам назад.

– Не е зле да запишеш номера му. Запиши го, преди да спреш до него. Нека те види, че го записваш.

– Добре, добре.

В дрънчаща миниатюра чуваше тежкото дишане на голямо животно на нейния форд, усилващото се „омммм“ на автоматичната предавка.

– О, мамка му, Гари! – жално извика тя. – Няма го! Не е там! Сигурно ме е видял да излизам и си е тръгнал!

– Добре, чудесно! Нали точно това беше целта?

– Не, той ще завърти през съседната пряка и ще се върне, когато отмина!

Гари я успокои и ѝ даде наставления как да се приближи до къщата, когато се върне с момчетата. Обеща да не изключва мобилния си телефон и да се прибере рано. Сдържа се и не ѝ обясни какво е психическото ѝ състояние в сравнение с неговото.

Депресиран ли? Не беше депресиран. По многобройните прозорци на големия телевизионен екран се точеха лентички с ключовите показатели на процъфтяващата американска икономика. Акциите на „Орфик Мидланд“ се бяха качили с 1,38 за деня. Американският долар се подиграваше с еврото и размазваше йената. Вирджиния Лин се отби и предложи да продадат пакет на „Ексон“ на цена 104. От другата страна на реката се виждаше опустошената равнина на Камдън, Ню Джърси, от тази височина приличаше на издран и изчегъртан кухненски балатум. На юг слънцето сияеше гордо, източник на облекчение; Гари много се дразнеше, когато родителите му дойдеха на гости и времето по Източното крайбрежие се развалеше. Същото слънце огряваше сега и техния круизен кораб някъде на север от Мейн. На телевизионния екран в ъгъла се появи Кърли Еберле. Гари увеличи образа и усили звука, Еберле тъкмо казваше:

– Фитнес уред за мозъка, да, това не е лошо сравнение, Синди.

Водещите на „Всичко за бизнеса. Само за бизнеса“, за които финансовият риск беше само весел спътник на растящите възможности, закимаха мъдро.

– Фитнес уред за мозъка, чудесно – повтори водещата в опит за плавен преход, – а следващият ни материал е за една друга играчка, по която е полудяла Белгия. Производителят твърди, че този продукт може да се окаже по-голям успех от „Бийни бейбис“!

Дойде Джей Паско да помрънка за пазара на облигации. Момичетата на Джей се бяха сдобили с нова учителка по пиано, майка им си беше останала същата. Гари хващаше тук-там по някоя дума от монолога му. Нервите му бяха опънати като в онзи отдавна отминал следобед на петата среща с Каролин, когато и двамата вече така горяха от нетърпение да захвърлят целомъдрието, че всеки час му се струваше като гранитен блок, който окован с вериги затворник трябва да разбие с голи ръце...

Тръгна си в 16,30. Пое с шведската си кола по „Кели Драйв“ и „Линкълн Драйв“, през долината Шулкил, през маранята на автострадата и напечените жилищни блокове край нея, нагоре през сенчести тунели и готически арки от есенни листа покрай река Уисахикон и се озова отново в омагьосаната гора на „Честнът Хил“.

Въпреки трескавите фантазии на Каролин, къщата изглеждаше непокътната. Гари зави с колата по алеята покрай лехата с функия и чашкодрян, от която, както беше казала Каролин, липсваше поредната табелка „Сигурност от Невърест“. Това беше петата, която изчезваше от началото на годината. Гари страшно се ядосваше, че наводнява пазара с безплатни табелки и по този начин обезценява надписа „Сигурност от Невърест“ като възпиращо средство срещу кражби. Тук, в центъра на „Честнът Хил“, тенекиените знаци на „Невърест“, „Уестърн Сивил Дифенс“ и „Профилатекс“ в предните дворове се обезпечаваха от стабилен кредит на доверие в прожекторите, сканирането на ретината, електрогенераторите, заровените телефонни линии и командващите се с дистанционно врати, но навсякъде другаде в Северозападна Филаделфия, надолу от Маунт Еъри до Джърмантаун и Найстаун, където живееха и далавераджийстваха социопатите, съществуваше прослойка сиромахомили домовладелци, които се възмущаваха какъв знак за техните „ценности“ ще е закупуването на собствена система за сигурност, но пък същите тези либерални „ценности“ не им пречеха да крадат чужди табелки „Сигурност от Невърест“ почти всяка седмица и да си ги слагат в дворовете...

В гаража го завладя алфредскова склонност да се отпусне на седалката и да затвори очи. С изключването на двигателя като че ли угаси и някаква част от мозъка си. Къде бяха изчезнали страстта и енергията му? Това също беше бракът, който познаваше.

Насили се да излезе от колата. Пристягащ колан от умора обхващаше очите и ноздрите му чак до мозъчния ствол. Дори и Каролин да беше готова да му прости, дори и да успееха някак си да се измъкнат от децата (реално погледнато, нямаше как да го направят), той беше твърде изтощен, за да изпълни съпружеските си задължения. Очакваха го пет часа с децата, преди да остане сам с жена си в леглото. За да си върне енергията, която усещаше преди пет минути, трябваше да се наспи, нуждаеше се от поне осем или може би дори десет часа сън.

Задната врата беше заключена и с поставена верига. Гари почука, като се постара да докара някакъв весел ритъм. През прозореца видя Джоуна да тича с джапанки и по бански, синът му въведе кода, отключи вратата и свали резето.

– Здрасти, тате, правя сауна в банята – извика той и хукна обратно.

Обектът на желанието на Гари, размекнатата от сълзи руса жена, която успокояваше по телефона, седеше до Кейлеб и гледаше повторение на „Галактика“ на кухненския телевизор. Сериозни хуманоиди, униформи в убити цветове, надменни физиономии.

– Ехо! – извика Гари. – Май тук всичко е наред.

Каролин и Кейлеб кимнаха, погледите им бяха на друга планета.

– Да отида да сложа нова табела, а?

– Закови я на някое дърво – обади се Каролин. – Махни колчето и я закови на дърво.

С потъпкана от излъганите надежди мъжественост, Гари напълни дробовете си и се прокашля.

– Каролин, идеята е знакът да е стилен и да не бие на очи. Който трябва, ще го забележи. Ако тръгнеш да оковаваш табелата с верига, за да не я откраднат...

– Казах да я заковеш...

– ...все едно призоваваш социопатите: „Предаваме се! Елате ни вижте сметката! Елате ни вижте сметката!“.

– Имах предвид да я заковеш с пирон, не съм споменавала верига.

Кейлеб се присегна към дистанционното и усили звука на телевизора.

Гари слезе в мазето и извади от плоското кашонче последната от шестте табелки, които представителят на „Невърест“ му беше продал накуп. Предвид цената на системата за сигурност, табелките бяха невероятно кьопави – неравномерно изписани и прикрепени с крехки алуминиеви нитове към колчета от тънка тенекия, които при опит за забиване в земята веднага се огъваха (първо трябваше да им направи дупка).

Когато се върна в кухнята, Каролин дори не вдигна глава. Можеше да заподозре, че е халюцинирал паническите ѝ обаждания, ако не беше влагата в боксерките му и ако по време на трийсетсекундния му престой в мазето тя не беше пуснала резето на вратата и включила алармата.

Той не бил добре психически, а тя! Тя!

– Боже господи... – въздъхна Гари и набра на клавиатурата датата на сватбата им.

Остави вратата широко отворена, излезе в предния двор и набучи новата табелка на „Невърест“ в старата празна дупка. Когато се върна, вратата отново беше затворена. Извади ключовете си, отключи, отвори, доколкото му позволяваше веригата и това задейства предупредителното бипкане на алармата. Той бутна вратата, напъвайки пантите. Поколеба се дали да не я удари с рамо и да избие веригата. Каролин изпищя, скочи сепнато, хвана се за кръста и закуцука да вкара кода, преди да са изтекли трийсетте секунди.

– Гари, можеше просто да почукаш.

– Бях отпред, на не повече от двайсет метра. Защо си включила алармата?

– Представа си нямаш какво ми беше тук днес – измърмори тя и куцукайки, се върна към междузвездното пространство. – Чувствах се страшно самотна, Гари. Невероятно самотна.

– Но сега съм тук, нали? Вече съм си вкъщи.

– Да, вкъщи си.

– Тате, какво ще има за вечеря? – попита Кейлеб. – Ще направиш ли мешана скара?

– Да – отвърна Гари. – Ще приготвя вечеря, след това ще измия чиниите и може също така да подрежа живия плет, защото поне на мен ми няма нищо! Става ли, Каролин? Съгласна ли си?

– Да, моля те, приготви вечеря – измърмори тя, без да отделя поглед от телевизора.

– Добре. Ще приготвя вечерята.

Гари плесна с ръце и се прокашля. Имаше чувството, че в гърдите и в главата му разни износени предавки падат от осите си и се блъскат в други части на вътрешните му механизми, а в същото време той изискваше от тялото си устрем, недепресирана енергия, която то изобщо не беше в състояние да осигури.

Нуждаеше се от поне шест часа здрав сън тази вечер. И за да си го осигури, възнамеряваше да изпие два коктейла водка-мартини и да се пъхне в леглото преди десет. Обърна бутилката с водка над шейкъра с лед и безсрамно я остави да гъргори, защото той, вицепрезидентът на „СенТръст“, нямаше от какво да се срамува, задето има нужда да разпусне малко след цял ден усилна работа. Разпали въглищата и изпи мартинито. Върна се в кухнята в лъкатушеща западаща дъга на търкулната монета и приготви месото, но беше твърде изтощен да се заеме веднага с печенето. Тъй като Каролин и Кейлеб не му бяха обърнали внимание при направата на първото мартини, сега си сипа второ за подсилване и повдигане на духа, като официално го обяви за първо. Борейки се със замайването – виждаше всичко като през стъкло, – излезе и хвърли месото на скарата. Умората, недостигът на благоприятни неврофактори отново го завладяха. Пред погледа на цялото семейство си забърка трето (официално: второ) мартини и го изпи. През прозореца видя, че скарата е в пламъци.

Напълни една тефлонова тенджера с вода и разплисквайки я, се втурна да угаси огъня. Вдигна се облак пара и мазен пушек. Обърна парчетата месо, показа се овъглената им лъскава долна страна. Миришеше на мокро и изгоряло като след пожарникари. Въглените мъждукаха и макар че остави месото повече от десет минути, то едва-едва смени цвета си.

Междувременно невероятно внимателният му син Джоуна беше подредил масата и беше изкарал хляб и масло. Гари разпредели по-малко обгорелите и по-несуровите парчета месо между децата и жена си. Стиснал тромаво вилицата и ножа, натъпка в устата си въгленчета и сурово пилешко, само че нямаше сили нито да го сдъвче и погълне, нито да стане и да го изплюе. Седя с несдъвканото пилешко в уста, докато не осъзна, че по брадичката му се стича слюнка – несъмнено не това беше най-добрият начин да покаже доброто си психическо състояние. Преглътна хапката цяла. Все едно по хранопровода му се спусна топка за тенис. Семейството му го гледаше.

– Добре ли си, тате? – попита Арон.

Гари избърса брадичката си.

– Добре съм, Арон, благодаря. Филешкото е малко шилаво. – Той се закашля, гръклянът му пламтеше. – Пилешкото е малко жилаво.

– По-добре иди си легни – обади се Каролин, все едно говореше на малко дете.

– Мисля да подкастря живия плет.

– Изглеждаш уморен. По-добре си легни.

– Не съм уморен, Каролин. Просто ми влезе пушек в очите.

– Гари...

– Знам, че обясняваш на всички, че съм в депресия, но не съм.

– Гари...

– Нали, Арон? Прав ли съм? Казва ви, че съм в клинична депресия, нали?

Арон, хванат неподготвен, потърси помощ от майка си, която бавно и отчетливо поклати глава.

– Е? Така ли е? – настоя Гари.

Арон заби поглед в чинията си и се изчерви. Пристъпът на обич, която Гари почувства към най-големия си син, милият, честният, суетният, изчервяващ се негов син, беше някак си дълбоко свързан с гнева, който изведнъж, преди Гари да си даде сметка какво се случва, го тласна да скочи от масата.

– Върви по дяволите, Каролин! Вървете по дяволите с вашите шушукания! Отивам да подкастря шибания жив плет!

Джоуна и Кейлеб сведоха глави, като под обстрел. Арон като че ли виждаше целия си живот и най-вече бъдещето си в мазните плетеници по чинията си.

Каролин отговори с равен и тих, почти недоловимо потрепващ глас на несправедливо обиден човек:

– Добре, Гари, само ни остави да си довършим вечерята на спокойствие. Върви, моля те.

И Гари отиде. Излетя навън и като буреносен облак прекоси задния двор. Растителността край къщата изглеждаше восъчнобледа на струящата отвътре светлина, но още не се беше стъмнило напълно, в сумрака се очертаваха силуетите на дърветата на запад. В гаража свали от скобите бояджийската стълба с осем стъпала, като се олюля и завъртя с нея и едва не отнесе предното стъкло на форда, преди да възстанови равновесието си. Занесе я пред къщата, светна лампите и се върна за електрическите ножици и петдесетметровия удължител. За да не опира мръсния кабел в скъпата ленена риза, която, изненадано установи, още не беше сменил, го пусна да се влачи и намачка цветята. Съблече се и остана по тениска, но реши да не се преобува, защото се опасяваше, че ако спре за миг, ще загуби устрема си, ще легне на излъчващата събраната през деня топлина морава, ще се заслуша в щурците и в ту усилващите се, ту заглъхващи цикади и ще заспи. Физическото усилие донякъде проясни главата му. Качи се на стълбата и започна да подрязва тъмнозелените поклащащи се връхчета на живия плет, протягайки се докъдето смееше. И когато си даде сметка, че не може да стигне последните двайсет сантиметра към къщата, навярно трябваше да изключи ножиците, да слезе и да премести стълбата, но тъй като ставаше дума само за някакви си двайсет сантиметра и не разполагаше с неизчерпаеми запаси от енергия и търпение, той се опита да премести стълбата, както си стоеше върху нея, да я размърда все едно е на кокили, докато в същото време стиска в лявата си ръка включената ножица.

Нежното докосване, почти неусетното бръсване по дебелата месеста част в основата на десния палец, което усети, при проверката се оказа, че е направило дълбока кървяща рана, която в най-добрия от възможните светове щеше веднага да бъде прегледана от лекар в „Спешна помощ“. Но ако не друго, Гари беше принципен. Знаеше, че е твърде пиян, за да шофира сам до болницата в „Честнът Хил“, а ако помолеше Каролин да го закара, щяха да изникнат неприятни въпроси относно решението му да се качи на стълбата и да използва електрически инструмент в нетрезво състояние, което пък от своя страна щеше да доведе до признанието колко водка е изпил преди вечеря и като цяло да изрисува точно обратната картина на психическо здраве, която той целеше да създаде с подрязването на живия плет. Така че докато рояк пробиващи кожата и разкъсващи дрехите насекоми, привлечени от светлината на верандата, безпрепятствено нахлуваха в къщата през предната врата, която Гари не беше дръпнал след себе си, тъй като в шепите му струеше изненадващо хладна кръв, той се затвори в банята на първия етаж и протегна ръце над мивката, железните завъркулки на кръвта му приличаха на сок от нар, шоколадов сироп, отработено машинно масло. Пусна студена вода върху раната. От коридора пред незаключената врата на банята Джоуна го попита дали не се е порязал. Гари издърпа с лявата си ръка шепа тоалетна хартия, притисна я към раната и се опита отгоре да сложи лейкопласт, но заради кръвта и водата той не се залепи. Имаше кръв по тоалетната чиния, кръв по пода, кръв по вратата.

– Татко, влизат комари – обади се Джоуна.

– Затвори вратата и се качи да се изкъпеш. Ей сега ще дойда да поиграем на дама.

– Може ли на шах?

– Да.

– Но ти ще играеш без царица, топ, кон и офицер.

– Добре, върви се изкъпи.

– Нали няма да се бавиш?

– Няма.

Откъсна още едно парче лейкопласт от ролката и си се усмихна в огледалото, за да провери дали все още е способен на това. През тоалетната хартия продължаваше да се процежда кръв, стичаше се надолу по китката и отхлабваше лейкопласта. Той обви ръката си в кърпата за гости и с друг пешкир, добре навлажнен, забърса кървавите петна от банята. Отвори леко вратата и се ослуша, долови гласа на Каролин на втория етаж, миялката в кухнята, шуртенето на водата в банята на Джоуна. През целия коридор минаваше кървава пътека към входната врата. Гари клекна и движейки се настрани като рак, притиснал ранената си ръка към корема, забърса кръвта с пешкира. Кръв имаше и по сивите дъски на предната веранда. Стъпвайки на пръсти, за да не вдига шум, отиде в кухнята за кофа и парцал, а там, в кухнята, беше барчето с алкохола. И той го отвори. Пъхна бутилката с водка под дясната си мишница и отвъртя тапата с лявата ръка. Но докато надигаше бутилката, докато отмяташе глава за едно малко рефинансиране от изтънелите резерви, погледът му мина над вратата на барчето и зърна камерата.

Тя беше колкото тесте карти. Беше монтирана на алуминиева скоба над вратата към задната веранда. Кутията ѝ беше от лъскав алуминий. Окото ѝ искреше в лилаво.

Гари върна бутилката в барчето, отиде до мивката и пусна вода в кофата. Камерата се извъртя на трийсет градуса, за да проследи движението му.

Идеше му да изтръгне камерата от тавана, но не го направи; идеше му да се качи и да обясни на Кейлеб, че за шпионирането не може да има никакви морални оправдания, но тъй като и това не го направи, му се искаше поне да разбере откога е поставена; сега обаче имаше какво да крие и затова Кейлеб щеше да изтълкува като опит за самозащита всяко действие, което предприемеше срещу нея, всяко възражение, което отправеше срещу присъствието ѝ в кухнята.

Хвърли окървавената и окаляна кърпа в кофата за боклук и пристъпи към задната врата. Камерата се обърна след него. Той застана право под нея и я погледна в окото. Поклати глава и прошепна: „Не, Кейлеб“. Естествено, тя не отговори. Но пък в кухнята сигурно имаше и микрофон. Можеше да каже нещо на Кейлеб, само че се страхуваше, че ако погледне в дистанционното му око и чуе собствения си глас, който щеше да прозвучи и в стаята на сина му, резултатът ще е непоносимо потвърждение на реалността на случващото се. Затова отново поклати глава и махна с лявата си ръка в режисьорски жест: край на снимките! След това взе кофата от мивката и забърса предната веранда.

Тъй като беше пиян, проблемът с камерата и това, че Кейлеб беше видял окървавената му ръка и потайното бърникане в барчето, не се запечата в главата му като сбор от съзнателни мисли и тревоги, а се капсулира и се превърна в нещо като физическо присъствие вътре в него, твърдо туморно образувание, което се спусна през стомаха му и се спря в корема. Проблемът нямаше да изчезне от само себе си, разбира се. Но поне за момента не се поддаваше на размисъл.

– Тате? – обади се от прозореца на втория етаж Джоуна. – Готов съм за шаха!

Когато Гари се прибра вътре – като остави плета недоподрязан и стълбата захвърлена в цветната леха, – кръвта му беше напоила навитата на три пласта хавлия и избила на повърхността като розова плазма, филтрирана от корпускули. Страхуваше се да не срещне някого в коридора, Кейлеб или Каролин, и най-вече Арон, тъй като Арон го беше попитал добре ли е, Арон не беше успял да го излъже и тези малки прояви на любовта на сина му го плашеха най-силно от всичко, случило се тази вечер.

– Защо си увил ръката си с хавлия? – попита Джоуна, докато махаше половината от фигурите на Гари от дъската.

– Порязах се. Сложих малко лед на раната.

– Миришеш на алкохол – подкачи го игриво синът му.

– Алкохолът е силен дезинфектант.

Джоуна премести пешка на Е4.

– Имах предвид алкохола, който изпи.

В десет часа Гари беше в леглото и в някакъв смисъл можеше да се каже, че спазва първоначалния си план, че все още е на път... към какво? Е, и той не знаеше. Но ако успееше да поспи, можеше и да види пътя напред. За да не окървави чаршафите, беше пъхнал ръката си, както си беше увита в пешкира, в книжна торба от хляб. Загаси нощната лампа на шкафчето и се обърна към стената, ръката в торбата свита към гърдите, олекотената лятна завивка дръпната над рамото. Заспа дълбоко, но по някое време се събуди в мрака, дланта му пулсираше. Плътта от двете страни на прореза туптеше, все едно вътре се гърчеха червеи, болката се разпръсваше нагоре по петте пръста. Каролин дишаше спокойно, спеше. Гари стана да облекчи мехура си и изпи четири хапчета „Адвил“. Върна се в леглото, но и последният му жалък план се сгромоляса, тъй като не успя да заспи отново. Струваше му се, че от книжната торба се процежда кръв. Колебаеше се дали да не стане, да се промъкне до гаража и да отиде до болницата. Прибави часовете, които щяха да са му необходими за това към будуването, което щеше да му коства връщането, и извади сумата от времето, което оставаше до ставането му за работа, и стигна до извода, че по-добре просто да се наспи до шест и тогава, ако трябва, да се отбие през спешния кабинет на път за работа; за тази цел обаче трябваше да заспи и тъй като не успяваше, се налагаше да пресмята наново и всеки път от нощта оставаха все по-малко минути. Крайният резултат спадаше с неумолима жестокост. Надигна се отново да се изпикае. Проблемът с камерата за наблюдение на Кейлеб тежеше като камък в корема му. Искаше му се да събуди Каролин и да я обладае. Ранената му ръка туптеше. Имаше чувството, че е станала огромна, колкото фотьойл, и също толкова тежка; пръстите му бяха изключително чувствителни нежни пънове. А и Денис продължаваше да го гледа с омраза. И майка му продължаваше да копнее за своята Коледа. За миг попадна в стая, в която баща му беше овързан към електрически стол и на главата му беше нахлупена метална каска, ръката на Гари лежеше на дръжката на стар едновремешен шалтер и явно, вече го беше дръпнал, тъй като Алфред скочи от стола като ударен от ток и с ужасна усмивка, с пародия на веселие, затанцува със сковани треперещи крайници, обиколи стаята тичешком и след това се строполи по лице, пльос, като стълба със събрани рамене, лежеше проснат на пода на стаята за екзекуции и всяко мускулче в наелектризираното му тяло потръпваше и гореше...

Когато стана да пикае за четвърти или пети път, прозорците вече сивееха. Утринната задуха напомняше за юли, а не октомври. Мараня или мъгла над „Семинол Стрийт“ заглушаваше, отразяваше и изкривяваше граченето на гаргите – правеше ги невидими, – които летяха нагоре по хълма над „Навахо Роуд“ и „Шоуни Стрийт“ и като местни тийнейджъри се отправяха към паркинга на хранителния магазин на „Уауа“ (наричали го „клуб „Уа“, твърдеше Арон) да пушат цигари.

Той си легна отново и зачака съня.

– ...е пети октомври и ето най-важните новини, които ще проследим тази сутрин. По-малко от двайсет и четири часа преди екзекуцията, адвокатите на Кели... – занарежда радиото на Каролин, но тя натисна копчето и то замлъкна.

През следващия час, докато слушаше ставането на синовете си, тяхното закусване и изсвирването с тромпет на мелодия на Джон Филип Суса от Арон, в главата на Гари се оформи чисто нов план. Лежеше свит на кълбо с лице към стената и с притисната към гърдите си ръка, пъхната в хартиена торба. Чисто новият му план беше да не прави нищо.

– Гари, буден ли си? – попита Каролин най-вероятно от прага. – Гари?

Той не реагира, не отговори.

– Гари?

Зачуди се дали тя се чуди защо той не реагира, но стъпките ѝ заглъхнаха по коридора.

– Джоуна, хайде, ще закъснееш!

– Къде е татко?

– Все още е в леглото, да вървим.

Разнесе се тупуркане на малки крачета и се появи първото сериозно изпитание пред чисто новия план на Гари. Отблизо, по-близо от прага, Джоуна извика:

– Тате? Ние тръгваме. Тате?

А Гари не биваше да откликва. Трябваше да се преструва, че не чува или не иска да чуе, трябваше да наложи общата си стачка, клиничната си депресия върху единственото създание, което му се искаше да пощади. Ако Джоуна се приближеше още малко, ако дойдеше и го прегърнеше, Гари едва ли щеше да успее да запази мълчание. Но Каролин извика отново от долния етаж и Джоуна хукна.

Гари чу тихото пиукане при набирането на годишнината от сватбата, алармата се включи. След това в ухаещата на препечени филийки къща се възцари тишина и на лицето му се изписа изражението на безкрайно страдание и самосъжаление, което си надяваше Каролин, когато я болеше кръстът. Едва сега разбираше колко много утеха носеше то.

Поколеба се дали да стане, но не му трябваше нищо. Не знаеше кога ще се върне Каролин; ако беше на работа във Фонда за закрила на децата, щеше да си дойде чак след три. Нямаше значение. Той щеше да е тук.

Само че Каролин се прибра след половин час. Шумовете от излизането ѝ се повториха в обратна последователност. Той чу приближаващия форд, изключването на алармата, стъпки по стълбището. Усещаше жена си да стои на прага и да го наблюдава.

– Гари? – повика го тя тихо и нежно.

Той не реагира. Лежеше. Каролин се приближи и коленичи до леглото.

– Какво ти е? Болен ли си?

Не отговори.

– Каква е тази торба? Боже господи, какво си направил?

Мълчеше.

– Гари, говори! В депресия ли си?

– Да.

Тя въздъхна. Натрупваното в продължение на седмици напрежение изтичаше от стаята.

– Предавам се.

– Какво означава това?

– Не си длъжна да ходиш в Сейнт Джуд. Който иска да не ходи, може да не ходи.

Не му беше лесно да го каже, но пък си заслужаваше. Усети топлината ѝ, нейното сияние да се приближава още преди Каролин да го докосне. Слънцето се показа, косата ѝ погали врата му, дъхът ѝ, нежното докосване на устните ѝ върху бузата му.

– Благодаря ти.

– Сигурно ще се наложи да отида за Бъдни вечер, но ще се върна на Коледа.

– Благодаря.

– В депресия съм.

– Благодаря.

– Предавам се.

Ирония, разбира се, но веднага щом се предаде – може би още щом призна депресията си, със сигурност, когато ѝ показа ръката си и тя го превърза, и в никакъв случай не по-късно от момента, в който локомотивът му – долу-горе с размерите и тежестта на машината на детското му влакче отпреди десетилетия – навлезе във влажния и леко грапав тунел, който, въпреки изминалите двайсет години, все още му се струваше неизследван (проникна в нея в позата „лъжички“, отзад, така че Каролин да настани удобно кръста си, а той да преметне превързаната си ръка върху тялото ѝ; травматично изпълнение, но пък и двамата бяха с травми), – депресията му като че ли изчезна и го завладя еуфория.

Хрумна му – ненавременно може би, предвид нежния съпружески акт, който извършваше, но той, Гари Ламбърт, си беше такъв, сполетяваха го неуместни мисли и му беше писнало да се извинява за това!, – че сега спокойно може да поиска от Каролин да му купи 4500 акции от „Аксон“ и тя ще го направи с радост.

Тя се отдръпна леко, вече го докосваше едва-едва, цялото ѝ сексуално същество беше почти безтегловно върху влажния връх на члена му.

Той избликна страшно. Нямаше край, не спираше.

Все още лежаха голи като избягали ученици – часът беше девет и половина, денят – четвъртък, – когато звънна телефонът на нощното шкафче на Каролин. Гари вдигна и гласът на майка му го разтърси като токов удар. Разтърси го реалността на съществуването ѝ.

– Обаждам се от кораба... – поде Инид.

За един гузен миг, преди да осъзнае, че обаждането от кораба е скъпо и заради това най-вероятно го очакват лоши новини, Гари беше сигурен, че майка му го търси, защото е разбрала за предателството му.

В открито море

Два след полунощ, мрак, „Гунар Мюрдал“: навсякъде около стареца тайнствено шуртеше вода в метални тръби. Корабът пореше черния океан източно от Нова Скотия, леко наклонен по хоризонтала от носа до кърмата, сякаш не беше сигурен в стоманената си мощ и можеше да преодолее буйните талази само като се вреже в тях; все едно стабилността му зависеше от това плъзгане по повърхността на плавателния кошмар. Отдолу лежеше друг свят – ето това беше проблемът. Друг свят, който имаше обем, но нямаше форма. През деня морето беше синя шир и бели гриви на вълните, разбираемо и постижимо навигационно предизвикателство и проблемът изчезваше. Но нощем умът правеше крачка напред и се гмурваше в зовящото, виещо от самота нищо, върху което се носеше тежкият стоманен кораб, и във всяко полюшване човек виждаше преобръщането на координатната система, разбираше, че само на десет метра дълбочина е загубен завинаги. Сушата нямаше тази вертикала. Сушата беше осезаема, на нея се чувстваш буден. Дори и в неизследваните пустини, където не знаеш кой път да хванеш, можеш да коленичиш и да удариш земята с юмрук, и тя няма да поддаде. Разбира се, и повърхността на океана внушаваше едно такова усещане за осезаема будност. Но във всяка една точка от нея можеше да потънеш и да изчезнеш безследно.

Всичко се поклащаше и тресеше. Корпусът на „Гунар Мюрдал“ трепереше, подът, леглото и облицованите с брезови летвички стени вибрираха постоянно. Накъсаният тремор, който ту се усилваше, ту отслабваше, но никога не заглъхваше напълно, беше толкова присъщ на кораба и толкова подобен на паркинсоновия, че Алфред винеше себе си, докато не чу по-млади и по-здрави пасажери да се оплакват от него.

Лежеше полубуден в каюта Б11. Буден в метална кутийка, която се поклащаше и тресеше, тъмна метална кутийка, движеща се нанякъде в нощта.

Нямаше илюминатор. Каюта с изглед струваше няколко стотин долара повече, а Инид възрази, че след като в нея само ще спят, защо да плащат толкова много пари за илюминатор? Да погледнат през него най-много пет-шест пъти по време на пътуването. Това правеше по петдесет долара на поглеждане!

Тя спеше, не издаваше никакъв шум, все едно се преструваше на заспала. Спящият Алфред беше симфония от хъркане, просвирване и сумтене, сънят му беше епичен. Сънят на Инид беше хайку. Лежеше неподвижна в продължение на часове и след това изведнъж премигваше будна, сякаш с едно завъртане на ключа светваше лампите. Понякога призори у дома в Сейнт Джуд, в дългите мигове между смяната на блещукащите цифри на екрана на радиочасовника, единственото шаващо нещо в къщата беше окото на Инид.

Сутринта, в която беше заченат Чип, тя само изглеждаше, все едно се прави на заспала, но на сутринта на зачеването на Денис, седем години по-късно, наистина се преструваше. На средна възраст Алфред я подтикваше към подобни хитрувания. Над десетте години брак го бяха превърнали в един от прекомерно опитомените хищници, за които разказват в зоологическите градини – забравил как се ловува бенгалски тигър, ленив от депресия лъв. За да изпроси ласките му, Инид трябваше да се направи на застинал безжизнен труп. Ако проявеше активност, ако преметнеше бедро над неговото, той се стягаше и обръщаше глава; дори ако излезеше от банята гола, Алфред свеждаше очи, все едно златното правило: „Не прави това, което не искаш другите да правят с теб“, се отнасяше и за гледането; той мразеше да го гледат. Единствено рано сутрин, когато се събудеше и зърнеше нежното ѝ голо рамо, дръзваше да изскочи от леговището си. Неподвижността и сдържаността ѝ, малките глътчици въздух, които поемаше, уязвимостта на обектното ѝ съществуване го предизвикваха да ѝ се нахвърли. Щом усетеше месестата му лапа върху ребрата и хищния му дъх във врата си, тя замираше с инстинктивната покорност на жертвата („Да приключваме с това умиране най-после“), макар че, в интерес на истината, пасивността ѝ беше пресметната, тъй като Инид знаеше, че това го възбужда. Той я обладаваше – и в известен смисъл тя искаше да бъде обладавана по този начин – като животно: мълчаливо, потайно, насилствено. И тя като него държеше очите си затворени. Често пъти дори не се обръщаше, а само повдигаше бедро и свиваше коляно в смътен проктологичен рефлекс. След това, без да я погледне, Алфред се скриваше в банята, изкъпваше се и се избръсваше, и когато излезеше, виждаше, че леглото е оправено, а отдолу се чуваше бълбукането на кафе-машината. В кухнята на Инид ѝ се струваше, че не съпругът ѝ, а някакъв лъв я е награбил страстно, или, че някой от мъжете в униформа, за които трябваше да се омъжи, се е шмугнал в леглото ѝ. Да, животът ѝ не беше прекрасен, но една жена можеше да се крепи на такива самозалъгвания и на спомените (които, странно защо, сега също ѝ изглеждаха като самозалъгване) за първите години, когато той е бил лудо влюбен в нея и я е гледал в очите. Важното беше да не си отваря устата. Ако не говореше за акта, той можеше да се повтаря, докато Инид не забременее, и дори да се възобнови, след като тя роди.

От самото начало Инид искаше три деца. Колкото по-дълго природата я лишаваше от третото, толкова по-неосъществена се чувстваше в сравнение със съседките си. Беа Мейснър, макар да беше по-дебела и по-мълчалива от нея, публично се мляскаше със съпруга си Чък; два пъти в месеца Мейснърови наемаха детегледачка и излизаха на танци. Всеки октомври без изключение Дейл Дриблет водеше жена си Хъни на някое разкошно място извън щата за годишнината от сватбата и многото малки Дриблетовчета все бяха родени през юли. Дори и Естер и Кърби Рут понякога можеха да бъдат уловени да се потупват по добре налетите си дупета на вечерни партита. Нежността между другите двойки плашеше и засрамваше Инид. Тя беше умно момиче с добър търговски нюх, което беше преминало директно от гладенето на чаршафи и покривки в пансиона на майка си към гладене на чаршафи и ризи в дома на Ламбъртови. И сега в очите на съседките си виждаше мълчаливия въпрос дали Ал я обсипва с вниманието си поне в онова отношение, в леглото.

Стига да беше бременна, отговорът, макар и безмълвен, беше налице. Измененията в тялото ѝ бяха категорично доказателство и Инид си представяше толкова ясно ласкателните изводи, до които можеха да достигнат Беа, Естер и Хъни, че не след дълго самата тя започваше да вярва в тях.

И тъй като бременността я правеше щастлива, Инид ставаше безгрижна и си отваряше устата за неща, за които не биваше да говори пред Алфред. Не, не за секс, себеосъществяване или равнопоставеност, разбира се. Но имаше и други забранени теми и в опиянението си една сутрин Инид прекрачи границата. Предложи му да купи едни акции. Алфред отговори, че борсовите игри са опасна глупост и е по-добре да ги оставят на богатите и на спекулантите, които си нямат друга работа. Инид обаче настоя все пак да купи въпросните акции. Той отвърна, че помнел Черния вторник, все едно било вчера. И въпреки това нямало да е зле да го направи, рече тя. Алфред заяви, че няма да е правилно. Инид отново настоя. Той отговори, че не разполагат с излишни пари за харчене, а и чакат трето дете. Можело да вземат назаем, предложи тя. Алфред отказа. Отсече: „Не!“, и стана от масата. Извика го силно, чак декоративната медна чиния на стената в кухнята издрънча, и без да я целуне, замина за единайсет дни и десет нощи.

Кой би предположил, че една дребна грешка от нейна страна ще промени всичко?

През август „Мидланд Пасифик“ беше назначил Алфред за заместник главен инженер, отговарящ за инфраструктурата, и сега го изпращаше на изток да инспектира миля по миля линията на „Ери Белт Рейлроуд“. Местното ръководство го развеждаше със стара дизелова дрезина, която се шмугваше като гущерче в страничните коловози, когато мегалозаврите грохотно прелитаха край тях. „Ери Белт“ беше регионална железопътна компания, която вече не извършваше почти никакви товарни превози, а само трупаше загуби от пътническите, тъй като хората предпочитаха автомобилите си. Макар че основните линии бяха като цяло добре поддържани, разклоненията до малките гари и градчета бяха в окаяно състояние. Влаковете пълзяха с 10 м/ч по разкривени като отпусната връв релси. Коланът на „Ери Белт“ беше безнадеждно провиснал^25. Алфред видя траверси, които ставаха по-скоро за тор от изгнила дървесина, отколкото за поддържане на релсите. Анкерни болтове с изядени от ръждата глави, които се разпадаха в корозиралата си коричка като панирани скариди. Измити от дъждовете насипи, от които релсите висяха във въздуха, вместо да лежат на стабилна опора. Лющещи се и ронещи се като шоколадов кейк бетонни подпори, от които се сипеха черни люспици и миниатюрни трошици.

25 Игра на думи: Belt (англ.) означава „колан“. – Б. пр.

Колко незначителна – в сравнение с бесния локомотив – изглеждаше тревясалата линия край полето с пролетно сорго. Но без нея влакът беше едно десет хиляди тона неуправляемо нищо. Волята беше в линията.

Навсякъде, където стъпеше, чуваше млади служители на „Ери Белт“ да повтарят: „Карай полека!“.

– Доскоро, Сам. Не се преуморявай.

– Карай полека.

– И ти, друже. Не се впрягай.

За Алфред тези думи бяха дошла от Изтока чума, подходящ епитаф за великия в миналото щат Охайо, който паразитиращите тираджии почти напълно бяха изсмукали. Никой в Сейнт Джуд не би посмял да му каже на него да я кара полека. Във високите прерии, където беше израсъл, човек, който я кара полека, не беше истински мъж. А сега се беше появило ново женствено поколение, за което „карането полека“ беше комплимент. Алфред слушаше железопътните работници на „Ери Белт“ да бъбрят спокойно в работно време, виждаше наконтени служители да си вземат десет минути почивка за кафе, гледаше неопитни чертожници да пушат цигари с несъмнена наслада, докато здравата навремето железопътна линия се разкапваше около тях. „Карай полека“ беше паролата на тези свръхдружелюбни млади мъже, символ на тяхната прекалена фамилиарност, на фалшивото самочувствие, което им позволяваше да не обръщат внимание на мръсотията, в която работеха.

За разлика от „Ери Белт“, „Мидланд Пасифик“ беше само лъскава стомана и бял бетон. Нови траверси, по които в грапавините на дървото се стичаше син креозот. Приложени научни достижения за уплътнени с вибратор и усилени с арматура бетонни подпори, детектори за движение и релсови заварки. „Мидланд Пасифик“, чиято централа се намираше в Сейнт Джуд, обслужваше по-работлив, не толкова поизточèн регион на страната. За разлика от „Ери Белт“, компанията изпитваше гордост, че поддържа качествено линиите си. Хиляди градчета и селца в централните щати разчитаха на „Мидланд Пасифик“.

Колкото по-добре опознаваше „Ери Белт“, толкова по-ясна се утвърждаваше в съзнанието му представата за по-големия размер, по-голямата сила и по-голямата жизненост на „Мидланд Пасифик“. Облечен с риза, вратовръзка и мрежести обувки, той пъргаво крачеше по железния мост над река Моми, двайсет метра над тромавите баржи и мътната вода; хванат за най-ниската скоба на подпората, се надвеси надолу с главата, за да почука по носещата греда с любимото си чукче, което носеше навсякъде в куфарчето си, парчета боя и ръжда като отронени кленови листа литнаха спираловидно към реката. В този момент на моста стъпи ремонтен влак с пусната сирена и Алфред, който нямаше страх от високо, прекрачи парапета и увисна над водата, стъпил на дебелите колкото кибритени клечки стърчащи болтове. Докато всичко край него подскачаше и се тресеше, той записваше в тефтера осъдителната си присъда за пригодността на съоръжението.

Нищо чудно някои шофьорки, пресичащи Моми по съседния мост за автомобили на „Чери Стрийт“, да го бяха видели кацнал там, с плосък корем и широки рамене, с развети от вятъра крачоли, и да си бяха помислили, както Инид при първата им среща: „Ето това е истински мъж!“. И макар че не забелязваше тези погледи, Алфред изпитваше отвътре това, което те виждаха отвън. През деня той се чувстваше мъж и го показваше, дори се перчеше с това, като заставаше нехайно върху високи тесни корнизи и работеше десет-дванайсет часа без почивка, за да опише женствеността на източните железници.

Нощем обаче беше друго. Нощем лежеше на матраци, твърди като нарове, и описваше човешките прегрешения. Като че ли във всеки мотел, в който отседнеше, съседите му се отдаваха на бурен разврат, навсякъде срещаше едни и същи некултурни мъже без грам самодисциплина и кикотещи се на висок глас жени. В един след полунощ в Ери, Пенсилвания, в съседната стая някакво момиче пъшкаше и стенеше като уличница. Някой долен хитрец се забавляваше с нея. Алфред винеше жената, че „я кара полека“. Винеше мъжа за спокойната му самоувереност. Винеше и двамата, че не се сещат да пазят тишина. Как нито за миг не им минаваше през ума да се замислят за съседа, който лежеше буден от другата страна на стената? Винеше Бог, че е позволил да съществуват такива хора. Винеше демокрацията, заради която трябваше да ги търпи. Винеше архитектите на мотела, задето са поверили на газобетонните блокчета да пазят спокойствието на клиентите. Винеше управата му, че не е предвидила отделни стаи за страдащи от шума гости. Винеше лекомислените, „каращи я полека“ граждани на Вашингтон, Пенсилвания, които бяха изминали 150 мили за мач от колежанския футболен шампионат и бяха напълнили всяка мотелска стая в Северозападна Пенсилвания. Винеше другите гости заради безразличието им към похотта, винеше цялото човечество за безчувствието му; беше толкова несправедливо. Несправедливо, че светът може да е толкова невнимателен към човек, който е толкова внимателен към света. Нямаше по-работлив служител от него, нямаше по-тих съсед в мотел от него, нямаше по-голям мъж от него, а въпреки това всеки долен обигран мошеник можеше да го лиши от сън заради разюздаността си...

Отказваше да се разплаче. Ако се чуеше да плаче в два през нощта във вмирисана на цигари мотелска стая, сигурно щеше да настъпи краят на света. Ако не друго, поне беше дисциплиниран. Имаше силата да отказва.

Но използването на тази сила оставаше невъзнаградено. Леглото в съседната стая блъскаше в стената, мъжът стенеше и пръхтеше като второразреден актьор, жената охкаше и ахкаше. И всяка сервитьорка във всяко градче беше с надничащи от откопчаната риза с логото на заведението обли гърди и сякаш нарочно се надвесваше над него.

– Още кафе, красавецо?

– А? Да, благодаря.

– Да не се изчерви? Или те е хванало слънцето?

– И ми донесете сметката, моля.

В хотел „Олмстед“ в Кливланд изненада портиера и камериерката да се натискат на стълбището. Щом затвореше очи, виждаше релси и те бяха цип, който той по цели нощи се мъчеше да отвори, забранителното червено на семафорите се сменяше в благосклонно зелено в мига, в който ги подминеше, в провисналото легло във Форт Уейн му се нахвърлиха ужасни сукуби, чиито тела, дори дрехите и усмивките им, кръстосаните им крака го подмамваха като вагина, кипналото в слабините му семе се издигна чак до повърхността на съзнанието му (да не изцапа леглото!) и когато отвори очи във Форт Уейн на зазоряване, едно изгарящо нищо съхнеше в пижамата му: победа, предвид всичко останало, беше отказал на сукубите насладата си. Но в Бъфало началникът на гарата беше закачил плакат на Бриджит Бардо на вратата на кабинета си; в Йонгстаун Алфред намери мръснишко списание под телефонния указател в мотела; в Хамънд, Индиана, докато чакаше в страничен коловоз да премине товарният влак, отбор мажоретки правеха шпагати досами него, като най-русото момиче потръпваше леко в най-ниската точка от шпагата, сякаш целуваше намачканата от бутонки трева със свилените си срамни устни, дрезината се разтресе силно, когато влакът профуча най-сетне по съседните релси: светът като че ли си беше поставил за цел нарочно да измъчва добродетелните мъже като него.

Върна се в Сейнт Джуд със служебен вагон, закачен за товарна композиция, и от Юниън Стейшън взе местната железница до предградията. Клоните на уличните дървета бяха почти напълно оголени. Идваше, идваше зимата. По пожълтелите морави препускаха конници вихрогонни листа. Той спря на улицата и погледна къщата, която беше негова и на банката. Жена му отново беше бременна. Времето го тласкаше напред по своя коловоз, приближаваше го към деня, в който щеше да стане баща на три деца, към годината, в която щеше да изплати ипотеката си, към смъртта.

– Хубав куфар – обади се Чък Мейснър през прозореца на своя форд „Феърлейн“, който неусетно беше спрял до него. – В първия момент те взех за търговски пътник.

– Чък! – сепна се Алфред. – Здрасти.

– Тъкмо мислех да превзема крепостта. Съпруга го няма в града от цяла вечност.

Алфред се засмя, друго не му оставаше. Двамата с Чък се срещаха редовно на улицата, инженерът заставаше мирно, банкерът седеше спокойно отпуснат зад волана. Алфред в костюм, Чък готов за голф. Алфред слаб и късо подстриган, Чък с лъскаво теме и провиснали гърди. Чък беше управител на банков клон, но въпреки това Алфред го смяташе за свой приятел. Чък го изслушваше, даваше си вид, че е впечатлен от работата му и цени качествата му.

– Видях Инид в черквата в неделя – рече Чък. – Каза ми, че те е нямало цяла седмица.

– От единайсет дни съм на път.

– Да не се е случило нещо?

– Не. Инспектирах всяка миля от железопътното трасе на „Ери Белт“ – отвърна с нескрита гордост Алфред.

– „Ери Белт“, а? – Чък отпусна длани в скута, само палците му крепяха волана. Той беше най-спокойният и в същото време най-внимателният шофьор, който Алфред познаваше. – Ти си вършиш работата добре, Ал. Чудесен инженер си. Сигурно има някаква причина да те пратят да инспектираш „Ери Белт“.

– Има – кимна той. – „Мидланд Пасифик“ ще я купят.

Двигателят на форда кихна веднъж като куче. Чък беше израснал във ферма край Кедровите водопади и оптимистичната му натура имаше своите корени в богатата и добре напоявана почва на Източна Айова. Фермерите от Източна Айова бяха закърмени с вяра в света. А у Алфред нямаше къде другаде да покълне надежда, освен в ситната пепел, разнасяна от вятъра в канзаската суша.

– Аха. Предполагам, че е имало съобщение за това.

– Не, още не сме го обявили.

Чък кимна, взираше се покрай него в къщата на Ламбъртови.

– Инид ще ти се зарадва. Беше ѝ доста тежко тази седмица. Момчетата бяха болни.

– Това да си остане между нас.

– Ал, Ал, Ал...

– Само на теб ти го казвам.

– Оценявам го. Ти си добър приятел и добър християнин. Но да вървя, искам да подкастря живия плет, преди съвсем да се е стъмнило.

Колата потегли, Чък зави по алеята, завъртайки волана с показалец, все едно вече набираше на телефонната шайба номера на брокера си.

Алфред вдигна куфара и служебното си куфарче. Недискретността му беше едновременно спонтанна и не съвсем. Изблик на доброжелателност и благодарност към Чък, обмислено изпускане на гнева, който нарастваше в него от единайсет дни. Беше навъртял две хиляди мили, но не можеше да измине последните двайсет крачки, без да направи нещо...

А и не беше много вероятно Чък наистина да използва тази информация...

Влезе в къщата от кухненската врата, мярна нарязана на кубчета сурова ряпа в тенджера с вода, захваната с ластик връзка листа от цвекло и някакво месо в кафява подгизнала хартия. Както и лук, който изглеждаше предназначен да бъде изпържен и поднесен с... дроб може би?

На пода до стълбите към мазето имаше купчина списания и буркани.

– Ал? – извика Инид от мазето.

Той остави куфарите, събра списанията и бурканите и ги снесе долу.

Инид сложи ютията на дъската за гладене и изскочи от мокрото помещение с присвит от вълнение стомах – дали от страст, или от страх от гнева на Алфред, или пък от страх, че самата тя може да се разгневи.

Той я оправи веднага.

– Какво те помолих, преди да тръгна?

– Дошъл си си по-рано – рече тя. – Децата все още са в АМХ^26.

26 Асоциация на младите християни. – Б. пр.

– Какво те помолих да направиш, преди да замина?

– Чак сега стигнах до прането. Момчетата бяха болни.

– Помниш ли, че те помолих да се погрижиш за разхвърляните списания и бурканите горе? Това беше единственото – единственото!, – което те помолих да свършиш, докато ме няма!

Без да изчака отговор, той влезе в металургичната си лаборатория и хвърли списанията и бурканите в тенекиения кош за боклук. От лавицата взе един недобре балансиран чук, грубо изкован първобитен инструмент, който мразеше и използваше само когато искаше да унищожи нещо, и методично строши бурканите един по един. Едно стъкълце го перна по бузата и Алфред замахна още по-яростно, раздроби парчетата на сол, но колкото и да удряше с чука, нищо не можеше да изличи прегрешението му с Чък Мейснър, нито пък образа на влажните от росната трева слабини на клиновете на мажоретките.

Застанала до дъската за гладене, Инид се вслушваше в трясъците. В този момент реалността много-много не я интересуваше. Вече почти беше успяла да забрави, че съпругът ѝ беше заминал преди единайсет дни, без дори да я целуне. В отсъствието на живия Ал, тя като алхимик беше превърнала негодуванието, с което разполагаше в началото, в златото на копнежа и угризенията. Растящият корем, насладите на четвъртия месец, времето, което прекарваше сама с прекрасните си момчета, завистта на съседите бяха като цветни филтри, над които тя беше размахала вълшебната пръчка на своето въображение. Докато Алфред слизаше по стълбите, Инид продължаваше да си представя извинения, целувка след дългата раздяла, може би дори букет цветя. А сега чуваше рикошета на счупено стъкло и омекотеното думкане на чука по дебелата поцинкована ламарина, жалните писъци на сблъскващите се твърди вещества. Филтрите може и да бяха цветни, но за съжаление (осъзнаваше го едва сега), бяха химически инертни. Всъщност нищо не се беше променило.

В интерес на истината, Ал, вярно, я беше помолил да прибере бурканите и списанията и може би имаше дума за начина, по който тя ги заобикаляше единайсет дни, като често пъти едва не се спъваше в тях; някоя дълга дума от света на психологията или пък простичкото „напук“. Но според нея той я беше помолил да свърши много повече неща, а не „едно-единствено“, докато го няма. Беше я помолил да готви на момчетата три пъти дневно, да ги облича и да им чете, да се грижи за тях, докато са болни, да мие пода в кухнята, да пере чаршафите и да му изглади ризите, и всичко това, без да я целуне и без да ѝ каже една добра дума. Ако се опиташе да получи признание за тези си усилия, Ал просто я питаше кой плаща за къщата, храната и чаршафите. Без значение, че работата му носеше такова удовлетворение, че той не се нуждаеше от любовта ѝ, докато нейните задължения така ѝ бяха писнали, че още по-силно се нуждаеше от неговата любов. Ако теглеше чертата, щеше да се види, че неговият труд е колкото нейния.

Може би, в името на справедливостта, след като я беше помолил „за едно-единствено“ допълнително нещо, тя също трябваше да поиска още нещо в замяна. Да ѝ се обади поне веднъж, докато е в командировка например. Но той щеше да възрази, че някой може да се спъне в списанията и да се удари, а ако не се обади, никой няма да пострада от това. А и командировъчните не покриваха обаждане у дома за сметка на компанията („Имаш служебния ми телефон, ако стане нещо“), пък и телефонните разговори струваха немалко пари, докато прибирането на боклуци в мазето не ѝ коства нищо, и така тя нямаше как да излезе права, а беше толкова потискащо постоянно да обитава килията на неправотата, все да чака някой да я съжали; затова беше напълно разбираемо, че Инид беше замислила вечеря, с която да си отмъсти.

Изкачила наполовина стълбището на път да приготви тази вечеря, тя се спря и въздъхна.

Алфред чу въздишката ѝ и предположи, че е свързана с прането и четвъртия месец бременност. Но пък неговата майка беше водила двата коня при изораването на двайсет акра в осмия месец, така че той не изпитваше кой знае колко състрадание. Посипа кървящата си буза с кръвоспираща щипка амониев алуминиев сулфат.

От входната врата се чу тупуркане на малки крачета и почукване с ръкавица, Беа Мейснър беше докарала човешкия си товар. Инид бързо изкачи стълбите, за да приеме доставката. Гари и Чипър, нейните петокласник и първокласник, ухаеха на хлор от басейна на АМХ. С мокрите си коси приличаха на водни създания. Водни плъхове или пък бобри. Тя извика „Благодаря!“ след отдалечаващите се задни светлини на Беа.

Момчетата се спуснаха устремено в мазето, но без да тичат (това беше забранено), хвърлиха мокрите си хавлии в пералното и откриха баща си в лабораторията. В природата им беше да му се метнат на врата, само че природата им беше поправена. Стояха и чакаха като подчинени началникът да заговори.

– Е! – рече той. – Били сте на плуване.

– Аз съм Делфин! – извика Гари. Той беше необяснимо весело момче. – Дадоха ми значка на Делфин!

– Делфин, виж ти... – Към Чипър, на когото животът показваше предимно трагичната си страна, откак беше навършил две години, началникът се обърна по-нежно: – А ти, малкият?

– На нас ни дадоха надуваеми възглавници – похвали се Чипър.

– Той е Попова лъжичка – обади се Гари.

– Така. Делфин и Попова лъжичка. И какви специални умения носиш на работното място, след като си Делфин?

– Синхронен двоен удар с крака.

– Когато бях колкото вас, само можех да си мечтая за такъв голям и хубав басейн – рече началникът, макар че, доколкото знаеше, басейнът на АМХ не беше нито голям, нито хубав. – Като изключим калните бари за говедата, не бях виждал вода, по-дълбока от метър и двайсет, докато не стигнах до река Плет. Тогава трябва да съм бил почти на десет.

Младите му подчинени не го слушаха, а смутено пристъпваха от крак на крак. Гари се усмихваше колебливо, сякаш все още се надяваше на обрат в разговора, а Чипър нескрито зяпаше лабораторията, която беше забранена територия, освен в присъствието на началника. Тук въздухът имаше вкус на телче за миене на чинии.

Алфред огледа сериозно двамата си подчинени. Общуването не му беше силната страна.

– Помагахте ли на майка си в кухнята, докато ме нямаше?

Когато някой въпрос не интересуваше Чипър, той си мислеше за момичета, а когато си мислеше за момичета, в душата му пламваше надежда. И на крилете на тази надежда той се изсули от лабораторията и пое нагоре по стълбите.

– Питай ме колко е девет по двайсет и три – помоли началника Гари.

– Добре, колко е девет по двайсет и три?

– Двеста и седем. Питай ме друго!

– Колко е двайсет и три на втора?

В кухнята Инид оваля прометейския деликатес в брашно и го постави в голямата електрическа тенджера, в която можеше да изпържи девет яйца на очи едновременно. Затрака алуминиев капак – ряпата беше завряла. Сутринта остатъците от бекон в хладилника я бяха подсетили за дроб, сивкавият дроб беше подсказал гарнитура от ярко жълто и така се беше оформила Вечерята на отмъщението. За съжаление, когато се захвана да готви, откри, че беконът е само три резенчета, а не шест или осем, както смяташе. Сега се мъчеше да се убеди, че три резенчета ще са достатъчни за цялото семейство.

– Какво е това? – попита разтревожено Чипър.

– Дроб с бекон!

Чип се измъкна от кухнята, поклащайки глава в бурен протест срещу действителността. Някои дни бяха отвратителни от заранта, когато овесената каша за закуска беше посипана с парчета сушени смокини като накълцани хлебарки и в млякото плуваха синкави парцали каймак; на всичкото отгоре после те водеха на лекар. А други дни, като този, затаяваха цялата си отвратителност за края.

Влачеше се из къщата и повтаряше:

– Пфу, гадост, пфу, гадост, пфу, гадост, пфу, гадост...

– Вечерята ще е готова след пет минути, измийте си ръцете! – извика Инид.

Запърженият дроб миришеше на пръсти, държали мръсни монети.

Чипър се спря във всекидневната и притисна лице към прозореца, надяваше се да зърне Синди Мейснър в трапезарията отсреща. На връщане от АМХ седеше до нея и усещаше полепналата по тялото ѝ миризма на хлор. Подгизнал лейкопласт висеше на последни остатъци лепило от коляното ѝ.

„Пльок, пльок, пльок“, правеше голямата вилица, с която Инид мачкаше в тенджерата сладко-горчивата водниста ряпа.

Алфред си изми ръцете в банята, подаде сапуна на Гари и взе малкия пешкир.

– Представи си квадрат – рече той на Гари.

Инид знаеше, че Алфред ненавижда дроб, но месото беше пълно с полезно желязо, а каквито и да бяха недостатъците на Алфред като съпруг, не можеше да се отрече, че спазва правилата. Кухнята беше нейното царство и той никога не ѝ се бъркаше в него.

– Чипър, изми ли си ръцете?

На Чипър му се струваше, че ако успее да зърне Синди отново за миг, може и да се спаси от вечерята. Представи си, че е при нея отсреща и заедно отиват в стаята ѝ. За него стаята ѝ беше убежище от опасностите и отговорността.

– Чипър?

– А повдигаш на квадрат, В повдигаш на квадрат и прибавяш към произведението от А и В, умножено по две – обясняваше Алфред на Гари, докато сядаха на масата.

– Чипър, измий си ръцете! – обади се Гари.

Алфред нарисува квадрат:

– Съжалявам, беконът не ми достигна – рече Инид. – Мислех, че е повече.

В банята Чипър не искаше да си намокри ръцете, тъй като го беше страх, че след това няма да изсъхнат никога. Пусна водата силно, така че да се чуе, и изтърка ръцете си с пешкира. Неуспехът му да зърне Синди през прозореца го потисна още повече.

– Имахме висока температура – докладва Гари. – Освен това Чипър го болеше ухото.

По парчетата богат на желязо дроб беше напластена коричка от кафеникаво, напоено с мазнина брашно, все едно бяха разядени от корозия. Малкото бекон също беше с ръждив цвят.

Чипър се спря на прага на банята. Когато се сблъскаш с беда в края на деня, ти трябва малко време да измериш големината ѝ. Някои беди имаха ясни очертания и човек можеше веднага да ги прецени. На други краят им не се виждаше и това означаваше, че ще са нужни часове, за да ги отминеш. Големи, грамадански, колкото планети беди. Вечерята на отмъщението беше едно от тях.

– Как беше пътуването? – попита по задължение Инид.

– Уморително.

– Чипър, миличък, сядаме на масата.

– Броя до пет – заяви Алфред.

– Има и бекон, ти обичаш бекон – извиси глас тя.

Това беше цинична, егоистична лъжа, един от стотиците ѝ ежедневни провали като майка.

– Две, три, четири... – нареждаше Алфред.

Чипър изтича и седна на мястото си. Нямаше смисъл да си проси боя.

– Благослови насъщния с който телата си и нас да служим в името Исус Христос амин – измърмори в скоропоговорка Гари.

От купчината намачкана ряпа в чинията се отделяше прозрачна жълта вода, подобна на плазма или на онази течност, която се събира в мехура след изгаряне. Сварените листа цвекло изпускаха нещо меднозелено. На принципа на капилярите, жадната брашнена коричка засмукваше течността. Когато дробът се повдигнеше, се чуваше тихо „пльок“. Подгизналата долна коричка беше неописуема.

Чипър си мислеше какво е да си момиче. Да го обсипват с нежност, да бъде Мейснър, да си играе в тяхната къща, да го обичат като момиче.

– Искаш ли да ти покажа затвора, който направих от дървени бъркалки за кафе? – попита Гари.

– Затвор ли? Виж ти – отвърна Алфред.

Един предвидлив младеж не би изял веднага бекона си, нито пък би го оставил да подгизне от сока от зеленчуците. Предвидливият младеж евакуираше бекона си нависоко по ръба на чинията и го пазеше като стимул. За начално поощрение предвидливият младеж изяждаше пържения лук, който не беше вкусен, но не беше и гаден.

– Вчера имаше среща на младите скаути – рече Инид. – Гари, скъпи, по-добре да погледнем затвора ти след вечеря.

– Гари направи и електрически стол – обади се Чип. – За да го сложи в затвора. Аз му помагах.

– А? Виж ти.

– Мама има цяла торба с бъркалки – похвали се Гари.

– Взех я от клуба на младите скаути – обясни Инид. – Там ги продават с отстъпка.

Мнението на Алфред за младите скаути не беше особено високо. Начело на клуба бяха група бащи, които я караха полека и съответно и заниманията им бяха лекомислени: състезания със самолетни модели от балсово дърво или колички от чам, или картонени влакове с товарни вагони от прочетени книги.

(Шопенхауер: „Ако искаш сигурен компас, който да те направлява през целия ти живот... приеми, че този свят е затвор, наказателна колония“.)

– Гари, какво беше ти? – попита Чип, за когото Гари беше върховно мерило за вкус и обноски. – Вълк ли?

– Още една точка и ще стана Мечка.

– Но сега какво си, Вълк ли?

– Вълк съм, но всъщност почти съм Мечка. Само трябва да мина обяздване на природата.

– Опазване – поправи го Инид. – Остава ти само опазване на природата.

– Не е ли обяздване?

– Стив Дриблет направи гилотина, само че тя не проработи – каза Чипър.

– Дриблет е Вълк.

– Брент Пърсън направи самолет, ама той се фрасна и се разпадна.

– Пърсън е Мечка.

– Казва се „удари се“, скъпи, не „фрасна се“.

– Гари, кой е най-големият фойерверк? – попита Чипър.

– М-80. А след него е „Черешовата бомба“.

– Представяш ли си да намерим един М-80, да го сложим в твоя затвор и да го взривим!

– Не те виждам да се храниш, малкия – обади се Алфред.

Чипър беше станал словоохотлив като конферансие; за момент беше забравил напълно за вечерята.

– Или седем М-80, ще ги запалим наведнъж или пък един след друг, ще е страхотно, нали?

– Ще сложим барут в ъглите и ще пуснем фитили – въодушеви се Гари. – Ще свържем фитилите и ще ги възпламеним едновременно. Така е най-добре, нали, тате? Да разделим барута и да сложим допълнително фитил, нали, тате?

– Седемстотин хиляди милиона М-80! – извика Чипър и се опита да покаже какъв мегатонен взрив си представяше: – Бум! Бум!

– Чипър – Инид умело смени темата, – кажи на татко къде ще ходим другата седмица.

– Скаутите ще ходят в Музея на транспорта и аз ще отида с тях – изрецитира Чипър.

– О, Инид – намръщи се Алфред. – Защо ще ги водите там?

– Беа каза, че е много интересно и ще е забавно за децата.

Той презрително поклати глава.

– Какво разбира Беа Мейснър от транспорт?

– Там е идеално за среща на скаутите – продължи жена му. – Има истински парен локомотив, момчетата може да се качат да го разгледат.

– Това е трийсетгодишен „Мохок“ от нюйоркската гара. Не е антика. Не е рядкост. Пълен боклук. Ако момчетата искат да видят истинска железница...

– Ако сложа батерия и два електрода на електрическия стол... – помъчи се да се включи Гари.

– Сложи М-80!

– Не, Чипър, трябва да пуснеш ток, защото токът убива затворника.

– Какво е ток?

– Ток протича, когато пъхнеш електроди от цинк и мед в лимон и ги свържеш.

В какъв прокиснат свят живееше Алфред. Когато се зърнеше в огледалото, се изненадваше колко млад изглежда все още. Понякога се хващаше как стиска устни като учител с хемороиди или пък се облизва постоянно, както правеха болните от артрит; макар че физически беше в разцвета на силите си, често усещаше в устата си прокисването на живота.

Затова обичаше тежките десерти. Орехов пай. Препечен ябълков пай. Малко сладост в този прокиснат свят.

– Има два локомотива и истински ремонтен вагон! – заяви Инид.

Алфред беше убеден, че истината и действителността са малцинство, което светът е решил да унищожи. Вбесяваше се, че романтичните души като Инид не можеха да разграничат фалшивото от автентичното: долнопробен, зле оборудван, търгашески „музей“ от истинска, неподправена железница...

– Трябва да си поне Риба.

– Момчетата много се вълнуват.

– Може да стана Риба.

Локомотивът „Мохок“, който беше новата гордост на музея, явно беше романтичен символ. Хората като че ли бяха намразили железниците, задето те бяха захвърлили романтичната парна енергия заради дизела. Нямаха си никакво понятие как се управлява железница! Дизеловият локомотив беше многофункционален, ефективен, с ниски разходи за поддръжка. Мислеха си, че железницата им дължи романтика, а в същото време се оплакваха, ако влакът се движи бавно. Всички бяха такива – глупаци!

(Шопенхауер: „Една от най-големите беди на наказателната колония е компанията на тези, които са затворени там“.)

В същото време и на Алфред му беше неприятно да гледа как старият парен локомотив минава в забвение. Като излагаше красивия железен кон на показ, музеят позволяваше на каращите я полека, търсещи само забавления обитатели на покрайнините на Сейнт Джуд да танцуват на гроба му. Градските жители нямаха право да се надсмиват на железния кон. Те не го познаваха така добре, както Алфред. Не се бяха влюбили в него в северозападния край на Канзас, където той беше единствената връзка с белия свят. Алфред презираше музея и неговите посетители заради всичко онова, което не знаеха.

– Има и малко влакче, на което релсите опасват цялата зала! – додаде безмилостно Инид.

Проклетите производители на детски влакчета, проклетите любители! Жена му много добре знаеше какво мисли той за тези дилетанти и техните безсмислени и недостоверни модели.

– Цяла зала ли? – попита недоверчиво Гари. – Колко е голяма?

– Представи си да сложим няколко М-80 на... ъъъ... на... ъъъ... на прелеза на влакчето, нали? Фиууу-бум! Бам-бам-бам!

– Чипър, изяж си вечерята! – заповяда Алфред. – Веднага!

– Голяма, много голяма – отвърна Инид. – Влакчето е много по-голямо от онова, дето ви купи баща ви.

– Веднага – продължи той. – Чуваш ли ме? Веднага!

Две от страните на квадратната маса бяха щастливи, а две – не. Гари се впусна в объркана история за някакъв съученик, който имал три заека, а Чипър и Алфред, близнаци в мрачното си униние, се взираха в чиниите си. Инид отиде до кухнята да донесе още ряпа.

– Знам кого да не питам иска ли допълнително – рече тя, след като се върна.

Алфред ѝ метна предупредителен поглед. Бяха се разбрали – заради доброто на момчетата – да не споменават неприязънта му към зеленчуците и някои меса.

– На мен може малко – каза Гари.

В гърлото на Чипър беше заседнала буца, отчаянието така го беше затъкнало, че така или иначе, не би могъл да преглътне и хапка. Но когато видя брат си да поглъща доволно допълнителното от Отмъщението, се ядоса и за миг му просветна как цялата вечеря може да бъде ометена за нула време, как може да я отметне като изпълнено задължение и да си възвърне свободата, дори взе вилицата и посегна към набраздената планина от ряпа, гребна с върха на вилицата и я поднесе към устата си. Но изстиналата ряпа миришеше на гнилоч – на вид и по температура приличаше на мокро кучешко лайно в студено утро – и стомахът му се сви в извиващ гръбнака повдигащ рефлекс.

– Обичам ряпа – заяви неубедително Гари.

– Мога да живея само на зеленчуци – заприглася Инид.

– Малко мляко – помоли Чипър задъхано.

– Чипър, стисни си носа, ако не ти харесва как мирише – посъветва го Гари.

Алфред методично тъпчеше отвратителното Отмъщение в устата си, дъвчеше бързо и преглъщаше механично, като си повтаряше, че е понасял и по-лошо.

– Чип – рече той, – хапни по един залък от всяко нещо. Иначе няма да станеш от масата.

– Малко мляко!

– Първо хапни от вечерята си. Разбрахме ли се?

– Мляко!

– Може ли да си стисне носа? – попита Гари.

– Чаша мляко, моля.

– Прекаляваш – предупреди го Алфред.

Чипър замлъкна. Погледът му лъкатушеше из чинията, но той не беше проявил предвидливост и сега там го очакваше само злочестина. Наклони чашата си и мълчаливо подкара капчица топло мляко към устата си. Протегна език да я посрещне.

– Чип, остави чашата.

– Ако стиска носа си, трябва да изяде две лъжици!

– Телефонът! Гари, обади се.

– Какво има за десерт? – попита Чип.

– Прекрасен пресен ананас!

– Боже господи, Инид...

– Какво? – премига тя тъй невинно, че Алфред се зачуди дали се преструваше.

– Може да му дадеш поне бисквити или „Ескимо“, ако си изяде вечерята.

– Ананасът е толкова сладък. Топи се в устата.

– Тате, господин Мейснър.

Алфред се пресегна към чинията на Чипър и с едно движение на вилицата обра ряпата, остави само един залък. И тъй като обичаше сина си, пъхна студеното гадно пюре в устата си и преглътна, настръхвайки.

– Изяж тази лъжичка и едно парче от дроба, и ще получиш десерт. – Изправи се. – Ако трябва, ще отида с колата до магазина да ти купя нещо.

Докато минаваше покрай Инид на път за кухнята, тя потрепери и се отдръпна.

– Да? – рече той в телефонната слушалка.

От нея го лъхнаха задушевно тракане на прибори, топлината и уютът на Мейснъровия дом.

– Ал, тъкмо гледам във вестника акциите на „Ери Белт“. Паднали са доста: пет – пет и осемдесет. Сигурен ли си за това с „Мидланд Пасифик“?

– Господин Реплоугъл беше с мен на дрезината на тръгване от Кливланд. Каза, че управителният съвет изчаква само окончателния доклад за инфраструктурата. Аз ще го предам в понеделник.

– От „Мидланд Пасифик“ не са оповестили публично намеренията си.

– Чък, не мога да ти дам съвет какво да правиш, прав си, че има някои неясноти...

– Ал, Ал – прекъсна го Чък, – ти си човек с будна съвест и всички го ценим. Ще те оставя да довършиш вечерята си.

Алфред затвори, мразеше Чък, както би мразил някоя жена, с която е проявил недисциплинираност да се обвърже. Чък беше банкер и богаташ. Искаш да отдадеш целомъдрието си на някой, който го заслужава – кой друг, ако не добрият съсед; само че никой не го заслужаваше. Целите му ръце бяха омазани в лайна.

– Гари, ананас? – попита Инид.

– Да, моля!

Чудодейното изчезване на кореноплодното от чинията беше замаяло леко главата на Чипър. Нещата като ли се подобряваха! С опитна ръка размаза останалия залък ряпа по свободната повърхност, нанасяйки жълтия асфалт с вилица. Защо да се мъчи в гадната действителност на дроба и листата от цвекло, когато можеше да се измисли бъдеще, в което баща ти ще погълне и тях? „Донесете курабийките! – призоваваше Чипър. – Дайте „Ескимо“!“

Инид отнесе три празни чинии в кухнята.

Застаналият до телефона Алфред се взираше в часовника над мивката. Часът беше онова кошмарно „и пет“, което зърва събудилият се от следобедния унес на треската болник. Толкова близо до „и пет“, че все едно е пародия на точното „и пет“. На циферблата облекчението на реда – двете стрелки, застанали една върху друга – идваше само веднъж за час. И тъй като всеки друг миг нарушаваше тази хармония, в него се криеше възможност за трескаво страдание.

И да страда така без причина. Да знае, че треската му не е продиктувана от някакъв морален закон, че няма справедливост в усещането за болка, родено в съзнанието му. Светът беше единствено проявление на сляпа вечна Воля.

(Шопенхауер: „Немалка част от мъките на съществуването ни се състои в това, че времето постоянно ни притиска, не ни оставя да си поемем дъх, пришпорва ни с камшика си като надзирател“.)

– Ти сигурно не искаш ананас – рече Инид. – Нали каза, че ще отидеш сам да си купиш десерт.

– Стига, Инид. Поне веднъж престани.

Държейки ананаса, тя попита защо го търси Чък.

– После ще говорим – отвърна Алфред и се върна в трапезарията.

– Татко... – поде Чипър.

– Виж какво, моето момче, направих ти услуга. А сега ти ми направи услуга, спри да си играеш с храната и довърши вечерята си. Веднага. Разбра ли? Изяж си вечерята веднага или няма да получиш десерт нито тази вечер, нито утре и няма да мръднеш от масата, докато не я изядеш!

– Ама, тате, не може ли...

– ВЕДНАГА! ЧУВАШ ЛИ КАКВО ТИ КАЗВАМ, ИЛИ ИСКАШ ДА ТЕ НАШАМАРЯ?

Сливиците отделят амонячен секрет, когато зад тях се събере сериозно количество сълзи. Устните на Чипър потрепваха безмълвно. Виждаше чинията пред себе си в нова светлина. Все едно храната беше непоносим придружител, чиято компания е бил сигурен, че ще избегне заради връзките си „там горе“, че ще се отърве от нея заради ходатайството на висшестоящите. Сега осъзна, че двамата са обречени още дълго да бъдат заедно.

Съжаляваше за изчезването на бекона, въпреки че и той беше гаден, с непресторена и дълбока скръб.

Но колкото и да е странно, не заплака.

Алфред се отправи към мазето с тежки крачки, затръшвайки вратата.

Гари седеше мълчаливо, умножаваше малки прости числа наум.

Инид заби ножа в пожълтелия корем на ананаса. Чипър беше същият като баща си – вечно гладен, но злояд. Като че ли намираше нещо срамно в яденето. Да приготвиш топъл обяд и след това да видиш как се посреща с неприкрито отвращение, да видиш как момчето преглъща задавено дори над овесената си каша на закуска – как да не ѝ се облее в кръв майчиното сърце. Чипър искаше само мляко и бисквити, мляко и бисквити. Педиатрите съветваха: „Не се предавай. Накрая ще огладнее и ще прояде“. Затова Инид се мъчеше да бъде търпелива, но Чипър сядаше на масата за обяд и заявяваше: „Това мирише на повръщано!“. Ако го пернеше през устата за тези му думи, след това лицето му повтаряше същото и дори да го напердашеше заради физиономиите му, той го изразяваше с погледа си, а все пак в изправителните методи си имаше някакви ограничения, няма как да бръкнеш зад сините ириси и да изличиш отвращението там.

Напоследък беше започнала да му дава само сандвичи със сирене през деня, като поднасяше необходимите за балансираното хранене жълти и зелени листни зеленчуци за вечеря и оставяше Алфред да води нейните битки.

Изпитваше някаква сладка, едва ли не сексуална тръпка от прехвърлянето върху съпруга си на бремето да накаже упоритото момче. От това, да се дръпне невинно настрани, докато то страда, задето я е наранило.

Когато имаш деца, често откриваш за себе си неща, които нито харесваш, нито одобряваш.

Занесе две чинии с ананас във всекидневната. Чипър беше навел глава, но синът, който обичаше да се храни, лакомо посегна към чинията си.

Гари мляскаше шумно, мълчаливо поглъщаше ананаса.

Жълтото като кучешко лайно поле от ряпа, сгърченият от пърженето дроб, който не можеше да легне плътно върху чинията, топката жилави листа цвекло, наклонена и разкривена, но все още събрана в едно цяло, като мокро пиленце, свито в черупката си, или отколешен труп, натъпкан в клозетна яма – на Чип му се струваше, че разположението им в пространството не е плод на случайност, а е нещо постоянно, окончателно.

Храната като че ли се смаляваше пред очите му или пък нова меланхолия я обгръщаше в сянката си. Чипър вече не изпитваше толкова силна погнуса, дори престана да мисли за яденето. Бяха се намесили по-дълбинни основания за отказа му.

Не след дълго масата беше почистена, остана само неговата подложка за сервиране с чинията. Светлината като че ли стана по-ярка. Чу Гари и майка си да бъбрят за дреболии, докато тя миеше, а той бършеше съдовете. След това стъпките на Гари по стълбата към мазето. Метрономното тупкане на топката за пинг-понг. Силно дрънчене от разместване и потапяне на тенджери в мивката.

Майка му се появи отново.

– Чипър, хайде, изяж го. Вече си голямо момче.

Само че той се беше пренесъл другаде, където тя не можеше да го достигне. Беше в покой, само разум, никакви емоции. Дори задникът му беше безчувствен от дългото седене на стола.

– Баща ти наистина ще те остави да седиш тук, докато не го изядеш. Хайде, хапни. След това цяла вечер ще си свободен.

Ако наистина беше свободен, щеше да прекара цялата вечер на прозореца да гледа Синди Мейснър.

– Съществително, глагол – нареждаше майка му, – прилагателно. Съюз, местоимение, отрицателна частица, глагол, местоимение, ако съм на теб, веднага ще го глътна, и наречие, местоимение, глагол...

Странно, защо не се чувстваше длъжен да разбира думите ѝ. Странно беше и усещането му за свобода, което изпитваше от отхвърлянето на този незначителен товар на декодирането на езика.

Тя не го притиска повече, слезе в мазето, където Алфред се беше затворил в лабораторията, а Гари броеше („Трийсет и седем, трийсет и осем...“) колко пъти може да удари топчето с хилката, без да го изтърве.

– Пинг-понг? – изви подканващо глава тя.

Бременността или поне мисълта за нея ѝ пречеше и Гари можеше бързо да я разгроми, но на лицето ѝ беше изписана такава наслада, че той просто се оттегли в себе си, умножаваше точките наум или си поставяше малки предизвикателства, като да връща топчето в различни квадранти в определена последователност. Всеки ден след вечеря Гари развиваше умението си да понася някакво скучно занимание, което обаче беше приятно за майка му или за баща му. За него това беше едва ли не животоспасяващо умение. Беше убеден, че ако някой ден вече не е в състояние да поддържа майчините си илюзии, върху него ще се стовари ужасна беда.

А тя изглеждаше толкова уязвима тази вечер. Усилието да приготви вечерята и да измие чиниите беше отпуснало къдрите в косите ѝ. По памучната рокля бяха избили петънца пот. Ръцете ѝ бяха зачервени от гумените ръкавици.

Той заби последния удар от другата страна на мрежата и топката отлетя чак до затворената врата на металургичната лаборатория. Подскочи, тропна на вратата и падна на прага. Инид предпазливо я последва. Оттатък царяха мрак и тишина. Ал като че ли не беше светнал лампа.

Имаше храни, които дори и Гари ненавиждаше – брюкселско зеле или парена бамя например, – и Чипър беше виждал как прагматичният му брат ги скриваше в шепа и ги изхвърляше в гъстите храсти до задната врата, ако беше лято, или ги набутваше в джоба и после ги пускаше в тоалетната през зимата. Сега Чипър беше сам в кухнята и спокойно можеше да се отърве от дроба и листата от цвекло. Имаше обаче един проблем: баща му щеше да реши, че ги е изял, а точно това Чипър отказваше да направи. Храната в чинията беше необходимото доказателство за отказа му.

Внимателно обели и изчегърта брашнената коричка от горната част на дроба, и я изяде. Това му отне десет минути. Оголената повърхност на дроба беше неописуемо отвратителна.

Разчовърка листата от цвекло и след това отново ги събра на топка.

Разучи шарките на подложката за сервиране.

Слушаше тупкането на топката, пресиленото пъшкане на майка си и дразнещите окуражителни подвиквания („О, браво, Гари!“). Шумотевицата от играта долу му се струваше по-непоносима от бащините шамари и дори от дроба. Единствено тишината беше приемлива, стига да беше безкрайна. Точките бързо стигнаха до двайсет и едно и играта свърши, след това свърши и втора, после и трета, и за играещите в това нямаше нищо лошо, тъй като се бяха забавлявали, но не и за момчето на масата горе. Чипър беше потънал в звуците на играта, беше уповавал в тях надеждите си и искаше никога да не секнат. Но те секнаха, а той все още беше на масата, само дето беше изминал половин час. Вечерта се самоизяждаше в безсмислието си. Макар и на седем години, Чипър интуитивно се досещаше, че това усещане за безсмисленост ще присъства неотменно в живота му. Досадно чакане и след това неспазено обещание, паническо осъзнаване за изминалото време.

Безсмислието имаше свой аромат.

Когато се почешеше по главата или потъркаше носа си, по пръстите му оставаше някаква миризма. Миризмата на самия него си.

Или пък миризмата на напиращите сълзи.

Какво ли ще е обонятелните нерви да усещат себе си, рецепторите да регистрират собствената си конфигурация?

Вкусът на самопричиненото страдание, на цяла вечер, убита напук, беше изненадващо приятен. Другите хора вече не са достатъчно истински, за да поемат вината за това, как се чувстваш. Оставате само ти и твоят отказ. Също като самосъжалението или пък като кръвта, която изпълва устата ти, когато ти вадят зъб – солените железни сокове, които поглъщаш и си позволяваш да вкусиш с наслада, – отказът има аромат, към който можеш да се пристрастиш.

В лабораторията под трапезарията Алфред седеше в тъмното с наведена глава и затворени очи. Как копнееше да остане сам, с каква омерзителна яснота го беше показал на всички, а сега, най-сетне заключил се в килията си, чакаше и се надяваше някой да дойде да го обезпокои. Искаше да го видят колко страда. Макар че се държеше студено с нея, струваше му се нечестно, че тя му отвръща със студ: не беше честно, че тя можеше да играе весело пинг-понг, да минава край вратата му и нито веднъж да не почука да го попита как е.

Трите основни показателя за здравина на материала са издръжливост на натиск, на напрежение и на напречна деформация.

Всеки път когато стъпките на жена му наближеха лабораторията, той се стягаше да посрещне нейната утеха. След това чу края на играта и си помисли: ето, сега със сигурност ще се съжали над него. Едно-единствено нещо искаше от нея, едно-единствено...

(Шопенхауер: „Жената плаща дълга на живота не с това, което прави, а със страданията си, с родилните болки и грижите за децата, с покорството пред съпруга си, на когото тя трябва да е търпелив и ведър другар“.)

Но спасението не идваше. През затворената врата я чу как влиза в пералното помещение. Чу тихото жужене на трансформатора, Гари си играеше с влакчето под масата за пинг-понг.

Четвърти показател за здравина, изключително важен за производителите на железопътно оборудване, е твърдост.

С неописуемо усилие на волята Алфред светна лампата и отвори лабораторния си дневник.

Дори и най-страшното отегчение си има милостиви граници. Масата например имаше долна страна, която Чипър обстойно изследва, като облегна брадичка на плота и пъхна ръце под него. Като се протегнеше, можеше да достигне до царгите, през които минаваха опънати жици с халки за дърпане в края. Там, където грубо рендосаните дъски и царгите се срещаха, дълбоко в тях навлизаха винтове, малките цилиндрични кладенчета с драскаща спираловидно издълбана дървесина в гърлата примамваха шарещия пръст. Още по-голяма наслада носеха полепените сополи, които беше размазвал при предишните си бдения. Те се изчегъртваха лесно и се разпадаха.

Колкото по-дълго Чипър изследваше малкото си долно царство, толкова повече нарастваше нежеланието му да го погледне. Инстинктивно се досещаше, че видимата реалност няма да си заслужава. Щеше да види неразкрити от пръстите пукнатини и загадъчността на областите отвъд досега му щеше да изчезне, дупките на винтовете щяха да загубят абстрактната си чувственост, а от сополите щеше да го хване срам, нямаше да му остане нищо за откриване и за игра, и някоя вечер щеше да умре от скука.

Избирателното незнание е ценно умение за оцеляване, може би най-важното.

Алхимическата лаборатория на Инид под кухнята беше оборудвана с пералня „Мейтаг“ с преса за изстискване, чиито гумени барабани бяха като огромни устни. Белина, стипца, дестилирана вода, кόла. Голяма парна ютия с кариран платнен шнур. Купчина бели ризи в три размера.

Първо подготвяше ризата, като я напръскваше с вода и я увиваше във влажна кърпа. След това започваше от яката, спускаше се към раменете и продължаваше надолу.

По време на Депресията и след нея тя беше усвоила множество умения за оцеляване. Майка ѝ имаше пансион в района между центъра на Сейнт Джуд и университета. На Инид ѝ се удаваше математиката и затова не само переше чаршафи, миеше тоалетни и поднасяше храната, но и водеше сметките. Когато завърши гимназия и войната приключи, тя вече въртеше счетоводството на пансиона и сметките на наемателите, и се оправяше с данъците. С центовете и доларите, които заделяше настрани – надници от гледането на деца, бакшиши от студенти и други отдавнашни наематели, – плащаше за часовете във вечерното училище, бавно напредвайки към дипломата за счетоводител, която се надяваше никога да не ѝ потрябва. Вече двама мъже в униформа ѝ бяха предложили брак, като и двамата бяха доста добри танцьори, но за съжаление, не бяха печеловници, а и все още имаше риск да загинат на фронта. Майка ѝ се беше омъжила за човек, който не умееше да изкарва пари и умря млад. Затова най-важното за Инид беше да избегне такъв тип съпруг. Възнамеряваше да живее спокойно и щастливо.

Малко след войната в пансиона пристигна млад инженер, наскоро прехвърлен в Сейнт Джуд като управител на леярна. Той беше с месести устни и гъста коса – мускулесто момче в тяло на мъж и в мъжки костюм. Костюмите му бяха вълнени на едри плисета. Вечер, когато поднасяше храната на голямата кръгла маса, Инид поглеждаше през рамо, улавяше как я зяпа, и той се изчервяваше. Ал беше от Канзас. След два месеца събра кураж да я покани на пързалката. Пиха какао и той ѝ каза, че хората се раждат, за да страдат. Заведе я на коледното празненство на стоманодобивната компания и ѝ обясни, че интелигентните са обречени да бъдат тъпкани под ботуша на глупците. Но той беше добър танцьор и добър печеловник, и тя го целуна в асансьора. Не след дълго се сгодиха и синопочтително отидоха с нощния влак до Маккук, Небраска, за да посетят старите му родители. Баща му си имаше робиня, за която беше женен.

Докато чистеше стаята на Ал в Сейнт Джуд, Инид намери опърпано томче на Шопенхауер, в което някои изречения бяха дебело подчертани. Например: „Твърди се, че на този свят насладата е по-голяма от болката или че поне има равновесие между двете. Ако читателят иска да провери дали това твърдение е вярно, нека сравни чувствата на две животни, едното от които изяжда другото“.

Какъв извод трябваше да си направи за Ал Ламбърт? Той говореше за себе си като старец, а изглеждаше като млад мъж. Инид избра да повярва в обещанието на външния вид. И оттогава животът ѝ се превърна в чакане личността му да се промени.

Докато чакаше, тя гладеше по двайсет ризи седмично, плюс полите и блузите си.

Внимателно минаваше около копчетата с върха на ютията. Изглаждаше гънките, изправяше ръбовете.

Животът ѝ щеше да е по-лесен, ако не го обичаше толкова, но тя не можеше да не го обича. Само като го зърнеше, и любовта ѝ бликваше.

Всеки ден се мъчеше да оправи говора на момчетата, да оглади държанието им, да избели съвестта им, да разведри нагласата им и всеки ден се изправяше пред нова купчина мръсни дрехи, захвърлени за пране.

Дори и Гари понякога се поддаваше на безредието. Той обичаше да запраща електрическото влакче с голяма скорост към някой остър завой, така че то да дерайлира; обичаше да гледа как черното парче метал полита тромаво, обръща се и недоволно хвърля искри. Освен това обичаше да поставя пластмасови крави и коли на релсите, за да предизвиква катастрофи.

Но това, което го привличаше най-силно от света на техниката, беше един радиоуправляем автомобил, напоследък рекламиран по телевизията, който можеше да се движи навсякъде. За да няма двусмислие, Гари възнамеряваше да посочи единствено него в писмото си до Дядо Коледа.

Ако някой на улицата следеше внимателно, щеше да види, как светлината в прозорците отслабва, когато влакчето на Гари, ютията на Инид и експериментите на Алфред изсмукват напрежението в мрежата. Но иначе къщата изглеждаше безжизнена. В осветените къщи на Мейснърови, Шумпъртови, Пърсънови и Рутови си личеше, че хората са си у дома – цялото семейство около масата, малки главички, надвесени над домашното, премигващи телевизори, пълзящи бебета, някой дядо, който накисва торбичката с чай за трети път с надеждата, че все ще пусне нещо. Това бяха одушевени, непознаващи срамежливата свитост къщи.

За една къща най-важното е дали всички се чувстват у дома. Даже не най-важното, а единственото.

Семейството е душата на дома.

Будното съзнание е светлината в дома.

Душата е лалугер в дупката си.

Съзнанието е за мозъка това, което семейството е за дома.

Аристотел: „Ако приемем, че окото е живо същество, то зрението е неговата душа“.

За да разберем съзнанието, си представяме заниманията в дома, жуженето на свързаните животи, пътуващи по различни коловози, основополагащото блещукане на огнището. Говорим за дух, оживление, обитаване. Или, обратно, за празнота, затвореност, пустота.

Може би безсмислената светлина в къща, в която трима души са се скрили самостоятелно в мазето, а само един е горе – малко момче, взиращо се в чиния с изстинала храна, е като съзнанието на човек в депресия.

На Гари първи му омръзна в мазето. Изскочи горе, заобиколи твърде ярко осветената трапезария, все едно в нея се криеше прокажен, и се качи на втория етаж да си измие зъбите.

Не след дълго Инид го последва със седем топли бели ризи. Тя също не влезе в трапезарията. Ако проблемът там беше нейна отговорност, то, значи, тя беше ужасно немарлива, щом не го решаваше, а една грижовна майка не може да е толкова немарлива, пък тя беше грижовна майка и следователно отговорността не беше нейна. Все някога Алфред щеше да изплува на повърхността и да види колко жестоко е постъпил, и много, много щеше да съжалява. Ако се осмелеше да я обвини, Инид щеше да му отговори: „Ти му каза да не става от масата, докато не си изяде вечерята“.

Пусна вода да се напълни ваната и отиде да целуне за лека нощ Гари.

– Ти си моят малък лъв.

– Аха.

– Завинаги ще си останеш безстрашното ми малко лъвче, нали? Сладкото мило лъвченце на мама!

Гари обаче не влезе в тона ѝ.

– Мамо, Чипър още е долу на масата, а вече е почти девет.

– Това е работа на баща ти и Чипър.

– Мамо? Той наистина не обича ряпа и дроб. Не се преструва.

– Толкова се радвам, че ти се храниш добре.

– Мамо, не е честно.

– Скъпи, брат ти преминава през труден период. Но се радвам, че си толкова загрижен. Прекрасно е, че го обичаш. И ще продължиш да го обичаш винаги, нали?

Тя изтича да спре водата и се потопи във ваната.

В тъмната спалня в съседната къща Чък Мейснър проникваше в Беа, като си представяше, че под него е Инид. Дори и сега, докато пъхтеше към оргазма, пак не можеше да избяга от замените и покупко-продажбите.

Чудеше се дали ще успее да намери на борсата опции за „Ери Белт“. Да купи пет хиляди акции веднага с опция за продажба на сегашната им цена при евентуален спад. Или, по-добре, ако някой му предложеше, сто необезпечени опции за покупка на сегашната цена.

Тя беше бременна и подобно на рейтинга на общинските облигации в мигове на борсова паника, размишляваше Чък, размерът на сутиена ѝ бързо се покачваше – А, В, накрая сигурно и С, когато се родеше бебето.

Една по една светлините в Сейнт Джуд гаснеха.

И ако си седял на масата в трапезарията достатъчно дълго, било то за наказание или на инат, отказвайки да се признаеш за победен, или просто от скука, в някакъв смисъл завинаги оставаш да си седиш там. Някаква част от теб остава там до края на живота ти.

Защото, подобно на взирането в слънцето, продължителният и твърде пряк досег с грубото движение на времето може да увреди непоправимо нервните ти окончания.

И също така: прекомерното опознаване на скритата вътрешност задължително нанася вреди, тъй като тези познания никога няма да бъдат заличени.

(Колко уморителна, колко уморена е къща, в която се живее в крайности.)

Чипър чуваше и виждаше някакви неща, но всички те бяха в главата му. След три часа седене, околните предмети вече бяха изгубили мириса и аромата си, подобно на дълго дъвкана дъвка. Фантазиите му бяха по-силни от тях и вземаха връх. Беше необходимо усилие на волята, съзнателно събуждане, за да призове думите „подложка за сервиране“ и да ги отнесе към визуалното поле, в което се беше взирал толкова дълго, че то беше загубило реалността си, или да отнесе думата „парно“ към бълбукането в радиаторите, което през определени интервали се завръщаше, като повтаряне на болест, и с това напомняше на емоционално състояние или на измислица на въображението му, някакво въплъщение на злото време. Регистрираше като насън леките колебания в светлината, когато някой гладеше, друг си играеше, трети експериментираше или пък компресорът на хладилника се включеше или изключеше. Тази променливост, макар и едва забележима, беше мъчение. Но вече я нямаше.

Сега само Алфред беше останал в мазето. Измерваше с амперметър фероацетатен гел.

Един от последните непокорени върхове в металургията: постигането на определени свойства на металите на стайна температура. Целта, заветният свещен граал беше вещество, което може да се лее или формова, но след определено въздействие (вероятно с електрически ток) ще притежава здравината, проводимостта и издръжливостта на стомана. Ще е лесно за обработка като пластмаса и твърдо като метал.

Проблемът не търпеше отлагане. В развихрилата се война между двете култури силите на пластмасата вземаха надмощие. Алфред беше виждал буркани със сладко и конфитюр с пластмасови капачки. Коли с пластмасови тавани.

За съжаление, металът в естественото си състояние – един хубав стоманен лост или здрав месингов свещник – представляваше високо ниво на подредба, а природата беше нехайна и предпочиташе хаоса. Лющенето на ръждата. Безразборното свързване на молекулите в разтвор. Подвижността на топлината. Много по-вероятно беше спонтанно да се стигне до състояние на безредие, отколкото до кубовете в кристалната решетка на съвършеното желязо. Съгласно втория закон на термодинамиката, беше необходимо голямо усилие, за да се преодолее тиранията на вероятността и да се накарат атомите на металите да се държат, както подобава.

Алфред беше сигурен, че електричеството може да извърши това усилие. Електрическият ток, който идваше от мрежата, беше като вземането назаем на подредба от разстояние. В електроцентралите подредените буци въглища изгаряха в надути ненужни горещи газове; възвишената и самоуверена вода в котлите се превръщаше в ентропичен беглец, устремил се към делтата. Тези саможертви на реда произвеждаха в резултат полезното отделяне на електрически заряди, които той използваше при работата си у дома.

Търсеше материал, който да може да се галванизира. Създаваше кристални решетки в необичайни вещества под въздействието на електрически ток.

Не беше истинска наука, а брутално налучкване по метода на пробата и грешката, търсене в тъмното на щастлива случайност. Един негов състудент вече беше спрял да работи и живееше от приходите от едно късметлийско откритие.

Да дойде ден, в който няма да се тревожи за пари: тази мечта не се различаваше много от копнежа да бъде утешен, истински да бъде утешен от някоя жена, когато го завладее нещастието.

Блянът за коренна промяна: някоя сутрин да се събуди и да се окаже съвсем друг (по-уверен, по-спокоен) човек, да избяга от затвора на предопределеното, да се почувства божествено всемогъщ.

Разполагаше със силикатни гелове и глина. Силиконови маджуни. Мекушави, реагиращи на какво ли не железни соли. Амбивалентни ацетилацетонати и тетракарбонили с ниска температура на топене. Къс галиум с големината на синя слива.

Главният химик в „Мидланд Пасифик“, швейцарец, доктор на науките, докаран до меланхолия от милионите измервания на вискозитета на горивото на локомотивите и на твърдостта по Бринел, го снабдяваше с материали. Началниците им знаеха за уговорката – Алфред никога не би рискувал да го хванат в нещо нередно, – и неофициално се подразбираше, че ако направи и патентова някакво откритие, „Мидланд Пасифик“ ще получи дял от приходите.

Тази вечер с фероацетатния гел се случваше нещо странно. Данните за проводимостта варираха в голям диапазон в зависимост от това, къде точно пъхнеше накрайника на амперметъра. Реши, че електродът може да е замърсен, смени го с по-тънка игла и отново я бучна в желето. Показа нулева проводимост. Бутна иглата на друго място и амперметърът веднага отчете високи стойности.

Какво ставаше?

Този въпрос го погълна, донесе му утеха и прогони грижите му чак до десет часа, когато той изключи лампичката на микроскопа и записа в дневника: „Оцветен син хромат 2 %. Много любопитно!“.

В мига, в който прекрачи прага на лабораторията, го връхлетя изтощение. Едва завъртя ключа, чувствителните му пръсти изведнъж бяха надебелели и затромавели. Имаше безкрайна енергия за работа, но спреше ли, едва се държеше на краката си.

Качи се горе и изведнъж се почувства още по-уморен. В кухнята и трапезарията светеше и като че ли на масата седеше малко момче, облегнало глава на подложката за сервиране. Тази картина беше толкова нелепа, толкова отвратително изпълнена с Отмъщение, че за миг Алфред наистина помисли момчето на масата за призрак от детството си.

Посегна към ключа, все едно светлината беше отровен газ, чийто приток на всяка цена трябваше да спре.

В по-малко опасния сумрак взе момчето на ръце и го отнесе горе. На бузата му се беше отпечатала шарката от подложката. Бълнуваше несвързано. Беше наполовина будно, но се съпротивляваше на идването в съзнание, клюмаше, докато Алфред го събличаше и търсеше пижама в скрина.

Завит и целунат, Чипър веднага заспа, а след това неизвестно количество време се процеди между краката на стола до леглото, в който Алфред седеше, без да осъзнава нищо друго освен мъката между слепоочията си. Умората го държеше буден.

Но може и да беше задрямал, защото изведнъж се изправи, поосвежен. Излезе от стаята на Чипър и надникна да провери Гари.

В стаята на Гари, досами прага, беше оставен направеният от дървени бъркалки и вонящ на лепило „Елмър“ затвор. Нямаше нищо общо с голямата изправителна сграда, която Алфред си беше представял. Представляваше груб квадрат без покрив, разделен на четири. Всъщност беше точно копие на квадрата, за който беше говорил преди вечеря.

А това, това тук в най-голямото помещение на затвора, тази смачкана топка от невтвърдило се лепило и парченца от бъркалки беше... ръчна количка? Миниатюрна табуретка?

Електрически стол.

Булото на изтощението помрачаваше разума му. Алфред коленичи и огледа стола. Установи, че е податлив на трогателността на направата му, на патоса на импулса на Гари да сътвори нещо и да потърси бащиното си одобрение, на – и това беше обезпокоително – невъзможността да приравни този груб предмет към прецизния образ на електрически стол, който си беше представил на масата, когато вечеряха. Подобно на нахлула в съня му противоречаща си жена, която хем беше, хем не беше Инид, столът, който си беше представил, беше едновременно съвсем истински електрически стол и съвсем истински макет от бъркалки. За първи път прозря с такава яснота, че може би всяко „истинско“ нещо на този свят дълбоко в себе си е изменчиво също като този електрически стол. Може би дори и в момента съзнанието му правеше с уж истинското дюшеме, на което беше коленичил, същото, което беше правило по-рано с невидения стол. Може би дюшемето ставаше дюшеме само в процеса на реконструиране в главата му. В известен смисъл същността на дюшемето беше безспорна, разбира се, дървото със сигурност съществуваше и имаше измерими свойства. Но имаше и второ дюшеме, дюшемето, отразено в съзнанието му, и той се страхуваше, че заплашената „действителност“, за която толкова се бореше, не е действителността на истинско дюшеме в истинска стая, а действителността на дюшемето в неговата глава, което е идеализирано и следователно не е по-стойностно от някоя от глупавите фантазии на Инид.

Подозрението, че всичко е относително. Че „истинското“ и „автентичното“ може не просто да е обречено, а преди всичко да е измислица. Че усещането му за правота, че е единствен защитник на действителността, не е нищо повече от усещане. Точно тези страхове го бяха дебнали в засада в мотелските стаи. Това бяха дълбоките ужаси, спотаени под пропитите с пот матраци.

А след като светът отказваше да отговори на неговата представа за реалността, то тогава това беше един жесток, прокиснат и вгадяващ свят, наказателна колония, в която Алфред беше осъден да вие от самота.

Главата му клюмна. От колко много сила се нуждаеше човек, за да оцелее в такава самота!

Върна жалкия разкривен електрически стол в най-голямата зала на затвора, но щом го остави, той се килна на една страна. Представи си как раздробява макета на парчета, пред очите му прелетяха за миг заметнати поли и смъкнати гащи, разкъсани сутиени и повдигнат таз, и изчезнаха безследно.

Гари спеше съвършено тихо като майка си. Едва ли беше забравил половинчатото обещание на баща си да погледне затвора след вечеря. Гари никога не забравяше нищо.

„Но все пак се старая, правя всичко по силите си“ – помисли си Алфред.

Върна се в трапезарията и забеляза промяната в чинията на Чипър. Препържените крайчета на дроба бяха внимателно отделени и изядени, заедно с цялата коричка. Имаше и доказателства, че и ряпата е била преглътната; само тук-там бяха останали петънца от нея. Цвекловите листа бяха разкъсани, по-нежните липсваха, твърдите червеникави жилки бяха сбутани настрани. Очевидно все пак Чипър беше изял уговорената една хапка от всичко, което навярно му беше струвало скъпо, а беше заспал, без да получи десерта, който си беше заслужил.

Едно ноемврийско утро преди трийсет и пет години Алфред беше намерил кървава лапа на койот в зъбите на стоманен капан – свидетелство за една дълга отчаяна нощ.

Прободе го толкова силна болка, че за да възпре сълзите, стисна зъби и потърси утеха в своето кредо.

(Шопенхауер: „Само едно обстоятелство може да обясни страданието на животните: при тях волята за живот, на която се гради целият свят на явленията, се осъществява като самоизяждане“.)

Изгаси и последните лампи долу, мина през банята и си облече чиста пижама. Отвори куфара, за да извади четката за зъби.

Пъхна се в леглото, този музей на отдавна отминали възторзи, като се настани колкото се може по-далече от Инид. Тя спеше по своя си начин, все едно се преструваше. Той погледна будилника, светещите стрелки наближаваха дванайсет, и затвори очи.

Прозвуча въпрос, зададен от глас като пладнина.

– Защо се обажда Чък?

Изтощението го притисна двойно по-силно. Пред затворените си очи виждаше пипетки, щипци и трептящата стрелка на амперметъра.

– Стори ми се, че е за „Ери Белт“ – продължи Инид. – Откъде е разбрал Чък? Ти ли си му казал?

– Инид, много съм уморен.

– Просто съм изненадана, нищо друго. Предвид всичко останало.

– Стана случайно и съжалявам за това.

– Странно, че Чък има право да прави инвестиция, която на нас ни е забранена.

– Ако Чък реши да се възползва нечестно от предимството си за сметка на другите инвеститори, това си е негова работа.

– Много от акционерите на „Ери Белт“ ще се радват да получат по пет и седемдесет и пет за акция утре. Какво му е нечестното?

Думите ѝ прозвучаха като аргумент, упражняван в продължение на часове, рана, близана в мрака.

– След три седмици тези акции ще струват по девет и петдесет – отвърна Алфред. – За разлика от повечето хора, аз го зная. Ето това е нечестно.

– Ти си по-умен от повечето хора, справял си се по-добре в училище и сега имаш по-хубава работа. И това ли е нечестно? Може би трябва да станеш по-глупав, за да бъде съвсем честно?

Да прегризеш сам крака си, не е лекомислено действие, не можеш да го започнеш и после да се откажеш. В кой момент и чрез какъв процес койотът решава да забие зъби в собствената си плът? Вероятно първоначално има някакъв период на чакане и обмисляне. А след това?

– Няма да споря с теб – заяви Алфред. – Но щом си будна, бих искал да разбера защо Чип не беше в леглото.

– Ти му каза...

– Ти се качи горе много преди мен! Изобщо не съм имал намерение да го оставя да седи там пет часа. Използваш го срещу мен, а това няма да го допусна! В осем часа Чип трябваше да е в леглото.

Инид се гърчеше в адския казан на чувството за вина.

– Обещаваш ли това да не се повтори?

– Да.

– Добре тогава. Да спим.

Когато в къщата станеше много, много тъмно, нероденото дете виждаше ясно като всички останали. Имаше уши и очи, ембрионален мозък и малък мозък, и плуваше в утробата. Вече познаваше основните копнежи. Ден след ден майката се пържеше на огъня на желанието и вината, а сега обектът на желанието ѝ лежеше на метър от нея. Беше готова да се разтопи в самозабрава при първата ласка.

Въздишки. Тежки въздишки, но никакви ласки.

Сънят бягаше и от очите на Алфред. Съскането в синусите на Инид като че ли пронизваше ушите му точно в мига, в който беше готов да потъне в обятията на съня.

След около двайсетина минути тя се разтресе от неудържими ридания.

Той наруши мълчанието с едва ли не жален вопъл:

– Какво сега?

– Нищо.

– Инид, вече е страшно късно, будилникът ще звънне в шест, а аз съм скапан от умора.

Тя заплака с глас.

– Дори не ме целуна на тръгване!

– Знам.

– Е, нямам ли право на една целувка? Кой мъж оставя жена си сама за две седмици, без дори да я целуне?

– Било, каквото било. Честно казано, понасял съм много по-лоши неща.

– И след като си идва у дома, дори не я поздравява? И само я напада?

– Инид, имах ужасна седмица.

– И става от масата още преди да е свършила вечерята?

– Ужасна седмица, и съм изключително уморен...

– И се заключва в мазето пет часа? Макар че уж бил много уморен?

– Ако беше на мое място...

– Не ме целуна на тръгване!

– Не се дръж като дете! За бога, Инид, порасни!

– По-тихо!

(По-тихо, че ще чуе бебето.)

(И то наистина чуваше и попиваше всяка дума.)

– Да не мислиш, че съм бил на екскурзия? – зашепна Алфред. – Всичко това го правя заради теб и момчетата. От две седмици не съм имал една минута за себе си. Смятам, че имам правото на няколко часа в лабораторията. Ти няма да ме разбереш, а и дори да разбереш, няма да ми повярваш, но попаднах на нещо много интересно.

– Да, много интересно! – изсумтя Инид. Не за първи път го чуваше.

– Наистина е интересно.

– Има ли търговско приложение?

– Кой знае? Виж какво стана с Джак Калахан. Накрая може да се окаже, че то ще плати образованието на момчетата.

– Нали каза, че откритието на Джак Калахан било случайност?

– Боже господи, чуй се само! Постоянно ми повтаряш, че съм черноглед, а когато става дума за важни за мен неща, веднага омаловажаваш...

– Просто не разбирам защо отказваш дори да помислиш...

– Стига!

– Ако целта е да изкараш пари...

– Край! Престани! Не давам пукната пара какво правят другите. Не съм като тях.

На два пъти миналата неделя Инид беше уловила Чък Мейснър да я заглежда в черквата. Дали не беше, защото бе малко понаедряла в бюста? Чък се беше изчервил и двата пъти.

– Защо си толкова студен към мен?

– Има си причина, но няма да ти я кажа.

– Защо си толкова нещастен? Защо не ми кажеш?

– По-скоро ще отида в гроба. В гроба!

– О, о, о!

Какъв лош мъж ѝ се беше паднал, лош, лош, толкова лош; никога не ѝ даваше това, от което тя имаше нужда. Измисляше си причини да задържи всичко, което можеше да я задоволи.

Така, същи Тантал, Инид лежеше по цели нощи до непомръдващия блян на своето угощение. Би приела с благодарност и само пръста му дори. Да не говорим за сочните му устни. Но той не ставаше за нищо. Пари, натъпкани в дюшека, гниещи и губещи стойност – ето това беше той. Депресията беше съсухрила чак сърцето му, също както майка ѝ, която не разбираше, че банковите депозити вече са гарантирани от държавата, нито пък, че доходоносните дългосрочни акции с реинвестиран дивидент може да ѝ помогнат да се осигури за стари години. Алфред беше лош инвеститор.

За разлика от Инид. Тя дори се осмеляваше, когато в стаята цареше пълен мрак, да рискува, както направи и сега. Завъртя се и погъделичка бедрото му с гърди, предизвикали неотдавна възхищение у съседа. Усещаше го как я чака да се дръпне, но тя погали равнината на мускулестия му корем, прокара отвисоко ръка, докосваше косъмчетата, но не и кожата. Изненадано установи, че неговият... неговият... неговият се събужда при приближаването на пръстите ѝ. Слабините му се опитаха да я отхвърлят, но пръстите ѝ бяха по-бързи. През пижамата долови как нараства мъжествено и в прилив на дълго сдържан копнеж, Инид се осмели да стори нещо, което не беше правила досега. Облегна се на една страна и го пое в устата си. Него: бързо растящото дребосъче, кебапчето с лек дъх на урина. С умелите си ръце и натежалите си гърди се чувстваше желана и способна на всичко.

Мъжът под нея се размърда да я възпре. За миг тя освободи уста.

– Ал? Скъпи?

– Инид. Какво...

Отворената ѝ уста отново се спусна към цилиндричната плът. Замря за миг, колкото да усети как опряната в небцето ѝ главичка се вкоравява с всеки удар на сърцето. След това вдигна глава.

– Може да заделим малко пари в банката, нали? Да заведем момчетата до Дисниленд?

Пак се наведе. Езикът и пенисът бързо се сприятелиха, сега той имаше вкуса на устата ѝ. На домакинско задължение и всичко останало, което подсказваше думата. Навярно неволно Алфред я удари с коляно в ребрата и тя се отмести, но все още се чувстваше желана. Напълни устата си чак до гърлото. Изскочи да си поеме дъх и преглътна.

– Дори и само да инвестираме две хиляди – прошепна тя. – С четири процента лихва... ох!

Алфред се беше съвзел и насила прогони сукубата от себе си.

(Шопенхауер: „Мъжете изкарват парите, не жените; следователно жените нито имат право да притежават пари, нито са подходящи да им се поверява управлението им“.)

Сукубата посегна отново към него, но той я сграбчи за китката и с другата ръка набра нощницата ѝ нагоре.

Може би любовта към люлките, както и към скачането с ластично въже и към подводното гмуркане се заражда и утвърждава още по времето, когато си в утробата и си защитен от претенциите на „горе“ и „долу“. Времето, когато още не си се сдобил с инструментариума, необходим за изпитване на виене на свят, и се радваш на сигурността на топлото затворено море.

Само че това разтърсване беше страшно, това разтърсване беше придружено от приток на донесен от кръвта адреналин, майката явно беше в беда...

– Ал, не съм сигурна, че е добре да... не мисля...

– В книгите пише, че е напълно нормално...

– Но все пак се притеснявам. Ооох! Недей! Ал?

Всеки мъж има законното право да обладае законната си съпруга.

– Ал, може би не бива... По-добре...

Бореше се с образа на младите КИФЛИ по трико, на всички останали КУРВИ с ЦИЦИ и ДУПЕТА, дето плачеха да бъдат ИЗЧУКАНИ, бореше се с тях, макар в стаята да беше тъмно, а в тъмното се позволяваха много неща.

– О, Ал, недей! Не бива! – простена Инид.

Най-много я болеше от образа на малкото момиченце, свито в нея, момиченце колкото буболече, но вече свидетел на това посегателство. Свидетел на напрегнатата, напомпана главичка, която се гмуркаше навътре-навън и след това с бърз двоен спазъм, който едва ли можеше да се сметне за адекватно предупреждение, изплю гъста алкална семенна течност в личното ѝ пространство. Още не беше родена, а вече беше омазана в лепкаво познание.

Алфред лежеше задъхан, съжаляваше за поругаването на бебето. Идващото дете беше и последен шанс да се поучи от грешките си и да се поправи, и той твърдо реши да се възползва от тази възможност. Още от деня на раждането ѝ щеше да се отнася с нея по-нежно, отколкото с Гари и Чипър. Щеше да смекчи правилата, дори да я разглези, никога нямаше да я оставя да стои на масата, след като другите станеха.

Само че той я беше засипал с мръсотия, когато тя беше безпомощна. Дъщеря му беше видяла такива брачни сцени, че, естествено, когато порасна, го предаде.

Това, което беше предизвикало желанието за поправка, в същото време я и беше обрекло на провал.

Чувствителната стрелка, която беше отчела стойности в горния край на червеното поле, сега сочеше нулата. Той се отдръпна и обърна гръб на жена си. Под магията на половия инстинкт (както го наричаше Артур Шопенхауер) беше загубил представа, че съвсем скоро трябва да стане, да се обръсне и да се качи на влака, но сега нагонът беше удовлетворен и мисълта за краткостта на оставащата нощ тежеше на гърдите му като сто и четирийсет килограмова релса, Инид отново плачеше, както тъй често правят жените във влудяващо късните часове, а играта с будилника е недопустима. Преди години, в началото на брака, тя също понякога се разцивряше в малките часове, но тогава Алфред изпитваше такава благодарност за откраднатата наслада и за мушканията, които тя беше понесла, че не пропускаше да я попита защо плаче.

Тази нощ обаче не чувстваше нито благодарност, нито пък задължение да се поинтересува. Спеше му се.

Защо жените плачеха все през нощта? Не, нямаше нищо против, стига да не се налагаше след четири часа да хване влака за работа и ако не беше, само преди миг, извършил поругаване в преследване на задоволеност, чиято важност сега напълно му се изплъзваше.

Може би беше необходимо всичко това – десет нощи будуване в долнопробни мотели, последвани от вечер на емоционални амплитуди и за капак каращи те да излезеш навън и да налапаш дулото на пистолета подсмърчане и хлипане на жена, която се опитва да се приспи с плач в два сутринта, за да си отвориш очите за факта, че: 1) сънят е жена, и 2) нищо не те задължава да откажеш нейната утеха.

За човек, който през целия си живот се беше борил с извънредните подрямвания като поредното презряно удоволствие, това откритие беше съдбовно, по своя си начин не по-малко важно от откритието, направено преди няколко часа, на електрическата анизотропия на фероацетатния гел. Щяха да минат повече от трийсет години, преди откритието в мазето да донесе финансов резултат, но откритието в спалнята веднага направи по-поносимо съществуването в дома на семейство Ламбърт.

В къщата се възцари Pax Somnis^27. Новата любовница на Алфред укроти звяра в него, доколкото беше останал. Колко по-лесно му беше, вместо да се ядосва и крещи, просто да затвори очи. Не след дълго всички разбраха, че си е хванал невидима любовница, на която се посвещаваше във всекидневната в събота следобед, след края на работната седмица в „Мидланд Пасифик“, любовница, която вземаше със себе си на всяка командировка и щом се отпуснеше в обятията ѝ, леглата вече не му изглеждаха толкова неудобни, мотелските стаи вече не му се струваха толкова шумни, любовница, при която се отбиваше винаги когато имаше да свърши нещо след вечеря, любовница, с която споделяше възглавницата на седалката след обедите на семейните летни пътувания, докато Инид рязко въртеше волана, а отзад децата притихваха. Сънят беше идеалната, съвместима с работата девойка, за която трябваше да се ожени навремето. Съвършено покорна, всеопрощаваща и толкова почтена, че можеш да я заведеш в черквата, в концертната зала и в театралния салон. Никога не го държеше буден със сълзите си. Не искаше нищо и в замяна му даваше всичко, от което той се нуждаеше, за да издържи дългите работни часове. Във връзката им нямаше мръсотия, нямаше романтично мляскане, нито течности и секрети, нямаше срам. Можеше да изневерява на Инид в собственото ѝ легло, без да ѝ даде нито едно допустимо в съда доказателство, и стига да държеше връзката си в тайна, тоест да не заспива, когато ходеха някъде на гости, Инид се примиряваше, както винаги правеха разумните жени, така че това беше изневяра, за която, с отминаването на десетилетията, като че ли нямаше кой да му потърси сметка...

27 Мир на съня (лат.). – Б. пр.

– Хей! Задник!

Алфред сепнато подскочи и се събуди в треперещия и клатушкащ се „Гунар Мюрдал“. В каютата като че ли имаше някого.

– Задник!

– Кой е там? – Гласът му прозвуча едновременно предизвикателно и уплашено.

Леки скандинавски завивки паднаха настрани, Алфред се надигна в койката и се взря в сумрака, напрягайки се да долови някакъв шум отвъд себе си. Полуглухите познават много добре – като затворници, с които се налага да делят една килия, – честотите, които звънтят в главите им. Най-старият му спътник беше контраалт, средно до на орган, писък на средновековен тромпет някъде в лявото му ухо. От трийсет години насам силата му постоянно нарастваше, беше толкова постоянен, че все едно смяташе да го надживее. Притежаваше невинната безсмисленост на вечното и безкрайното. Беше истински като туптенето на сърцето, но не съответстваше на нищо реално съществуващо. Звук на нищото.

Под него се разгръщаха по-слаби, по-променливи тонове. Перестооблачни струпвания на високи честоти в дълбоката стратосфера зад ушите му. Призрачно неуловими откъслечни акорди на далечна калиопа. Дрънчащи тонове от средата на скалата, които се усилваха и отслабваха като песен на щурци в черепа му. Ниско, бръмчащо боботене на всезаглушаващ дизелов двигател, звук, в чиято реалност, или по-точно нереалност, Алфред не можеше да повярва, докато не се пенсионира от „Мидланд Пасифик“ и загуби връзка с локомотивите. Мозъкът му произвеждаше тези шумове и ги слушаше, спогаждаше се с тях.

Отвъд себе си чуваше шумоленето от ръцете си, които трепереха под чаршафите.

И водата, която все така загадъчно течеше навсякъде около него в тайните капиляри на „Гунар Мюрдал“.

И тихо хихикане откъм пода, скрит от очите му от завивката.

И тиктакането на будилника. Беше три сутринта, любовницата му го беше изоставила. Сега, когато Алфред се нуждаеше от утехата ѝ повече от всякога, беше отишла да блудства с по-млади сънливци. В продължение на трийсет години покорно беше разтваряла ръце и крака за него всяка вечер в десет и петнайсет. За нейното убежище, нейната утроба копнееше той и все още я откриваше следобедите или надвечер, но не и в леглото нощем. Понякога, щом си легнеше, опипваше завивките и намираше някакво изпосталяло кокалесто нейно подобие, в чиито обятия се сгушваше за час-два. Но задължително в един, в два или в три тя изчезваше, без изобщо да се преструва, че все още му принадлежи.

Алфред надникна уплашено към очертанията от светло дърво на леглото на Инид от другата страна на ръждивооранжевия килим. Инид спеше като заклана.

Шуртяща вода в милиони тръби.

И вибрациите, тези вибрации, за които той беше достигнал до някакво обяснение. Навярно идваха от двигателите, защото, когато строиш луксозен круизен кораб, се стремиш да заглушиш и прикриеш шума на машините чак до най-ниската честота, възприемана от човешкия слух, само че няма как да стигнеш до нулата. Остава това недоловимо за ухото двухерцово трептене, неунищожим остатък и придатък на наложеното на мощните двигатели мълчание.

Малко животинче, като че ли мишка, се шмугна в напластените сенки край леглото на Инид. За миг на Алфред му се стори, че целият под се състои от множество шаващи корпускули. След това мишките се сляха в една по-ясна мишка, ужасна мишка с меки барабонки, обичаща да гризка и безгрижно да пикае навсякъде...

– Задник! Задник! – дразнеше го натрапникът и излезе от тъмното в сумрака до леглото.

Алфред с ужас го разпозна. Първо различи размекнатите очертания на бобешките, след това долови мириса на бактериално разложение. Не беше мишка. Това беше лайното.

– Проблеми с уринирането, а? – обади се лайното.

То беше лайно социопат, рядко щастие, словесна диария. Беше му се представило предишната нощ и така го беше уплашило, че само благодарение на грижите на Инид, на ярката светлина на лампата и успокояващото докосване на жена му по рамото Алфред беше преживял нощта.

– Махай се! – заповяда строго той.

Но лайното припна нагоре по чистото легло и се настани на завивката, все едно беше „Бри“ или покрит с листа, миришещ на тор „Кабрал“.

– На ку-ку-решково лято, друже.

И се разпадна с гръмотевична пръдня.

Страхът, че лайното може да се появи на възглавницата, все едно го подкани да направи точно това и то се тропоса върху нея, мазно и доволно.

– Махни се, махни се! – Алфред се подпря на лакът върху килима, в бързината се беше евакуирал от леглото с главата напред.

– Друг път! – отвърна лайното. – Първо ще се намърдам в дрехите ти.

– Няма!

– И още как, друже. Ще се намъкна в дрехите ти и ще бръкна под подплатата. Ще се размажа и ще оставя следи. Ще вониш!

– Защо? Защо? Защо го правиш?

– Защото природата ми е такава – отвърна дрезгаво лайното. – Такъв съм си. Да помисля за чуждото спокойствие, вместо за себе си? Да ида да се хвърля в тоалетната, за да пощадя чувствата на някой друг? Това ти го правиш, друже. Ти правиш всичко със задника нагоре, наобратно. И виж докъде стигна.

– Хората трябва да мислят малко повече за околните.

– А ти – по-малко. Аз лично съм против строгите ограничения. Ако ти се ще – вземи го! Щом го искаш – направи го! Човек трябва да поставя своя интерес на първо място.

– Цивилизацията се основава на сдържането – заяви Алфред.

– Цивилизацията? Прекомерно голямо значение ѝ се отдава. Позволи ми да попитам какво е направила тя за мен? Пуска ме в тоалетната! Третира ме като лайно!

– Но ти си точно това – отвърна умоляващо Алфред, надяваше се то да съзре логиката. – Нали за това е тоалетната?

– Кого наричаш лайно бе, задник? И аз имам права като всички останали, нали? На живот, на свобода, на стремеж към курвострастие? Пише го в конституцията на Съдраните...

– Не – прекъсна го Алфред, – бъркаш се с Декларацията на независимостта.

– Все е някоя пожълтяла хартийка, дали е едната, или другата – дреме ми на оная работа! Дръпнати задници като теб ми поправят всяка шибана дума, дето излезе от устата ми, откак съм ей толкова голям. Тъпи, спечени, фашизоидни даскали и ченгета нацисти! Ако питаш мен, и на тоалетна хартия да го пише, все тая. Живеем в свободна страна, аз съм мнозинство, а ти, друже, си малцинство. Така че да го духаш!

В държанието на лайното, в тона му имаше нещо зловещо познато, но Алфред не можеше да се сети откъде. То започна да се търкаля и въргаля по възглавницата, размазваше лъскави зеленикаво-кафяви бучици и фибри, като там, където платът не беше гладко опънат, в гънките и вдлъбнатинките оставаха бели петна в дирята на лайното. Алфред, на пода до леглото, запуши носа и устата си, за да смекчи вонята и ужаса.

След това лайното хукна по крачола на пижамата му. Усещаше тупуркащите му като на мишле крачета.

– Инид! – извика той с всичка сила.

Лайното вече беше на бедрото му. Мъчейки се да свие скованите си крака, той пъхна отдавна изгубилите подвижността си палци в ластика на долнището на пижамата и го дръпна надолу, за да омотае натрапника. Да, вече виждаше ясно: лайното беше избягал затворник, човешки боклук, чието място е зад решетките. Точно затова съществуваше затворът, за хора, които смятаха, че те, а не обществото, създават правилата. И ако наказателните институции не успееха да ги озаптят, то заслужаваха смърт! Смърт! Черпейки сили от гнева си, Алфред изсули смачканата на топка пижама от нозете си, размаха ръце и се сборичка с нея на мокета, удари я няколко пъти и после я напъха дълбоко между матрака „Нордик“ и рамката на леглото „Нордик“.

Коленичи, за да си поеме дъх, беше останал по памперс и горнище на пижама.

Инид продължаваше да спи. Тази вечер беше като омагьосана принцеса от приказките.

– Там-та-рам! – подвикна подигравателно лайното. Беше се появило на стената над леглото на Алфред и висеше във въздуха, все едно хвърлено там, до гравюра с кея на Осло.

– Проклет да си! – извика Алфред. – Мястото ти е в затвора!

Лайното се разцвили от смях и се спусна бавно по стената, лепкавите му псевдоподи минаваха на косъм над чаршафите.

– Вие, анално сдържащият тип личности, май искате всички в затвора, а? Малките деца, о, не ми говори, те си играят с дрънкулките от бюфета, ръсят храна по килима, реват в киносалона, не уцелват гърнето! Пратете ги в дранголника! И полинезийците, бате, внасят пясък в къщата, разливат сос от рибна консерва по мебелите, ами невръстните мацки с голи пъпове? В затвора! А като стана дума за това, какво ще кажеш за от десет до двайсет години за всеки разюздан хлапак, нали говорим за непослушание, за липса на задръжки? И негрите (болна тема, а, Фред?), чувам крясъци и сбъркан словоред, усещам дъх на пивоварна и силна миризма на пот, и онова тяхно кълчотене и подскачане, и лигавите гласове на певците им, дето се хлъзгат като овлажнени от слюнка и специални гелове телеса: за какво е затворът, ако не за да хвърлиш негрите в него? Ами онези от Карибите с тяхната трева и децата им с надути коремчета, дето всеки ден вдигат купони, разнасят вируси и пият разни гадости със свинска кръв? Затръшни вратата на килията, глътни ключа! А китайците, бате, с техните ужасни зеленчуци, дето не можеш да им произнесеш името, пък приличат на домашно отглеждани изкуствени пениси, които някой е забравил да измие след употреба, долар парчето, долар парчето, вмирисани шарани и живи одрани пойни птички и, какво още беше там, супа от кучешко и путкински рулца, а малките момиченца са национален деликатес, и свинска тапа, знаеш ли какво е свинска тапа – анусът на свинята, представяш ли си колко е жилав и космат, ама китайците луди пари плащат за това! Какво ще кажеш просто да им метнем бомбата на всичките един милиард и двеста милиона, а? Да поизчистим тази част от света. И да не забравяме жените като цяло, само ръсят носни кърпички и тампони. А обратните, дето киснат по докторските кабинети да измъкват лубриканти, мустакатите средиземноморци, дето вонят на чесън, французите с техните жартиери и вмирисани сирена, ония, дето по цял ден си чешат топките по бюрата, карат тунинговани коли и се оригват на бира, евреите с обрязани пишки и рибни кюфтета, дето приличат на пържено лайно, белите англосаксонци с моторниците, конете и надменните си пури? Ха, странна работа, Фред, единствените, на които мястото им не е в затвора, май са хората от горната прослойка на средната класа с произход от Северна Европа. И ти вдигаш врява, че аз съм бил искал всичко да е на моето?

– Какво да направя, за да се махнеш оттук?

– Отпусни горкия сфинктер, друже. Олаби го!

– Никога!

– Тогава ще взема да се отбия през тоалетния ти несесер. Ще се изкендзам върху четката за зъби. Ще пусна няколко хубави барабонки в крема за бръснене и утре сутринта ще се омажеш с пухкава кафява...

– Инид – прекъсна го с напрегнат глас Алфред, без да отмества поглед от лукавото лайно, – не мога да се справя сам. Помогни ми!

Викът му трябваше да я събуди, но тя спеше като Снежанка.

– Инид, скъъъпа – подигравателно подвикна с гласа на Дейвид Нивън лайното, – бих бил благодарен за малко помощ от твоя страна възможно най-скоро, стига да ти е удобно.

Непотвърдени данни от нервите в областта на кръста и зад коленете на Алфред говореха за допълнителни лайняни части във въпросната област. Лайняни бунтовници се прокрадваха напред, оставяйки вонящи следи.

– Манджа и ебане, друже – заяви предводителят на лайната, който едва се крепеше на стената на един псевдопод от фекален мус, – това е всичко. Останалото, и това го казвам с цялата си скромност, са пълни лайна.

В този миг псевдоподът се откъсна и предводителят на лайната, оставяйки след себе си на стената малка буца изпражнения, скочи с победоносен вик на леглото, което принадлежеше на „Нордик Плежърлайнс“ и което след няколко часа щеше да дойде да оправи една красива млада финландка. Алфред едва не получи удар, като си представи как спретнатата симпатична камериерка щеше да намери размазани изпражнения по чаршафите.

В периферното си зрение виждаше мърдаща тоалетна чиния. Трябваше да издържи, трябваше да издържи! А дали пък източникът на неприятностите му не беше спукана канализационна тръба? Той се отправи пълзешком към банята и затвори зад себе си. Не беше много трудно да се извърти на гладките плочки. Подпря гръб на вратата и вклини крака в мивката отсреща. За момент се разсмя на абсурдността на ситуацията. Ето го, коскоджамити американски инженер и високопоставен ръководител, седнал по памперс на пода на плаваща тоалетна под обсада на ескадрон лайна. Късно нощем на човек му се привижда какво ли не.

В банята беше по-светло. Тук си беше казала думата науката за чистотата, науката за дизайна и дори науката за облекчаването, за което говореше необичайно голямата швейцарска тоалетна чиния, напомняща чашка за яйце, царствено положена на пиедестал и с изящни бутончета за пускане на водата. В тази по-приятна обстановка Алфред успя да се съвземе и си даде сметка, че лайняните бунтовници са нереални, че му се е сторило, проблемът беше просто в канализацията.

За съжаление, през нощта персоналът не работеше. Нямаше как сам да провери какво е станало, нито пък да отпуши канала, нито да пъхне в него видеокамера да открие пробойната. Малко вероятно беше и някой майстор да дойде на място да поправи нещата. Пък и Алфред не беше сигурен дали ще може да посочи точното си местоположение на картата.

Не му оставаше нищо друго, освен да чака до сутринта. При липсата на цялостното решение, две половинчати бяха по-добрият вариант от никакво. Справяш се с проблема, с каквото имаш подръка.

Два нови памперса: това щеше да е достатъчно за няколко часа. А памперсите бяха тук, в пакет до тоалетната чиния.

Вече беше почти четири. Ако началник-гарата не беше на бюрото си до седем, лошо му се пишеше. Алфред не можеше да си спомни името му, но това нямаше никакво значение. Просто щеше да се обади и да даде нарежданията си на този, който вдигнеше телефона.

О, това беше абсолютно типично за днешния свят: защо я правеха толкова хлъзгава проклетата лепенка на памперсите!

– Погледни само, моля те! – рече той, надяваше се да прокара като философска насмешка гнева си към предателската модерност. Лепнещата лентичка все едно беше покрита с тефлон. Заради сухата си кожа и треперенето на ръцете си, за него свалянето на горния слой беше, като да вдигне стъклено топче с две паунови пера.

– О, боже!

Упорства пет минути, след тях още пет. Проклетата лепенка не поддаваше!

– О, боже!

Ухили се на собствената си немощ. Ухили се недоволно, имаше неприятното усещане, че го наблюдават.

– О, боже! – повтори пак. Този израз често му помагаше да прогони срама от дребните провали.

Как се променяше всяко помещение през нощта! Когато Алфред се отказа от борбата с лепящата лента и вместо това се опита да обуе направо третия памперс, който, за съжаление, заседна на бедрото му, вече се намираше в съвсем друга баня. Сега грееше ярка светлина като в болница; усещаше тежестта на още по-късен час.

– Инид! Инид! – извика той. – Би ли ми помогнала?

С петдесетгодишния си опит на инженер виждаше съвсем ясно, че аварийната бригада си е свършила работата през пръсти. Единият от памперсите се беше завъртял почти изцяло наобратно, а сплесканият „крачол“ на другия се беше напъхал между двата слоя и по-голямата част от попиващата повърхност оставаше неизползваема в нагъчкана топка, а лепенките не се закрепяха за нищо. Алфред поклати глава. Не можеше да вини аварийната бригада. Вината си беше негова. Не биваше да предприема подобно начинание при тези условия. Неправилна преценка от негова страна. Опитите да ограничиш щетите, лутането в тъмното нерядко не помагат, а създават повече проблеми.

– Да, хубаво се подредихме – заяви той с горчива усмивка.

А тук подът като че ли беше мокър. О, боже господи, подът беше мокър!

В безбройните тръби на „Гунар Мюрдал“ също шуртеше нещо.

– Инид, моля те, за бога! Имам нужда от помощ.

От районната централа нямаше отговор. Като че ли всички бяха заминали на пътешествие. Пъстра есен, листопад, нещо такова беше.

Локва на пода! Локва на пода!

Ох, добре, все пак му плащаха, за да поема отговорност. Плащаха му, за да взема трудни решения.

Вдиша дълбоко за кураж.

В такива аварийни ситуации първата работа е да се осигури оттичането на водата. Забравете за ремонта на линията, първо трябва да се направи насип, иначе пороят ще отнесе всичко.

Мрачно отбеляза, че не разполага нито с топографски теодолит, нито дори с най-обикновен отвес. Трябваше да прецени наклона на око.

Как, по дяволите, се беше натикал тук? Сигурно още нямаше пет сутринта.

– Напомни ми да се обадя на началник-гарата в седем.

Все някъде трябваше да има дежурен диспечер. Проблемът беше да намери телефон, но пък усещаше странно нежелание да вдигне поглед над нивото на тоалетната чиния. Да, условията тук бяха повече от тежки. Можеше да стане обед, преди да намери телефон. Даже и следобед.

– Ох! Толкова много работа!

Под душа теренът май хлътваше леко. Да, стар канал под трасето, може би дренажна тръба под някакъв път, започнат от министерството на транспорта и останал недовършен, или пък нещо на строителни войски. Едно от онези среднощни случайни открития: истински канал. Сега обаче трябваше да реши истинския инженерен проблем как да премести трасето така, че да се възползва от канала.

– Май нямам кой знае какъв избор.

По-добре да се захванеше за работа. Умората му не намаляваше. Само като си помисли човек за холандците и техните диги. Четирийсет години битка с морето. Трябваше да гледа в перспектива – това беше само една тежка нощ. Беше преживявал и по-тежки.

Да се подсигури с резервни варианти – ето това беше планът. За нищо на света нямаше да се довери на един малък канал да поеме целия приток на вода. Можеше да измисли втори канал по-надолу по трасето.

– И тогава яко ще загазим – измърмори той. – Яко ще загазим...

Всъщност можеше да е много по-зле. Имаха късмет, че се е случил инженер на мястото на теча. Представете си само какво щеше да стане, ако него го нямаше: потоп.

– Можеше да е истинско бедствие.

Първата задача бе да се помъчи да спре някак, макар и временно, теча, след това да се заеме с логистичния кошмар да прокара ново трасе над канала и да се надява всичко да издържи, докато изгрее слънцето.

– Виждаш ли какво стана?

В неясната светлина гледаше как локвата се стича по пода на една страна, а след това бавно се връща обратно, все едно хоризонталата е полудяла.

– Инид! – крещеше отчаяно той, изправил се пред непосилната задача да спре теча и да се върне в релси, а корабът пътуваше.

Благодарение на „Аслан“ – и на младия доктор Хибард, един невероятен и изключително способен млад мъж, – Инид за първи път от месеци се радваше на здрав сън.

Тя искаше от живота хиляди неща и тъй като малко от тях можеше да си позволи у дома в Сейнт Джуд заради Алфред, беше натоварила всичките яйца на несбъднатите си желания в кошницата на броените дни на луксозния круиз, които щяха да отлетят с мигновението на еднодневка. В продължение на месеци круизът беше спокойният пристан на съзнанието ѝ, бъдещето, което правеше настоящето поносимо, и след като следобедът с Чип се беше оказал крайно незадоволителен по отношение на забавленията, Инид се качи на „Гунар Мюрдал“ с удвоена жажда за развлечения.

Там забавлението вече беше във вихъра си, на всяка палуба възрастните пътешественици се наслаждаваха на пенсионерския си живот така, както Инид си мечтаеше да прави и Алфред. Макар че услугите на „Нордик Плежърлайнс“ категорично не бяха евтини, корабът беше пълен почти изцяло с организирани групи от рода на Сдружението на възпитаниците на университета „Роуд Айлънд“, клона на „Хадаса Америка“ в Чеви Чейс, Мериленд, офицерите от запаса от 85-и военновъздушен отряд („Небесни дяволи“) и Лигата на бриджорите (старша възраст) от окръг Дейд, Флорида. Пращящи от здраве вдовици се отправяха, хванати под ръка, към специални сборни пунктове, където се раздаваха табелки с имената и информационни брошури, а предпочитаният знак за среща с познат беше стъклобоен писък. Старци, решени да не изгубят и миг от скъпоценното време на круиза, вече се наливаха с „коктейла на деня“ – лапландско фрапе от червени боровинки, поднасяно в големи халби, които за по-сигурно се държаха с две ръце. Други се тълпяха покрай перилата на скритите от дъжда долни палуби и оглеждаха Манхатън за познато лице, на което да помахат. Малък оркестър в бар „АББА“ свиреше хевиметъл полка.

Докато Алфред се бавеше в тоалетната за последен път преди вечеря – третото му посещение в рамките на час, – Инид седеше в общото помещение на палуба Б и слушаше бавното потупване и провлачване на човек с проходилка на горната палуба А.

Доколкото виждаше, круизната униформа на бриджорската лига беше тениска с надпис „Старите бриджори не умират, те просто не успяват да минат ниско“. На Инид ѝ се струваше, че шегата не е много подходяща за честа употреба.

Край нея запрепускаха пенсионери – наистина повдигаха краката си от пода – в посока към лапландското фрапе.

– Разбира се – измърмори тя, като си мислеше колко стари са всички, – кой друг би могъл да си позволи такъв круиз?

Един пътник дърпаше на каишка нещо като дакел, което се оказа кислородна бутилка, поставена на колелца и облечена с кучешка жилетка.

Невероятно дебел мъж си беше сложил тениска с надпис: „Титаник: тялото“.

Цял живот са ти мърморили, задето се бавиш прекалено много, а сега нетърпеливият ти съпруг прекарва в тоалетната най-малко петнайсет минути.

„Старите пикльовци не умират, те просто църцорят до последна капка.“

На тениските не се гледаше с добро око дори и когато не се изискваше официално облекло за вечеря. Инид беше във вълнен костюм и беше казала на Алфред да си сложи вратовръзка, макар че, предвид как се справяше с лъжицата напоследък, вратовръзките му бяха пушечно месо на фронтовата линия на вечерята. Беше го накарала да си вземе десетина. Много ясно съзнаваше, че „Нордик Плежърлайнс“ е луксозен. Очакваше – за това беше платила отчасти и със свои пари – елегантност. Всяка мярната тениска беше тежък удар по фантазията ѝ, ограбваше насладата ѝ.

Инид страшно се дразнеше, че нерядко богатите се оказваха по-недостойни и непривлекателни. По-отпуснати и занемарени. Можеше да намери някаква утеха, ако те бяха умни и красиви, но да си по-беден от тези дебелаци с тениски с просташки надписи...

– Готов съм – обяви появилият се Алфред. Хвана се за нея, за да слязат с асансьора до ресторанта „Сьорен Киркегор“. Държейки го за ръката, Инид се чувстваше омъжена и в този смисъл здраво закрепена във вселената и примирена със старостта, но в същото време си мислеше с тъга и колко щеше да е хубаво, ако беше държала ръката му и преди, през онези десетилетия, когато той навсякъде вървеше на крачка-две пред нея. Сега ръката му беше покорна и я стискаше здраво. Дори треперенето, което отстрани изглеждаше силно, едва-едва се усещаше. Ала Инид долавяше готовността ѝ да поднови гребането си във въздуха веднага щом я пусне.

Пътниците, които не бяха част от някоя група, бяха събрани на специални маси за „необвързани“. За радост на Инид, която ценеше космополитна компания, стига да не е твърде снобска, двама от „необвързаните“ на тяхната маса бяха от Норвегия, а други двама от Швеция. Инид предпочиташе малките европейски страни. Човек можеше да научи някой интересен шведски обичай или подробност за Норвегия, без да се срамува, че не познава германската музика, френската литература или италианското изкуство. Например как се казва „наздраве“ – „скол“. Или пък факта, че Норвегия е най-големият износител на непреработен нефт в Европа, което обясняваха господин и госпожа Нигрен от Осло, когато Ламбъртови се настаниха на последните две свободни места.

Инид се обърна първо към съседа си отляво, господин Зьодерблад, успокояващо издокаран с шалче и син костюм по-възрастен от нея швед.

– Какви са впечатленията ви от кораба досега? – попита тя. – Съвсем истински е, нали?

– Е, очевидно се държи на вода – усмихна се господин Зьодерблад, – въпреки лошото време.

Инид повиши глас заради слуховото му апаратче.

– Имам предвид, че е ИСТИНСКИ СКАНДИНАВСКИ.

– О, да, разбира се – отговори той. – Но пък в днешно време всичко става все повече и повече американско, не мислите ли?

– И все пак не смятате ли, че е уловил НАИСТИНА МНОГО ДОБРЕ – настоя Инид – духа на ИСТИНСКИ СКАНДИНАВСКИ КОРАБ?

– Всъщност е много по-добър от повечето кораби у нас. Със съпругата ми сме много доволни засега.

Инид се отказа да разпитва повече, макар да не беше убедена, че господин Зьодерблад беше схванал същността на въпросите ѝ. За нея беше важно Европа да е европейска. Беше пътувала до Стария континент пет пъти на екскурзия и два пъти беше придружавала Алфред на командировки, което в представите ѝ възлизаше на „десетки пъти“, и сега често с въздишка обясняваше на приятелките си, които планираха обиколка на Испания или Франция, че ѝ е омръзнало. В същото време направо полудяваше, като чуеше Беа Мейснър да демонстрира същото безразличие: „Толкова ми е писнало да летя до Сен Мориц за рождения ден на внука ми“, и т.н. Глупавата и несправедливо красива дъщеря на Беа, Синди, се беше омъжила за инвестиционен банкер, австриец, Фон Някой си, спечелил бронзов олимпийски медал в гигантския слалом. Това, че Беа продължаваше да си общува с Инид, беше победа на лоялността над теглещите в различни посоки съдби. Но Инид не беше забравила, че именно голямата инвестиция на Чък Мейснър в акции на „Ери Белт“ в навечерието на придобиването им от „Мидланд Пасифик“ беше осигурила къщата в Перъдайс Вали. Чък беше станал председател на борда на банката, докато Алфред мухлясваше във втория ешелон на „Мидланд Пасифик“ и влагаше спестяванията си в подяждани от инфлацията годишни депозити, така че и сега Ламбъртови нямаше как да си позволят качеството на „Нордик Плежърлайнс“, ако Инид не бръкнеше в личните си фондове, което тя правеше, защото иначе щеше да се пръсне от завист.

– Най-добрата ми приятелка в Сейнт Джуд ходи на почивка в Сен Мориц – изкрещя тя ни в клин, ни в ръкав към красивата жена на господин Зьодерблад. – Зет ѝ, който е австриец, е голяма работа и си има шале там!

Госпожа Зьодерблад приличаше на украшение от скъпоценен метал, леко поочукано и поизносено от употреба от страна на господин Зьодерблад. Червилото ѝ, цветът на косата, сенките и лакът бяха в различни нюанси на платинено, вечерната ѝ рокля беше от сребристо ламе и предлагаше щедра гледка към загорелите рамене и силиконовите подплънки.

– В Сен Мориц е много красиво – заяви тя. – Играла съм много пъти там.

– АКТРИСА ЛИ СТЕ?

– Зигне беше в развлекателния бизнес – побърза да се обади господин Зьодерблад.

– Алпийските курорти понякога са ужасно скъпи – отбеляза, потрепервайки, норвежката, госпожа Нигрен. Тя беше с големи кръгли очила и радиално разположени бръчки по лицето, тази специфична комбинация ѝ придаваше вид на богомолка. На външен вид тя и лъскавата Зьодерблад бяха несъвместими противоположности. – От друга страна, за нас, норвежците, е лесно да бъдем придирчиви. Дори и нашите градски паркове предлагат тип-топ условия за каране на ски. В това отношение Норвегия е уникална.

– Разбира се, следва да се прави разлика – обади се господин Нигрен, който беше много висок и с дебели месести уши – между алпийския стил на каране на ски и северния тип на прекосяване на пресечена местност. Норвегия е дала на света изключителни алпийски скиори – бих споменал името Хетил Андре Амод, сигурен съм, че сте го чували, – но трябва да признаем, че невинаги сме били на първо място в тази област. Другояче стоят нещата при пресечената местност, северния стил. Категорично може да се каже, че там продължаваме да жънем по-големия от полагащия ни се дял отличия.

– Норвежците са ужасно скучни – грубо заяви в ухото на Инид господин Зьодерблад.

Другите двама „необвързани“ на масата, красива възрастна двойка, на име Рот, от Чадс Форд, Пенсилвания, без да искат, бяха направили услуга на Инид да заговорят Алфред. Лицето на Алфред беше пламнало от напрежение, породено от супата и драмата с лъжицата, а може би и заради усилието да се сдържи да не погледне нито веднъж в зашеметяващото деколте на госпожа Зьодерблад, докато обясняваше на Ротови тънкостите в стабилизирането на презокеанските лайнери. Господин Рот, интелигентен на вид мъж с вратовръзка на ластик и рогови очила с дебели, увеличаващи зениците, стъкла, го обсипваше с компетентни въпроси и посрещаше отговорите с възклицания на искрена почуда.

Съпругата му обаче като че ли се интересуваше не толкова от Алфред, колкото от Инид. Госпожа Рот беше дребна жена, красиво дете в средата на шейсетте. Лактите ѝ едва докосваха покривката на масата. Беше с прошарена черна коса до раменете, с подвити навътре краища, алени страни и големи сини очи, които се взираха в Инид без смущение, както правят само най-глупавите и най-умните. Тази напрегнатост на взора, характерна за любов от пръв поглед, подсказваше неудържим копнеж. Инид веднага почувства, че госпожа Рот ще ѝ стане или най-добрата приятелка на кораба, или пък най-голямата съперница, и затова, с известна мяра кокетство, отказа да я заговори или по някакъв друг начин да даде знак, че е забелязала вниманието ѝ. Докато поднасяха пържолите и прибираха опустошените омари от масата, тя няколкократно подхвърляше, а господин Зьодерблад няколкократно отклоняваше въпроси за своето занимание, което като че ли беше свързано с търговия на оръжие. Инид се къпеше в синия поглед на госпожа Рот и в завистта, която си представяше, че „необвързаните“ предизвикват у другите маси. Предполагаше, че за простолюдието с тениски „необвързаните“ изглеждат изключително европейски. Отличаващи се. Елегантност, вратовръзка, шалче. Съвсем друга класа.

– Понякога очаквам с такова нетърпение сутрешното кафе – заяви господин Зьодерблад, – че цяла нощ не успявам да заспя.

Надеждите на Инид, че Алфред може да я заведе на танци в балната зала „Пипи Дългото чорапче“, угаснаха безславно, когато той стана и обяви, че отива да си ляга. Още нямаше седем часът. Кой нормален възрастен си ляга в седем?

– Седни и изчакай десерта – скара му се тя. – Тук десертите сигурно са божествени.

Окапаната салфетка на Алфред падна от скута му на пода. Той като че ли нямаше никаква представа колко я излага и разочарова.

– Ти стой, аз хапнах достатъчно – отвърна съпругът ѝ и се заклатушка по килима на „Сьорен Киркегор“, борейки се с промените в хоризонталата, които бяха станали по-осезаеми след излизането на кораба от пристанището на Ню Йорк.

Добре познати талази тъга по всичките онези забавления, на които не можеше да се отдаде заради мъжа си, потопиха гемиите на Инид, но после през ума ѝ мина мисълта, че сега имаше цяла вечер на свое разположение без Алфред, който да ѝ я провали.

Тя грейна, а след това грейна още по-силно, когато господин Рот се отправи към читалнята „Кнут Хамсун“ и остави жена си на масата. Госпожа Рот се премести по-близо до нея.

– В Норвегия четем много – възползва се от възможността да отбележи госпожа Нигрен.

– И бъбрите много – измърмори господин Зьодерблад.

– Библиотеките и книжарниците в Осло процъфтяват – информира масата госпожа Нигрен. – Струва ми се, че не навсякъде е така. В останалите части на света четенето е в упадък. Но в Норвегия не е така. Моят Пер чете събраните произведения на Джон Голсуърти за втори път тази есен. На английски!

– Неее, Инга, неее – измуча Пер Нигрен. – За трети път!

– О, боже – въздъхна господин Зьодерблад.

– Вярно е. – Госпожа Нигрен погледна Инид и госпожа Рот, като че ли очакваше възхита. – Всяка година Пер чете по една книга на всички Нобелови лауреати по литература, както и събраните произведения на любимия си автор от предходната година. И така всяка година задачата става по-трудна, защото лауреатите са с един повече!

– Все едно повдигаш летвата при скок на височина – обясни Пер. – Всяка година предизвикателството е по-голямо.

Господин Зьодерблад, който по сметките на Инид пиеше осмата си чаша кафе, се приведе към нея.

– Боже господи, тия са толкова скучни!

– Спокойно мога да кажа, че съм вникнал по-дълбоко в Хенрик Понтопидан^28 от повечето хора – заяви Пер Нигрен.

28 Датски писател (1857–1943), носител на Нобелова награда за литература (1917). – Б. пр.

Госпожа Зьодерблад наклони глава и се усмихна замечтано.

– Знаете ли – рече тя навярно на Инид или пък на госпожа Рот, – че преди сто години Норвегия е била колония на Швеция?

Норвежците скочиха като попарени.

– Колония?! Колония?!

– Ооо – изсъска Инга Нигрен, – струва ми се, че тази история си заслужава да бъде разказана на нашите американски приятели...

– История на стратегически съюзи! – вметна Пер.

– Като казвате „колония“, коя точно дума на шведски имате предвид, госпожо Зьодерблад? След като явно моят английски е много по-добър от вашия, може би ще съм в състояние да предложа на нашите американски приятели по-точен превод, например „равноправни партньори в кралство, обединяващо полуострова“?

– Зигне – отбеляза игриво господин Зьодерблад, – май ги настъпи по мазола. – Той вдигна ръка. – Келнер, още едно!

– Ако изберем за отправна точка края на девети век – заговори Пер Нигрен, – а подозирам, че дори и нашите приятели от Швеция ще се съгласят, че възкачването на трона на Харалд І Светлокоси е съвсем разумна отправна точка за нашия преглед на динамичните взаимоотношения между две велики съревноваващи се сили, или по-скоро три велики сили, тъй като Дания също играе доста интересна роля в нашата история...

– Бихме се радвали да я чуем цялата, но ще е някой друг път – прекъсна го госпожа Рот и се присегна да докосне ръката на Инид. – Нали не си забравила, че се уговорихме за седем?

Объркването на Инид трая само миг. Пожела лека вечер на останалите и последва госпожа Рот в голямата зала, която беше пълна със старци и лъхаше на тоалетна като в детски ясли. Усещаше се и миризма на стомашни газове и дезинфектанти.

– Инид, аз съм Силвия – представи се госпожа Рот. – Какво ще кажеш за едни ротативки? Цял ден ме тегли към тях.

– И мен! – заяви Инид. – Те май бяха в зала „Стридбърд“.

– „Стриндберг“, да.

Инид се възхищаваше на бързината на мисълта, но рядко имаше основание да се поздрави с проявяването ѝ.

– Благодаря ти за... преди малко – рече тя, вървейки след Силвия Рот през тълпата.

– За спасението ли? Пак заповядай.

Зала „Стриндберг“ беше пълна с кибици, старци, залагащи дребни суми на рулетка, и любители на ротативките. Инид не помнеше откога не се е забавлявала така. Петата монета, която пусна, ѝ донесе три сливи; това изобилие от плодове като че ли раздразни вътрешностите на машината и от долната ѝ част бликнаха монети. Инид загреба печалбата в пластмасова кошничка. Единайсет монети по-късно случилото се повтори: три череши, поток сребро. Белокосите играчи, които упорито губеха на съседните машини, я гледаха мрачно. „Срам ме е“, помисли си тя, макар че всъщност не я беше.

Десетилетията финансова недостатъчност я бяха превърнали в дисциплиниран инвеститор. Прибра обратно в портфейла първоначално вложената сума и започна да заделя половината от всяка печалба.

Но фондът ѝ за игра не показваше признаци на изчерпване.

– Начесах си крастата – заяви Силвия Рот след около час, като потупа Инид по рамото. – Да отидем да чуем струнния квартет?

– Да! Да! Той е в зала „Грийд“29.

29 Greed (англ.) – алчност. – Б. пр.

– Григ – поправи я през смях Силвия.

– О, колко смешно, нали? Григ. Толкова съм глупава тази вечер.

– Колко спечели? Май ти върви добре.

– Не съм сигурна, не броих.

Силвия се усмихна многозначително.

– Не ти вярвам. Обзалагам се, че си преброила всяка монета.

– Добре. – Инид се изчерви, новата ѝ приятелка толкова ѝ допадаше. – Сто и трийсет долара.

Портрет на Едвард Григ висеше в залата с истински позлатени орнаменти, които напомняха за разкоша на шведския кралски двор през осемнайсети век. Големият брой празни места потвърдиха подозренията на Инид, че повечето им спътници са от простолюдието. Тя беше пътувала на круизи, на които на класическите концерти се стоеше прав.

Макар че Силвия изобщо не изглеждаше впечатлена от музикантите, на Инид те се сториха прекрасни. Свиреха без ноти популярни класически мелодии като „Шведска рапсодия“ и откъси от „Финландия“ и „Пер Гинт“. По средата на „Пер Гинт“ втората цигулка позеленя и изскочи навън (морето наистина беше малко бурно, но Инид беше със здрав стомах, а Силвия си беше сложила лепенка) и след като се върна, успя да се включи, без да изпусне нито един такт. Двайсетте души публика изкрещяха:

– Браво!

На елегантния прием след това Инид похарчи 7,7 % от хазартната си печалба за касета със записи на квартета. Опита безплатната чаша „Шпьог“, шведски ликьор, който в момента се радваше на маркетингова кампания за 15 милиона долара. „Шпьог“ имаше вкус на водка, захар и репички, и всъщност точно от това беше направен. Докато другите гости реагираха с изненадан вид и укорителни погледи, Инид и Силвия се разкикотиха.

– Специалитет! – извика Силвия. – Безплатен „Шпьог“! Опитайте!

– Ммм, прекрасно! – Инид не можеше да си поеме дъх от смях. – „Шпьог“!

След това дойде ред на алеята за разходки „Ибсен“, където в десет вечерта беше насрочена среща за сладолед. В асансьора на Инид ѝ се струваше, че корабът не просто се люлее, а и изпитва някакво вътрешно съпротивление да се придържа към начертания курс, все едно на носа му се четеше изражението на човек, изпълнен с отвращение. На излизане от асансьора тя едва не падна върху един мъж, който лазеше по пода като половинка от дует ритащи се по кокалчетата шутове. На гърба на тениската му имаше шеговит надпис: „Размина се на косъм!“.

Инид прие сода със сладолед от един раздавач на храна с готварска шапка. След това положи началото на обмен на информация със Силвия, който бързо се превърна по-скоро в обмен на въпроси, отколкото на отговори. Инид имаше навика, щом усетеше, че семейството е щекотлива тема за някого, да човърка в раната неуморно. Беше готова по-скоро да умре, отколкото да си признае, че децата ѝ са я разочаровали, но като слушаше за пропадналите чужди деца – за техните мръсни разводи, злоупотреби с алкохол и наркотици, глупавите им инвестиции, – се чувстваше по-добре.

На пръв поглед Силвия Рот нямаше от какво да се срамува. И двамата ѝ синове бяха в Калифорния, единият се занимаваше с медицина, другият – с компютри, и двамата бяха женени. При все това те като че ли бяха парлива тема, която трябва да се избягва или по нея да се притичва на бегом.

– Значи, дъщеря ти е учила в „Суортмор“?

– Да, за малко – отвърна Инид. – Колко каза, петима внуци? Боже мой! На колко е най-малкият?

– Навърши две миналия месец. А ти? Имаш ли внуци?

– Най-големият ни син, Гари, има три момчета. Колко интересно, пет години разлика между най-малките, така ли?

– Почти шест. А синът ти в Ню Йорк? Разкажи ми за него. Минахте ли да го видите днес?

– Да, беше приготвил страхотен обяд, но заради лошото време не успяхме да надникнем в кабинета му в „Уолстрийт Джърнъл“, където работи отскоро. Често ли ходите в Калифорния на гости на внуците?

Духът, желанието да продължи играта, напуснаха Силвия. Тя се взираше мрачно в празната си чаша.

– Инид, би ли ми направила услуга? – попита накрая. – Хайде да се качим да изпием по едно преди лягане.

Денят на Инид беше започнал в пет сутринта в Сейнт Джуд, но тя никога не отказваше изкусителни покани. В бар „Лагерквист“ на горната палуба двете със Силвия бяха обслужени от джудже с рогат шлем и кожен жакет, което ги убеди да си поръчат аквавит с дива къпина.

– Искам да ти кажа нещо – поде Силвия, – защото все на някого на кораба трябва да го кажа, но не бива и дума да излезе от устата ти. Можеш ли да пазиш тайна?

– Ако не друго, поне това ми се удава.

– Добре тогава. След три дни ще има екзекуция в Пенсилвания. А два дни след нея, в четвъртък, с Тед ще празнуваме четирийсет години от сватбата. Ако питаш Тед, той ще ти каже, че заради това сме на този круиз, заради годишнината. Само че това не е вярно. Или, по-скоро, вярно е за Тед, но не и за мен.

Инид настръхна.

– Мъжът, когото ще екзекутират – продължи Силвия Рот, – уби дъщеря ни.

– О, не!

В ясния син взор на Силвия виждаше красиво, мило живо същество, което обаче не беше човек.

– С Тед дойдохме на круиза, защото имаме проблем с тази екзекуция. Имаме проблем един с друг.

– Не! Какви ги говориш? – Инид потрепери. – Не, не искам да слушам повече! Не искам!

Силвия прие спокойно тази непоносимост към тайната си.

– Извинявай. Не е честно да ти се нахвърлям така. Май е по-добре да вървим да си лягаме.

Само че Инид бързо възвърна самообладанието си. Не биваше да пропуска шанса да стане довереничка на новата си приятелка.

– Разкажи ми всичко – рече тя. – Ще те изслушам. – Положи ръце в скута като примерен слушател. – Продължавай, моля те.

– В такъв случай, другото, което трябва да знаеш, е, че съм художник на оръжия. Рисувам оръжия. Наистина ли искаш да чуеш всичко?

– Да – кимна нетърпеливо и мъгляво Инид. Джуджето, забеляза тя, използваше стълба, за да смъква бутилките. – Интересно...

В продължение на години, обясни Силвия, се занимавала с литографии като аматьор. Имала си слънчево ателие в дома си в Чадс Форд, гладък литографски камък и немски комплект от двайсет игли и тушове, и членувала в художествената гилдия в Уилмингтън, на чиито изложения два пъти в годината продавала декоративни литографии за по четирийсет долара, а през това време най-малкото ѝ дете, Джордан, пораснала от мъжкарана в независима млада жена. След това Джордан била убита и в продължение на пет години Силвия литографирала, щрихирала и рисувала само оръжия. Година след година само оръжия.

– Ужасно, ужасно – измърмори с нескрито неодобрение Инид.

Стволът на изпочупената от вятъра магнолия пред ателието на Силвия ѝ приличал на цев и приклад. Всяка човешка форма се превръщала в ударник, предпазител, барабан, спусък. Която и да било абстракция можело да бъде трасиращ огън или пушек от барут, или взривяващ се куховръх куршум. Подобно на света, тялото било богато на възможности и както куршумът може да прониже всяка частица от този малък свят, така и във всяко нещо от големия свят можело да се види някакво оръжие. Дори и малкото шарено бобче било като късоцевен пистолет, или пък снежинката като картечница. Силвия не била луда, можела да се насили да нарисува кръг или да щрихова роза. Но копнеела да рисува оръжия. Оръжия, стрелби, амуниции, снаряди. С часове предавала с молив блясъка на никелираните части. Понякога рисувала дланите и китките си и по-нагоре чак до лактите така, както смятала, че трябва да са поставени (тъй като никога не била докосвала оръжие), за да държат полуавтоматичен пистолет „Пустинен орел“, деветмилиметров „Глок“, автомат М-16 със сгъваем алуминиев приклад и всякакви други странни оръжия от каталозите, които криела в кафяви пликове в слънчевото си ателие. Отдала се на порока на адското си занимание като изгубена душа (макар че Чадс Форд, плашливите коприварчета, осмелили се да се покажат от Брендивин, ароматът на напечени от слънцето папури и гниещи райски ябълки, който октомврийският вятър носел от близките долини, категорично отказвали да се оставят да ги превърне в адски пейзаж); мъчела се като Сизиф, всяка нощ унищожавала творенията си, разкъсвала ги, изличавала ги с терпентин. Стъквала буен огън във всекидневната.

– Ужасно – прошепна отново Инид. – Едва ли има по-лошо нещо за една майка.

Тя даде знак на джуджетото за по още един аквавит с дива къпина.

Сред необяснимите неща в манията ѝ били, продължи Силвия, че тя била отгледана в семейство на квакери и все още ходела на срещи на Кенет Скуеър; че всъщност Джордан била измъчвана и убита със здраво изкуствено въже за простиране, един пешкир, две телени закачалки, ютия на „Дженерал Илектрик“, голям назъбен нож за хляб на WMF, купен от „Уилямс Сонома“, т.е. нямало огнестрелно оръжие; че убиецът, деветнайсетгодишен младеж, на име Кели Уитърс, се предал на полицията във Филаделфия, без изобщо да бъде изваден пистолет от кобура; че благодарение на съпруга си, който в края на кариерата си като вицепрезидент на „Дюпон“ получавал баснословна заплата, разполагала с голям тежък джип, по който дори и при челен удар с фолксваген кабриолет не би останала и драскотина, както и с къща с шест спални в стила на кралица Ана, в чиято кухня и килер спокойно би се побрал целият апартамент на Джордан във Филаделфия, и се радвала на едва ли не безсмислено спокойствие и комфорт, като единствената ѝ задача, освен готвенето за Тед, буквално единствената, била да се възстанови от смъртта на Джордан; но въпреки това тя често пъти така се отнасяла в пресъздаването на плетениците по ръкохватката на някой пистолет или на вените на ръката си, че след това трябвало да шофира като луда, за да не изтърве часа си при лекаря, доктор на медицинските науки, в Уилмингтън, при когото ходела на терапия три пъти седмично; благодарение на сеансите с лекаря, доктор на медицинските науки, на посещенията си в сряда вечер на сбирките на родители на жертви на насилие, а в четвъртък на групата на възрастните жени, на четенето на стихове, романи и мемоари и на „вдъхновяващи“ книги, препоръчани ѝ от приятели, на работата си като доброволен асистент за физическа терапия в детската болница, Силвия успяла да се пребори с мъката, макар че страстта ѝ към рисуването на оръжия нараствала; не споменала за тази страст на никого, дори и на лекаря, доктор на медицинските науки, в Уилмингтън; приятелите и доброжелателите ѝ постоянно я призовавали да се „излекува“ сама чрез „изкуството“, а под „изкуство“ разбирали нейните декоративни гравюри и литографии; само че когато зърнела своя стара гравюра в банята или стаята за гости на свой приятел, тялото ѝ се сгърчвало от срам заради подражателския стил; по подобен начин и поради същите причини се свивала и когато зърнела оръжие по телевизията или в киното; с други думи, тайно в себе си била непоклатимо сигурна, че е станала истински художник, истински художник на оръжия, а фактът, че унищожавала всичко в края на деня, бил доказателство за това; била убедена, че Джордан, макар да имала бакалавърска степен по изящни изкуства, специалност рисуване, и магистърска степен по художествена терапия, и въпреки подкрепата вкъщи и частните уроци в продължение на двайсет години, не била добра художничка; след като постигнала тази обективна оценка за мъртвата си дъщеря, продължила да рисува оръжия и амуниции, но въпреки гнева и жаждата за отмъщение, които очевидно подсказвала трайната ѝ обсесия, нито веднъж за тези пет години не била нарисувала лицето на Кели Уитърс.

Една октомврийска утрин всички тези необясними неща се стоварили отгоре ѝ накуп и след закуска Силвия на бегом изкачила стълбите към ателието си. На лист дебела хартия и с помощта на огледало, така че да се появи образът на дясната ѝ ръка, тя нарисувала лявата си с вдигнат палец и свити пръсти, гледани отзад от шейсет градуса. След това поставила в ръката късоцевен револвер, майсторски изпъкващ на преден план, чиято цев прониквала в стиснати устни, над които изписала с молив запечаталите се в паметта ѝ насмешливи очи на Кели Уитърс, чиято молба за помилване била отхвърлена неотдавна, без никой да пролее и една сълза. И тогава – след устните и очите – Силвия оставила молива.

– Време беше да продължа нататък – рече тя. – Осъзнах го изведнъж. Независимо дали ми харесва, или не, оцелелият и художникът съм аз, а не тя. Всички сме научени да мислим, че децата ни са по-важни от нас, и се мъчим да живеем чрез тях. Но на мен изведнъж ми писна. Утре може да умра, казах си, сега обаче съм жива. И мога да живея съзнателно. Платила съм си цената, свършила съм си работата и няма от какво да се срамувам.

И когато голямото събитие, голямата промяна в живота ти е само някакво прозрение... Не е ли странно? Нищо друго не се променя, само дето сега виждаш нещата различно и не те е толкова страх, не се тревожиш толкова и като цяло си по-силен. Невероятно е, че едно напълно невидимо нещо в главата ти може да ти се струва по-реално от всичко друго, което си изпитвал преди. Виждаш света по-ясно и го съзнаваш. И разбираш, че точно това означава да обичаш живота, точно това има предвид всеки, който говори за Бог. Такива мигове...

– Може би още едно? – рече Инид на джуджето, повдигайки чаша.

Почти не слушаше Силвия, но клатеше глава и мърмореше „О!“ и „А!“, докато съзнанието ѝ се полюшваше през замаята на алкохола в абсурдни размисли като какво ли ще да е да усети джуджето до бедрата и корема си, ако то я прегърне. Силвия се оказа твърде интелектуална и Инид имаше чувството, че се е сприятелила под някакъв лъжлив претекст, но докато не слушаше, все пак надаваше ухо, защото изпускаше няколко ключови подробности, например дали Кели Уитърс е чернокож и дали Джордан е била зверски изнасилена.

От ателието си Силвия отишла право в магазина „Уауа“ и си купила по едно от всички мръснишки списания там. Но те не били достатъчно вулгарни. Тя искала да види същинската „заварка“, самия акт. Върнала се в Чадс Форд и включила компютъра, който по-малкият ѝ син ѝ бил подарил, за да поддържат по-близка връзка след загубата на Джордан. Пощата ѝ била пълна с трупани от месец синовни писма, на които не обърнала внимание. За по-малко от пет минути открила това, което търсела – нужна ѝ била само кредитна карта, – и обикаляла с мишката по изображенията, докато не намерила точния ракурс на точния акт с точните актьори: чернокож, правещ свирка на бял мъж, камерата насочена над лявото бедро от шейсет градуса, ослепителният полумесец на дупето, на заден план неясни кокалчета на черни пръсти, стискащи тъмната страна на тази луна. Тя свалила картинката и я огледала на висока резолюция.

Била на шейсет и пет, а никога не била виждала такава сцена. Цял живот сътворявала образи, а не ценяла тяхната загадка. А сега тя била пред нея. Цялата тая работа в битове и байтове, единици и нули, стичащи се през сървъри в някой университет в Средния запад. Толкова трафик за едно нищо. Народ, залепнал за екрани и списания.

Зачудила се как е възможно хората да реагират на тези изображения, освен ако изображенията тайно не се приравняват на истинските неща. Не че изображенията били толкова въздействащи, по-скоро светът бил блед и немощен. Естествено, и в тази си немощ той можел да бъде ярък и жив, както в дните, когато слънцето напичало падналите ябълки в овощните градини и долината ухаела на сайдер, или в прохладните вечери, когато Джордан идвала за вечеря в Чадс Форд и гумите на кабриолета ѝ хрускали по чакъла на алеята; но светът ставал конвертируем само като изображение. Няма как нещо да влезе в главата ти, без преди това да се превърне в образ.

И при все това Силвия се изненадала от контраста между онлайн порното и недовършената ѝ рисунка на Уитърс. За разлика от обикновената похот, която може да бъде омиротворена от снимки или само от въображението, копнежът за отмъщение нямало как да бъде излъган. И най-яркият образ не би могъл да го утоли. Този копнеж изисквал смъртта на определена личност, слагането на край на нечия история. Както пишело в някои менюта: „Без право на замяна“. Тя можела да нарисува желанието си, но не и неговото сбъдване. И така най-накрая си признала истината: искала смъртта на Кели Уитърс.

Искала смъртта му въпреки неотдавнашното интервю във „Филаделфия Инкуайърър“, в което се кълняла, че убиването на нечие дете няма да ѝ върне нейното. Искала смъртта му въпреки религиозния плам, с който нейният лекар, доктор на медицинските науки, ѝ забранявал да тълкува смъртта на Джордан в религиозен смисъл – като Божие наказание за либералните ѝ възгледи или за либералното възпитание, с което отглеждала децата си, или за безсмисленото богатство. Искала смъртта му въпреки убеждението си, че смъртта на Джордан е случайна трагедия и че спасението не е в отмъщението, а в намаляване на общия брой на случайни трагедии в цялата страна. Искала смъртта му въпреки мечтата си за общество, което осигурява работа срещу прилично заплащане на млади мъже като него (така че да не би трябвало Уитърс да върже бившата си арттерапевтка за китките и глезените, за да я принуди да му каже кодовете на дебитната и кредитната си карта), общество, което слага прегради пред притока на наркотици в градските квартали (така че той да няма как да похарчи откраднатите пари за кокаин и съзнанието му да не е замъглено, когато се върне в апартамента на бившата си арттерапевтка, и да не продължи да се друса с кокаин и да я измъчва цели трийсет часа), общество, в което младите мъже могат да вярват в нещо повече от марковите потребителски стоки (така че Уитърс да не завижда толкова за кабриолета на бившата си терапевтка и да ѝ повярва, че е дала колата на една приятелка за почивните дни, и също така не би отдал толкова голямо значение на факта, че тя притежава две връзки ключове („Не можех да го преглътна – обяснил той в изтръгнатото насила, но все пак допустимо в съда признание, – толкова много ключове на масата в кухнята, представяте ли си? Не можех да го преглътна!“), и не би долепял многократно ютията „Леко и лесно“ по голата ѝ кожа, увеличавайки температурата от „Изкуствена материя“ на „Памук/Лен“, разпитвайки жертвата къде е паркирала кабриолета си, и не би прерязал гърлото ѝ в паниката си, когато приятелката ѝ минала в неделя вечерта да ѝ върне колата и третата връзка ключове), общество, което веднъж завинаги е сложило край на психическото насилие над деца (така че да е абсурдно признат за виновен в убийство да твърди непосредствено преди произнасянето на присъдата, че вторият му баща го бил горил с ютия, когато е бил малък – макар че в случая с Уитърс, който не можел да покаже белези от изгаряния, тези твърдения само подчертавали колко му липсва въображение като лъжец). Искала смъртта му, макар да била осъзнала, благодарение на терапията си, че надменната му усмивка е защитна маска, носена от самотно момче, заобиколено от хора, които го мразят, и че ако само му се била усмихнала с опрощаваща майчина усмивка, той можело да захвърли маската и да се разплаче с искрено разкаяние. Искала смъртта му, макар да знаела, че желанието ѝ ще налее вода в мелницата на консерваторите, за които фразата „лична отговорност“ позволявала да си затворят очите пред социалната несправедливост. Искала смъртта му, макар поради тези политически причини да не можела да присъства на екзекуцията му и да види със собствените си очи онова, което никое изображение не би могло да замени.

– Но не заради това – рече тя – дойдохме на този круиз.

– Така ли? – измърмори Инид, все едно сепната от сън.

– Да. Тук сме, защото Том не иска да признае, че Джордан е мъртва.

– Той да не...

– О, знае го – прекъсна я Силвия. – Но не говори за това. Той беше много близък с Джордан, в много отношение по-близък с нея, отколкото с мен. И скърбя за нея, не го отричам. Наистина скърбя. Плака, докато не остана без сили, накрая дори не можеше да стане от леглото. Но една сутрин просто го загърби. Заяви, че Джордан я няма и той не желае да живее в миналото. След Деня на труда щял да забрави, че тя е била убита. И всеки ден в края на август ми напомняше, че след Деня на труда нямало да говори за смъртта ѝ. Тед е много здравомислещ мъж. Той смята, че в цялата човешка история хората са губили деца и че прекаленото скърбене е глупаво и егоистично. Изобщо не се интересуваше какво ще стане с Уитърс. Проследяването на процеса било още един начин да не преодолееш убийството.

И така, в Деня на труда ми каза: „Може да ти се струва странно, но никога повече няма да обсъждам смъртта ѝ. Отбележи си го и не го забравяй. Нали ще го запомниш, Силвия? И няма да си мислиш, че съм полудял?“. Аз му отговорих: „Не ми харесва това, Том. Не го приемам“. Той отвърна, че съжалявал, но трябвало да го направи. На другия ден, когато се прибра от работа, споменах, че адвокатът на Уитърс твърди, че самопризнанията са били изтръгнати насила и че истинският убиец все още бил на свобода. А Тед ми се усмихна, както когато те баламосва нещо, и заяви: „Нямам представа за какво говориш“. Не издържах и се развиках: „Говоря за човека, убил дъщеря ни!“. Той обаче си държи на своето: „Никой не е убивал дъщеря ни, не желая да слушам повече за това“. Аз му казах: „Тед, от тая работа няма да излезе нищо“. „От коя работа?“ – попита той. „От твоето преструване, че Джордан не е мъртва“ – отговорих. И той отвърна: „Да, имахме дъщеря, а сега нямаме, така че сигурно е мъртва, но те предупреждавам, Силвия, не ми казвай, че е убита, разбра ли?“. И оттогава насетне, Инид, колкото и да настоявам, той не се отказва. На косъм съм да се разведем. На косъм. Само дето иначе той е безукорно мил с мен във всяко друго отношение. Не се ядосва, когато заговоря за Уитърс, просто ме прекъсва и го обръща на шега, все едно е някаква странна моя фикс идея. Държи се също като нашата котка, когато ми носи мъртво коприварче. Котката не знае, че не харесваш мъртви коприварчета. Тед иска да съм рационална като него, смята, че така ми помага, води ме на екскурзии и круизи и всичко е прекрасно, само дето за него най-ужасното нещо в живота ни изобщо не се е случило.

– А то всъщност случило ли се е?

Силвия смаяно отметна глава.

– Благодаря – заяви тя, макар че Инид беше попитала само защото за миг съвсем се беше объркала, а не защото искаше да ѝ направи услуга. – Благодаря ти, че си достатъчно честна, за да ми зададеш този въпрос. Понякога наистина имам чувството, че съм полудяла. Всичко е в главата ми. Премествам милиони малки късчета нищо, милиони мисли, чувства и спомени, ден след ден, в продължение на години, вътре в главата ми има огромно скеле и чертеж, все едно строя катедрала от клечки за зъби наум. Не ми помага дори воденето на дневник, тъй като не мога да накарам думите на белия лист да окажат каквото и да е влияние върху мозъка ми. Напиша ли нещо и – край. Все едно си изтървал монета в морето, изчезва безследно. И всичките тези действия наум ги върша без никаква външна подкрепа, като изключим онези леко простовати хора в групите в сряда и четвъртък, а междувременно собственият ми съпруг се преструва, че причината за това огромно вътрешно усилие – а именно, че дъщеря ни е била убита, – изобщо не съществува. И така единственият пътеводен ориентир, който е останал в живота ми, единственият ми север, юг, изток и запад са моите чувства.

На всичкото отгоре Тед е прав, че нашата култура придава твърде голямо значение на чувствата. Той твърди, че положението вече е извън контрол, че не компютрите правят всичко виртуално, а мисълта за психичното ни здраве. Тед казва, че всички се опитват да поправят нагласите си, да подобрят чувствителността си, да развиват взаимоотношенията си с другите и родителските си умения, вместо просто да се женят и да гледат деца като едно време. Били сме скочили на следващото ниво на абстракция, тъй като имаме твърде много време и пари, а той не желаел да е част от това. Искал да яде „истинска“ храна, да ходи по „истински“ места и да говори за „истински“ неща като бизнес и наука. Така че с него вече не сме съвсем единодушни кое е важното в живота.

Той надхитри и терапевтката ми, Инид. Поканих я на вечеря, за да му хвърли едно око. Нали се сещаш, в списанията понякога те предупреждават, че някоя рецепта не е за гости, защото трябва да стоиш в кухнята по двайсет минути преди всяко ястие? Избрах едно такова меню с ризото по милански и пържоли на тиган, а после от мазнината им правиш сос, така че терапевтката ми да има време да остане насаме с Тед и да го разпита хубаво. И когато на другия ден се видяхме, тя каза, че състоянието му било типично за мъжете, привидно се бил справил със скръбта, колкото да не рухне напълно, и според нея нямало да се промени и аз трябвало да го приема.

Но аз си мисля – по принцип не се оставям да ми минават през главата такива щуротии за религии и магии, но не мога да се отърва от тази мисъл, – че налудничавата жажда за отмъщение, която изпитвам от толкова години, не е моя, а е на Тед. Той отказва да се справи с нея, а тъй като все пак някой трябва да го направи, се нагърбвам аз, все едно съм сурогатна майка, само дето не нося дете, а чувства. Може би ако Тед беше поел по-голяма отговорност за чувствата си и не бързаше толкова да се върне на работа в „Дюпон“, щях да си остана каквато бях преди и да си продавам литографиите по коледните изложения. Може би точно това, че Тед се държеше толкова рационално и делово, ме е тласнало да прекрача границата. И може би поуката от цялата тази дълга история, която ти беше толкова мила да изслушаш, Инид, е, че не мога да спра да намирам поуки, колкото и да се мъча да не го правя.

Инид си представяше дъжд. Виждаше се в къща без стени, а разполагаше само с мека кухненска хартия, за да се предпази от капризите на времето. От изток се зададе дъжд и тя закачи с кабърчета направен от хартия Чип и неговата интересна нова работа като журналист. След това облаците придойдоха от запад – там хартията беше колко красиви и умни са момчетата на Гари и колко много ги обича. После вятърът смени посоката си и Инид изтича към северната страна на къщата с разкъсаните парченца хартия, които беше успяла да събере от Денис: дъщеря ѝ се беше омъжила твърде млада, но сега беше пораснала и помъдряла, радваше се на голям успех като главен готвач в ресторант и се надяваше да срещне подходящ млад мъж! Накрая се изсипа порой и от юг, и там хартията се разпадаше, макар Инид да настояваше, че заболяването на Ал е съвсем леко и той ще се оправи само ако поработи над нагласата си и му сменят хапчетата, валеше все по-силно и по-силно, а тя беше толкова уморена и не разполагаше с нищо друго освен с хартия...

– Силвия?

– Да?

– Трябва да ти кажа нещо. За съпруга ми.

Силвия кимна подканващо, бързаше да ѝ върне услугата от изслушването. Но изведнъж на Инид тя ѝ заприлича на Катрин Хепбърн. В очите на Хепбърн имаше такова неосъзнато чувство за превъзходство, че на всяка жена, която някога е била бедна като Инид, ѝ идеше да срита патрицианските ѝ глезени с най-коравите си обувки. Щеше да сгреши, усещаше тя, ако ѝ се довереше.

– Да? – подсказа Силвия.

– Нищо, извинявай.

– Не, кажи.

– Нищо, наистина, отдавна стана време да си лягаме. Утре ни чака толкова натоварен ден!

Тя се надигна, олюлявайки се, като остави Силвия да плати за питиетата. В асансьора не говориха. Прекалено бързо наложилата се близост водеше след себе си някакво засрамено смущение. Силвия излезе на горната палуба и Инид я последва. Не би понесла новата ѝ приятелка да гледа на нея като на човек от низините.

Силвия спря пред вратата на голяма външна каюта.

– Къде е твоята стая?

– Надолу по коридора – отвърна Инид, макар да съзнаваше, че няма как да успее да поддържа дълго тази лъжа. На другия ден трябваше да се престори, че се е объркала.

– Лека нощ тогава – рече Силвия. – Благодаря ти, че ме изслуша.

Чакаше с мила усмивка Инид да тръгне. Но Инид не тръгваше. Огледа се колебливо.

– Извинявай, коя палуба е тази?

– Горната.

– О, боже, сбъркала съм. Съжалявам.

– Няма за какво. Искаш ли да те изпратя?

– Не, просто съм се заблудила, сега се ориентирах, това е горната палуба, а аз съм по-долу. Много по-долу. Извинявай.

Обърна се, но пак не тръгна.

– Съпругът ми... – поклати глава. – Не, всъщност синът ни... Днес не обядвахме с него. Това исках да ти кажа. Той ни посрещна на летището и трябваше да обядваме с него и приятелката му, но те... просто ни оставиха, не знам защо, и не се върнаха, и така и не разбрахме къде отиде той. Както и да е.

– Това е странно – кимна Силвия.

– Е, да не те притеснявам...

– Не, не, Инид, как не те е срам!

– Това е, просто не исках да стане някакво недоразумение, а сега отивам да лягам. Толкова се радвам, че се запознахме! Утре ни чака тежък ден. Ще се видим на закуска!

И преди Силвия да успее да я спре, Инид тръгна предпазливо по коридора (бедрената ѝ става се нуждаеше от смяна, но само като си представеше да остави Ал у дома, докато тя лежи в болница, само като си го представеше...), като се хокаше строго, задето се е набутала там горе, където не ѝ е мястото, и е изговорила срамни глупости за сина си. Зави към една пейка с меки възглавници, отпусна се на нея и избухна в сълзи. Бог я беше благословил с въображение, за да плаче за горките бедняци в каютите на най-евтината долна палуба на луксозния круизен кораб, но заради безпаричното си детство тя не можеше да преглътне тристата долара на човек за едно ниво нагоре; така че плачеше за себе си. Имаше чувството, че тя и Ал са единствените интелигентни хора от своето поколение, които не са успели да забогатеят.

Ето едно мъчение, което гърците, измислили угощението и скалата^30, са пропуснали в своето Подземно царство: булото на самозаблудата. Меко и топло покривало за изтерзаната душа, което обаче никога не успява да я обгърне цялата. А вечерите ставаха студени.

30 Алюзия за Танталовите мъки и Сизифовия труд. – Б. пр.

Поколеба се дали да не се върне в стаята на Силвия и да си излее сърцето.

Но изведнъж през сълзите зърна нещо сладичко под пейката.

Банкнота от десет долара. Сгъната на две. Сладичка и симпатична.

Инид хвърли поглед по коридора и се наведе. Тъканта на релефната хартия беше прекрасна на пипане.

Поободрена, Инид се спусна на долната палуба. От бара долиташе приглушена музика, жив ритъм и акордеони. Стори ѝ се, че чува някой да крещи немощно името ѝ, докато пъхаше картата си в ключалката.

Бутна вратата, но тя запъна. Инид бутна по-силно.

– Инид – изблея Алфред от другата страна.

– Шшшт, Ал, какво става, за бога?

В мига, в който се промуши през открехнатата врата, досегашният ѝ живот безвъзвратно приключи. На мястото на обичайния ѝ дневен ритъм се наложи груб низ от безкрайни часове. Откри Алфред гол, седнал с гръб към вратата на чаршафи, проснати върху страници от сутрешния вестник от Сейнт Джуд. Панталоните, спортното сако и вратовръзката лежаха захвърлени върху оголения матрак. Завивките беше струпал на другото легло. Не спираше да я вика, дори когато тя светна лампата и застана пред очите му. Първата ѝ задача беше да го успокои и да му облече пижамата, но това отне доста време, тъй като той беше страшно възбуден, не довършваше изреченията си, дори не спрягаше глаголите по лице и число. Беше убеден, че е утро и трябва да се изкъпе и облече, че подът до вратата е вана, а дръжката е кран на чешма, но не можел да разбере защо от нея не тече вода. Въпреки това настояваше сам да се оправя, което доведе до бутане, дърпане и доста силен удар в рамото ѝ. Той буйстваше, тя плачеше и го хокаше. С омекналите си пръсти Алфред успяваше да разкопчае горнището на пижамата си със същата скорост, с която Инид го закопчаваше. Никога не го беше чувала да използва думи като „лайно“ и „говно“, но лекотата, с която сега излизаха от устата му, показваше години мълчалива употреба наум. Докато тя се мъчеше да оправи леглото му, той разтури нейното. Помоли го да стои мирен. Алфред отвърна, че вече било късно, а и той бил много объркан. Но дори и сега Инид не можеше да не го обича. Може би особено сега. Сякаш беше знаела през цялото време, през изминалите петдесет години, че в него се крие това малко момче. Сякаш любовта, която беше дарила на Чипър и Гари, безмерната любов, в отплата на която в крайна сметка беше получила толкова малко, беше само подготовка за него, най-капризното от всичките ѝ деца. Утешаваше го и му се караше, като наум кълнеше замайващите го лекарства, в продължение на час, и накрая той заспа, когато пътническият ѝ часовник показваше 5,10, а в 7,30 Алфред включи електрическата си самобръсначка. Тъй като изобщо не беше успяла да се отпусне да задреме, Инид се чувстваше добре при ставането и обличането и кошмарно зле по време на закуска, езикът ѝ беше като парцал, главата ѝ все едно беше побита на кол.

Тази сутрин морето беше бурно дори и за голям кораб. Спазматичният плисък по външната стена на „Киркегор“ отекваше ритмично в някаква музика на случайността, а госпожа Нигрен напоително дуднеше за злините на кофеина и за квазидвукамерността на норвежкия парламент, Зьодербладови се появиха мокри от интимни шведски усилия и някак си Ал успя да се представи на равна нога в разговора с Тед Рот. Инид и Силвия подновиха отношения сковано, емоционалните им мускули бяха напрегнати и изтръпнали от претоварването предишната вечер. Разговаряха за времето. Координаторка, на чиято табелка се четеше името Сузи Гош, се отби с информация и регистрационни формуляри за следобедната екскурзия в Нюпорт, Роуд Айлънд. С широка усмивка и нетърпеливо пръхтене Инид се записа за обиколка на историческите забележителности в града и след това смаяно гледаше как всички останали, с изключение на отритнатите от обществото норвежци, отказаха формулярите.

– Силвия! – извика укорително тя с треперещ глас. – Няма ли да дойдеш на обиколката?

Силвия погледна очилатия си съпруг, който кимна като Макджордж Бънди, даващ зелена светлина за войските за Виетнам, и за момент сините ѝ очи като че ли се вгледаха навътре; явно тя притежаваше онази способност на заможните, предизвикващи завист непровинциалисти да преценява желанията си независимо от обществените очаквания и моралните императиви.

– Добре – отвърна тя, – може и да дойда.

При други обстоятелства Инид щеше да се почувства унизена от намека за проявена милост, но днес възнамеряваше да пропусне установяването на денталния статус на харизания кон. Нуждаеше се от всичката милост, която можеше да получи. С мъка се влачеше по стръмното нанагорнище на деня, отпусна си безплатна десетминутна мостра шведски масаж, а след това, съзерцавайки от „Ибсен“ стареещите листа по брега, глътна шест ибупрофена и каничка кафе, за да е готова за следобеда в чаровния Нюпорт! Но в неговото току-що окъпано от дъжда пристанище Алфред обяви, че краката го болят и няма да слезе на сушата, Инид го накара да обещае, че няма да легне да си подремне, защото иначе няма да заспи вечерта, и със смях (как да си признае, че въпросът е на живот и смърт?) помоли Тед Рот да го държи буден, а Тед отговори, че липсата на Нигренови от кораба би трябвало да му помогне в тази задача.

Миризма на сгорещен от слънцето креозот и студени миди, на корабно гориво, футболни стадиони и съхнещи водорасли, едва ли не генетично заложена носталгия по море и есен връхлетяха Инид, докато тя куцукаше от мостчето към автобуса. Денят беше заплашително прекрасен. Силни пориви на вятъра, смесени облаци и яростно като лъв слънце ослепяваха очите, оживяваха белите фасади и окосените морави на Нюпорт, пречеха на погледа да се спре върху тях.

– Приятели – призова ги гидът, – отпуснете се и се потопете в атмосферата.

Но потапянето можеше да доведе и до удавяне. Инид беше спала само шест часа от последните петдесет и пет и още докато Силвия ѝ благодареше, че я е поканила за компания, тя откри, че няма сили за обиколката. Астор, Вандербилт, техните приказни палати и пари – как ѝ беше писнало от всичко това! Беше ѝ писнало да завижда, беше ѝ втръснало от самата себе си. Не разбираше от антики и архитектура, не можеше да рисува като Силвия, не четеше колкото Тед, имаше малко интереси и никакви познания. Единственото истинско нещо, което притежаваше, беше способността да обича. И затова изключи гида, насочи вниманието си към октомврийския ъгъл на жълтата светлина, стягащата сърцето наситеност на есента. Вятърът, който вдигаше вълни в залива, ѝ нашепваше за прииждащата нощ. Тя се приближаваше устремено, носеше загадъчност, болка, странно копнежно усещане за дългоочаквано обещание, сякаш човек трябва да се стреми към нещастието и да бърза към него.

В автобуса, докато пътуваха от Роузклиф към фара, Силвия ѝ предложи мобилния си телефон, за да се обади на Чип. Инид отказа, тъй като разговорите по мобилен телефон бяха скъпи, а и в нейните представи човек можеше да влезе в разход дори и само да докоснеше апарата, но направи следното изявление:

– Връзката ни с него отдавна се скъса, Силвия. Мисля, че не ни казва истината какво прави с живота си. Веднъж спомена, че работи в „Уолстрийт Джърнъл“. Може и да не съм чула добре, но ми се струва, че точно това каза, само че според мен не работи там. Нямам представа как си изкарва хляба. Ах, сигурно не бива да ти се оплаквам така, след като теб те е сполетяло нещо много по-ужасно!

В настоятелността на Силвия – не, нищо подобно, как можа да си го помислиш – Инид зърна възможност да направи някое-друго още по-срамно признание, а това оголване пред публика, макар и да бе болезнено, можеше да ѝ донесе утеха. Но подобно на толкова много други явления, които отдалече изглеждат красиви – гръмотевични бури, вулканични изригвания, звездите и планетите – тази съблазнителна болка отблизо се оказва нечовешка. От Нюпорт „Гунар Мюрдал“ се отправи на изток в сапфирената мараня. След следобедния досег с открито небе и големите колкото танкери детски кошарки на свръхбогатите, на Инид не ѝ достигаше въздух на кораба и макар че спечели още шейсет долара в зала „Стриндберг“, тя се чувстваше като опитно животинче, затворено в клетка сред десетки свои събратя, дърпащи ръчката сред премигването и гъргоренето на машините; легнаха си рано и когато Алфред се размърда, тя вече беше будна, слушаше силния тревожен звън, от който рамката на леглото ѝ вибрираше, а чаршафите жулеха кожата ѝ като шкурка, Алфред запали лампите и закрещя, от съседната каюта заудряха по стената и завикаха в отговор, той застина като вкаменен, ослушваше се с разкривено от параноична психоза лице и сетне заговорнически прошепна, че е видял лайно между леглата, последва оправяне и разтурване на гореспоменатите легла, слагане на памперс, а след това и на втори заради някаква, съществуваща единствено в главата му, критична ситуация; нечувствителните му крака бяха вцепенени, Алфред мълвеше името ѝ, докато не го лиши от смисъл, а жената с износеното име хлипаше в тъмното, завладяна от най-тежкото отчаяние и мъка в живота си, докато, накрая – като пътник в нощния влак, пристигнал най-сетне на гара, която няма нищо общо с мрачните спирки, край които е прелетял в сутрешния здрач, а е малко чудо на възвърнатата видимост: бяло-жълтеникаво петно на посипан с чакъл паркинг, пушек, издигащ се от тенекиен комин – тя взе решение.

На схемата на кораба, в края на палуба „Д“ към кърмата, беше обозначен универсалният символ за помощ за страдащите. След закуска Инид остави съпруга си да разговаря с Ротови и се отправи към червения кръст. Материалното съответствие на този символ представляваше стъклена непрозрачна врата с три думи, изписани в златно. Първата беше „лазарет“, втората беше „Алфред“; значението на третата ѝ се губеше в сенките, хвърлени от „Алфред“. Взираше се в нея объркано. Но-бел. Ноб-ел. Но-бел.

Трите думи изведнъж изчезнаха, вратата се отвори и на прага застана мускулест млад мъж със закрепена на белия ревер табелка: доктор Матер Хибард. Той имаше широко лице с грубовата кожа и приличаше на един популярен американски актьор от италиански произход, който веднъж беше играл ангел, а после танцьор.

– Здравейте, как сте тази сутрин? – попита той, показвайки белите си зъби. Инид го последва през чакалнята в кабината, където лекарят я настани в кресло пред бюрото си.

– Аз съм госпожа Ламбърт – представи се тя. – Инид Ламбърт от каюта Б11. Надявам се, че можете да ми помогнете.

– И аз се надявам. Какъв е проблемът?

– Ами, безпокоя се...

– Какво е безпокойството? Умствено? Емоционално?

– Всъщност съпругът ми...

– Извинявайте, спрете! Спрете! – Доктор Хибард наведе леко глава и се усмихна палаво. – Казахте, че вие се безпокоите, нали така?

Усмивката му беше самата очарователност. Тя веднага завладя онези кътчета от душата на Инид, които се разтапяха при вида на малки тюленчета и котенца, и не я пусна, докато тя, макар и с известна неохота, не му се усмихна в отговор.

– Безпокоя се за съпруга си и за децата си...

– Извинявайте отново, Едит. Прекъсване! – Той се облакъти на бюрото, отпусна глава в разтворените си длани и надникна измежду тях. – Трябва да сме наясно: вие страдате от безпокойство?

– Не. Аз съм добре. Но всички останали...

– Изпитвате тревожност?

– Да, но...

– Проблеми със съня?

– Именно. Но съпругът ми...

– Едит? Едит ли казахте?

– Инид. Ламбърт. Л-А-М-Б...

– Енид, колко е четири по седем минус три?

– Какво? А, двайсет и пет.

– Кой ден сме днес?

– Днес е понеделник.

– И кой исторически курортен град в Роуд Айлънд посетихме вчера?

– Нюпорт.

– В момента приемате ли лекарства за депресия, тревожност, биполярно разстройство, шизофрения, епилепсия, паркинсон или някое друго психиатрично или неврологично заболяване?

– Не.

Доктор Хибард кимна и се изправи, дръпна едно дълго чекмедже от шкафа зад гърба си и измъкна шепа шумящи блистери. Отброи осем и ги постави на бюрото пред Инид. Лъскавата им опаковка подсказваше, че ще са доста скъпи, и това не ѝ хареса.

– Това е великолепно ново лекарство, създадено специално за вас – изрецитира монотонно Хибард и ѝ намигна.

– Моля?

– Да не би да не сме се разбрали нещо? Нали казахте, че ви мъчи безпокойство? Споменахте тревожност и проблеми със съня?

– Да, но имах предвид, че съпругът ми...

– Съпругът, точно така. Или съпругата. При мен идват преодолелите задръжките членове на семейството. Всъщност сковаващият страх да помолиш за „Аслан“ е точно състоянието, за което „Аслан“ най-често е необходим. Лекарството притежава забележителен блокиращ ефект върху „дълбокия“, или както ние го наричаме, „патологичния“ срам. – Усмивката му беше като току-що направен прорез в мек плод. Миглите му бяха дълги като на кутре, главата му подканваше погалване. – Заинтригувах ли ви? Слушате ли ме внимателно?

Инид сведе очи, чудеше се дали човек може да умре от недоспиване.

Лекарят прие мълчанието ѝ за съгласие и продължи:

– Обикновено се смята, че едно класическо средство за понижаване на активността на централната нервна система като алкохола потиска „срама“ и „задръжките“. Но „срамните“ признания, които човек прави под влиянието на три мартинита, не губят срамните си характеристики при изговарянето; доказателство за това са съжалението и угризенията, които ни връхлитат, след като отшуми ефектът на алкохола. Вижте какво се случва на молекулярно ниво, Енид, когато изпиете тези мартинита: етанолът попречва на рецепцията на излишъка от фактор 28А, т.е. факторът за „дълбок“ или „патологичен“ срам. Но 28А не се преработва, нито реабсорбира в рецептора. Той се натрупва във временен запас в нестабилно състояние край трансмитера. Така че когато етанолът се изпари, рецепторът се наводнява с 28А. Страхът от унижение и желанието за унижение са тясно свързани: психолозите, както и руските писатели преди тях, отдавна са го установили. И това е абсолютно вярно не само като максима, но и на молекулярно ниво. Така или иначе, въздействието на „Аслан“ върху химията на срама е съвсем различно от това на мартинито. Тук става дума за пълно унищожение на молекулите на 28А. „Аслан“ е безпощаден хищник.

Очевидно сега беше ред на Инид да вземе думата, но тя беше пропуснала нещо.

– Докторе – рече тя, – извинявайте, но не съм спала и ми е малко объркано в главата.

Лекарят се намръщи чаровно.

– Объркано? Объркано като объркано и объркано като дезориентация?

– Моля?

– Казахте ми, че изпитвате безпокойство. Носите сто и петдесет долара в брой или в пътнически чекове. Въз основа на отговорите ви диагностицирах неклинична дистимия, без видима деменция и затова ви предлагам, безплатно, осем блистера с мостра на „Аслан Круизър“, всяка от които съдържа по три трийсетмилиграмови таблетки, така че спокойно да се наслаждавате на пътуването си, а след него да следвате препоръчителната програма за намаляване на дозировката трийсет-двайсет-десет милиграма. Въпреки това, Елинор, още сега трябва да ви предупредя, че ако в главата ви е объркано, т.е. изпитвате дезориентация, а не просто се чувствате объркана, съм длъжен да ревизирам диагнозата си, което може да изложи на риск достъпа ви до „Аслан“.

Хибард вдигна вежди и си заподсвирква, заради неискрената му усмивка и мелодията прозвуча фалшиво.

– Не аз, съпругът ми не е добре – заяви Инид.

– Ако говорите за клинично състояние, позволете ми да изразя искрената си надежда, че възнамерявате да вземете „Аслан“ за лична употреба, а не за съпруга си. При наличието на деменция „Аслан“ има силни противопоказания. Затова официално съм длъжен да настоя да използвате лекарството само по предписание и само под моето наблюдение. Но не съм наивник. Разбирам, че едно толкова силно, носещо облекчение лекарство, което все още не се продава на континента, лесно намира начин да попадне в чужди ръце.

Хибард изсвири още няколко фалшиви ноти, за да покаже, че всъщност само формално изпълнява задълженията си, като в същото време не изпускаше от поглед Инид, за да се увери, че ѝ е забавно.

– Понякога мъжът ми се държи странно нощем – рече тя, отклонявайки очи. – Неспокоен е, буйства, не ме оставя да спя. По цял ден съм мъртва от умора и тревоги. А толкова много неща искам да правя.

– „Аслан“ ще ви помогне – увери я Хибард с нов, по-сериозен тон. – Много от пътниците го смятат за по-важна инвестиция и от туристическата си застраховка. След като сте платили толкова пари за привилегията да сте тук, Енид, имате право да се чувствате оптимално във всеки един момент. Караница със съпруга, притеснения за оставения домашен любимец, сърдене или обида – не можете да си позволите тези неприятности. Помислете го така: ако благодарение на „Аслан“ успеете да се насладите на някое от включения в предплатения пакет забавление на кораба, което иначе бихте пропуснали заради неклиничната си дистимия, значи, „Аслан“ се е изплатил, т.е. изплатила се е таксата, която ми дължите за консултацията, в края на която ще получите осем безплатни блистера с трийсетмилиграмови таблетки „Аслан Круизър“.

– А какво всъщност е „Ашланд“?

На вратата се почука и Хибард разтърси глава, сякаш искаше да проясни мислите си.

– Еди, Едън, Инид, извинете ме за секунда. Едва сега си давам сметка, че май наистина нямате представа за световното ниво на психофармакопеята, която „Плежърлайнс“ с гордост предоставя на клиентелата си от ценители. Виждам, че се нуждаете от малко повече обяснения, отколкото останалите пътници, и ако ме извините само за миг...

Хибард извади осем блистера с мостри на „Аслан“ от шкафа, направи си труда да го заключи и да прибере ключа в джоба, и излезе в чакалнята. Инид чу шепота му и дрезгавите отговори на по-възрастен мъж: „Двайсет и пет“, „Понеделник“ и „Нюпорт“. След по-малко от две минути лекарят се върна с пътнически чекове в ръка.

– Редно ли е това, което правите? – попита Инид. – Имам предвид, законно ли е?

– Хубав въпрос, Инид, а още по-хубавото е това, че е напълно законно! – Огледа един от чековете разсеяно и след това ги напъха в джоба на ризата си. – Но въпросът е съвсем на място. Изключително важен въпрос. Професионалната етика не ми позволява да продавам лекарствата, които предписвам, затова се ограничавам с раздаването на безплатни мостри, което, за щастие, отговаря на политиката на „Плежърлайнс“ tutto è incluso^31. За съжаление, тъй като „Аслан“ все още не е получил пълното одобрение на американския регулатор, а повечето ни пътници са американци и създателят и производителят на „Аслан“, компанията „Фармакопея“, няма стимул да ми предоставя безплатни мостри в достатъчни количества, че да отговоря на голямото търсене, на мен ми се налага да ги закупувам. Затова е такава и таксата ми за консултация, която иначе вероятно ви се струва твърде висока.

31 Всичко е включено (ит.). – Б. пр.

– А всъщност колко струват осемте мострени опаковки? – попита Инид.

– Тъй като са безплатни и не могат да бъдат продавани, те нямат парична стойност, Еарта. Ако ме питате колко ми струва на мен да осигуря тази безплатна за вас услуга, отговорът е около осемдесет и осем американски долара.

– Четири долара хапчето!

– Точно така. Пълната доза за пациент с нормална чувствителност е по трийсет милиграма дневно. С други думи, по една таблетка. Четири долара на ден, за да се чувстваш страхотно: за повечето пътници това е добра сделка.

– Но все пак, кажете ми, какво точно представлява този „Ашрам“?

– „Аслан“. Името идва, доколкото знам, от митично създание от древните легенди. Митраизъм, поклонници на слънцето и така нататък, да не си измислям, че ще ви излъжа. Но в главата ми се върти, че Аслан е някакъв голям и добър лъв.

Сърцето на Инид подскочи в клетката си. Тя взе един блистер от бюрото и огледа таблетките през набъбналата твърда пластмаса. Всяка златистокафеникава таблетка беше разграфена на четири за по-лесно разчупване и върху нея се четеше отпечатък на многолъчисто слънце – или пък силует на лъв с щръкнала грива? Отзад пишеше „АСЛАН Круизър“.

– И какво прави той? – попита тя.

– Абсолютно нищо – отвърна Хибард, – ако сте в добро психическо състояние. Но пък, нека си признаем, кой от нас може да се похвали с такова?

– А ако не съм?

– „Аслан“ осигурява първокачествена регулация на факторите. В сравнение с него, най-добрите лекарства, одобрени за употреба в Америка, са като две цигари „Малборо“ и кока-кола с ром.

– Значи, това е антидепресант?

– Груб термин. Аз предпочитам „подобрител на личността“.

– А това „Круизър“?

– „Аслан“ оптимизира химическия състав в шестнайсет направления – заобяснява търпеливо Хибард. – Но това, което е оптимално за човек, наслаждаващ се на луксозен круиз, не е оптимално за друг на работното място. Химическите разлики са почти недоловими, но след като си способен да контролираш и най-дребната подробност, защо да не го направиш? Освен „Аслан Бейсик“, „Фармакопея“ предлага осем разновидности. „Аслан ски“, „Аслан спорт“, „Аслан ултрапотентност“, „Детски Аслан“, „Аслан Клъб Мед“, „Аслан златна възраст“ и... Какво пропуснах? „Аслан Калифорния“. Много популярен в Европа. Компанията възнамерява до две години да увеличи броя им до двайсет. „Аслан сесия“, „Аслан свалка“, „Аслан бели нощи“, „Аслан за читатели“, „Аслан за ценители“ и така нататък. Одобрението от регулатора в Америка ще ускори процеса, но аз не горя от нетърпение. Ако ме питате, кое му е по-различното на „Круизър“ – най-вече това, че блокира усещането за тревога. Завърта копчето направо на нулата. „Аслан Бейсик“ не го прави, тъй като, за да функционира човек в ежедневието, е необходимо умерено ниво на тревожност. Сега съм на „Бейсик“ например, тъй като работя.

– А как...

– За по-малко от час. Това му е най-хубавото. Въздействието е буквално мигновено. За сравнение, при някои от старите лекарства, които все още се използват в САЩ, са необходими до четири седмици. Ако минете на „Золофт“ днес, ще сте късметлия, ако се почувствате по-добре другия петък.

– Не, въпросът ми беше как да си го закупя у дома?

Хибард погледна часовника си.

– В коя част на страната живеете, Анди?

– В Средния запад. Сейнт Джуд.

– Аха. В такъв случай най-добре ще е да се насочите към „Мексикански Аслан“. Или ако имате приятели, които почиват в Аржентина или Уругвай, може да уредите нещо с тях. Разбира се, ако лекарството ви хареса и искате съвсем лесен достъп до него, „Плежърлайнс“ с радост ще ви приветства на нов круиз.

Инид се намръщи. Доктор Хибард беше много красив и обаятелен и на нея ѝ харесваше идеята за хапче, което да ѝ помогне да се наслаждава на пътуването и да се грижи по-добре за Алфред, но пък лекарят ѝ се струваше голямо плямпало. Освен това името ѝ беше Инид. И-Н-И-Д.

– Сигурен ли сте, абсолютно ли сте сигурен, че това ще ми помогне? – попита тя. – Напълно ли сте сигурен, че това е най-доброто за мен?

– Гарантирам го – намигна Хибард.

– А какво точно означава „оптимизира“?

– Ще се чувствате емоционално по-стабилна – отвърна той. – По-гъвкава, по-уверена, в мир със себе си. Тревожността и прекомерната чувствителност ще изчезнат, както и патологичната загриженост за мнението на другите. Всичко, от което се срамувате сега...

– Да – кимна Инид, – да.

– „Ако ме попитат, ще си кажа; ако не – защо сама да повдигам въпроса?“ Ето такава ще е нагласата ви. Мъчителното люшкане в крайности, постоянното преминаване от желание да си признаете към стремеж да го скриете – това е проблемът ви, нали?

– О, да, абсолютно точно познахте.

– Всичко това се дължи на химически вещества в мозъка ви, Илейн. Силен импулс да признаете, силен импулс да скриете. А какво е импулсът? Какво друго може да е, освен химическа реакция! Какво е споменът? Химическа реакция! Или пък промяна в структурата, само че тя е изградена от протеини, а от какво се състоят протеините? От аминокиселини!

Гризеше я смътната тревога, че църквата учеше нещо друго – че Христос е не само парче плът, провесено на кръста, а и син Божи, – но въпросите на вярата винаги ѝ се бяха стрували възпиращо сложни, а преподобният Андерсън в нейната черква имаше толкова благ поглед и в проповедите си често разказваше вицове или карикатури от „Ню Йоркър“, или цитираше светски писатели като Джон Ъпдайк, и никога не притесняваше паството си с обяснения, че е прокълнато, което пък щеше да е абсурд, тъй като всички енориаши бяха мили и порядъчни хора; освен това Алфред се надсмиваше презрително на вярата ѝ и затова беше по-лесно да спре да вярва (ако изобщо някога беше вярвала), отколкото да се опита да обори Алфред във философски спор. Сега Инид беше стигнала до прозрението, че когато умреш, си мъртъв наистина, и обясненията на доктор Хибард ѝ звучаха смислено.

И все пак, тъй като беше труден клиент, тя каза:

– Сигурно ще ме помислите за някоя глупава стара бабичка от Средния запад, но все пак промяната на личността не ми звучи много правилно. – Издокара тъжна и кисела гримаса, за да е сигурна, че неодобрението ѝ няма да мине незабелязано.

– Какво ѝ е лошото на промяната? – попита Хибард. – Щастлива ли сте от състоянието, в което сте сега?

– Е, не, но ако стана друг човек, след като изпия това хапче, ако стана различна, това не може да е правилно и...

– Едуина, напълно ви разбирам. Всички ние сме нерационално привързани към определени химически стойности в нашия характер и темперамент. Това е като страха от смъртта, нали? Не знам какво ще е да ме няма. Но ако „мен“ ме няма, за да почувствам разликата, то тогава какво ме интересува? Да си мъртъв, е проблем само ако съзнаваш, че си мъртъв, което няма как да стане, защото си мъртъв!

– Но на мен ми се струва, че лекарството прави всички еднакви.

– Ъъ! Бум! Изгоря! Грешен отговор. И знаете ли защо? Защото е възможно двама души да имат еднакви показатели, но те пак ще си останат различни индивиди. Двама души с еднакъв коефициент на интелигентност може да притежават съвсем различни знания и спомени. Нали? Двама еднакво влюбени мъже може да изпитват сърдечните си влечения към два съвсем различни обекта. Двама еднакво необичащи да поемат рискове индивиди може да избягват съвсем различни рискове. Може би „Аслан“ наистина ни прави малко по-еднакви, но въпреки това, Инид, ние си оставаме различни личности.

Лекарят пусна една изключително мила усмивка и Инид, която беше пресметнала, че той получава по 62 долара за консултация, реши, че е получила за парите си достатъчно от времето и вниманието му, и направи това, което знаеше, че ще стори, още когато за първи път спря погледа си върху слънчевата таблетка с лъвчето. Бръкна в чантичката си, извади шепа банкноти от плика с логото на „Плежърлайнс“, в който държеше печалбата си от ротативките, и отброи 150 долара.

– Да ви донесе радост моят лъв^32 – намигна ѝ Хибард и плъзна мострите по бюрото. – Искате ли торбичка?

32 Алюзия за стиха „Да ви донесе радост змията моя“ от „Антоний и Клеопатра“ на Шекспир (V действие, ІІ сцена). – Б. пр.

Инид се отправи към носа на палуба Б с разтуптяно сърце. След кошмара на вчерашното денонощие, сега отново имаше на какво да се надява; колко сладък е оптимизмът, донесен от ново лекарство, което си сигурен, че ще ти помогне; колко универсален е копнежът да избягаш от даденостите на Аза. Достатъчно беше да вдигне ръка към устата и да глътне таблетката, не бяха нужни изтощителни усилия и резки движения, нито вяра в Бога или в каквото и да е нещо по-мистично от причинно-следствената връзка, за да усети преобразяващата благословия на хапчето. Нямаше търпение да го глътне. Вървеше окрилена чак до Б11, където с радост установи, че от Алфред няма и следа. Сякаш в признание, че върши нещо нередно, тя пусна резето на вратата, а след това се заключи в банята. Вдигна очи към отразените им близнаци и ритуално се вгледа в тях, както не беше правила от месеци, може би от години. Натисна една златиста таблетка „Аслан“ и тя изскочи през фолиото на гърба на блистера. Постави я на езика си и я прокара с вода.

Следващите няколко минути си ми зъбите и ги почиства с конец, орална хигиена, колкото да убие времето. След това, потрепервайки от нарастващо изтощение, си легна и зачака.

Златисти слънчеви лъчи падаха по завивките ѝ в каютата без прозорци.

Той бутна топлия си кадифен нос в дланта ѝ. Облиза клепачите ѝ, езикът му беше едновременно мек и грапав като шкурка. Дъхът му беше сладък и свеж.

Когато се събуди, студената халогенна светлина в каютата вече не ѝ се струваше толкова изкуствена, а по-скоро напомняше на скрило се за миг зад облаците слънце.

Изпих лекарството, помисли си Инид. Изпих лекарството. Изпих го.

Новопридобитата ѝ емоционална стабилност се сблъска с първото си голямо предизвикателство още на другата сутрин, когато Инид се събуди в седем и откри Алфред свит под душа.

– Ал, под душа си – побутна го тя. – Това не е място за спане.

След това се хвана да измие зъбите си. Алфред отвори ясни очи и се огледа.

– Ох, целият съм се схванал – измърмори той.

– Какво изобщо правиш тук, за бога? – изгъргори тя през флуоридна пяна, размахвайки енергично четката.

– През нощта всичко се обърква – отвърна той. – Такива сънища сънувах...

Инид откри, че в обятията на „Аслан“ се е сдобила с нови запаси търпение за натоварващите китката насечени напред-назад и нагоре-надолу движения с четката, които зъболекарят ѝ препоръчваше за кътниците. Гледаше с нисък до среден интерес как Алфред се изправя чрез сложен многостъпен процес на надигане, подпиране, подхващане, увисване и контролирано накланяне. От слабините му висеше смехотворна препаска от разпокъсан и намачкан памперс.

– Виж – поклати глава той, – виж само...

– Не помня откога не съм спала така добре – отвърна тя.

– И как са нашите „необвързани“ тази сутрин? – попита обикалящата по масите координаторка Сузи Гош с глас като коса в реклама на шампоан.

– Не ни е отнесло морето през нощта, ако питате за това – отвърна Силвия Рот.

Норвежците бързо монополизираха Сузи със задълбочен разпит за плуването в големия басейн на „Гунар Мюрдал“.

– Виж ти, Зигне – отбеляза господин Зьодерблад с недискретно висок тон, – каква изненада! Тази сутрин Нигренови имат много въпроси към госпожица Гош.

– Да, Стиг, те май винаги имат много въпроси, нали? Изключително подробни хора са нашите Нигренови!

Тед Рот въртеше половинка грейпфрут като грънчар, изрязвайки вътрешността.

– Историята на въглерода – заяви той – е историята на планетата. Чували ли сте за парниковия ефект?

– И така не плащаш никакви данъци – обясняваше Инид.

Алфред кимна.

– Да, зная за парниковия ефект.

– Но трябва да изрежеш талоните, а аз понякога забравям – добави Инид.

– Преди четири милиарда години земята е била много гореща – продължи доктор Рот. – Въздухът не е ставал за дишане. Метан, въглероден диоксид, водороден сулфид.

– Разбира се, на нашата възраст доходността е по-важна от растежа.

– Природата още не е знаела как да разгражда целулозата. Когато някое дърво паднело на земята, следващото го затрупвало. Този период сега наричаме карбон. Цялата планета е била покрита с буйна зеленина. И в продължение на милиони и милиони години, в които дървета падали върху други дървета, почти всичкият въглерод от въздуха бил отнет и погребан под земята. И си останал там до вчера, по геологически стандарти за времето.

– Водна акробатика, виж ти. Мислиш ли, че има нещо общо с креватната акробатика, Зигне?

– Някои хора са просто отвратителни – заяви госпожа Нигрен.

– Но ако сега отсечете някое дърво и го оставите в гората, гъбичките и микробите ще го преработят и въглеродът ще се върне обратно в атмосферата. Никога повече няма да настъпи отново карбон. Никога. Няма как да помолиш природата да се отучи да разгражда целулозата.

– Сега името им е „Орфик Мидланд“ – каза Инид.

– След като светът поизстинал, се появили бозайниците. Слана по тиквите, космати създания в бърлоги33. Но сега бозайниците са поумнели, вадят въглерода от недрата на земята и го връщат обратно в атмосферата.

33 Препратка към популярно стихотворение на Дж. Райли (1853–1916) за началото на зимата: „Когато по тиквите падне слана“. – Б. пр.

– Мисля, че и ние притежаваме акции на „Орфик Мидланд“ – рече Силвия.

– В интерес на истината – обади се Пер Нигрен, – ние също.

– Щом Пер казва, значи, е така – заяви госпожа Нигрен.

– Не се и съмнявам – измърмори господин Зьодерблад.

– След като изгорим всички въглища, нефт и газ – продължаваше доктор Рот, – атмосферата ще се върне в състоянието си от праисторическите времена. Гореща, гадна атмосфера, каквато не сме виждали от триста милиона години. Така се получава, освободиш ли въглеродния дух от каменната му бутилка.

– Норвегия има превъзходна пенсионна система, но ние се осигуряваме допълнително и в частен фонд. Пер проверява цената на акциите във фонда всяка сутрин. В него има доста американски компании. Колко бяха, Пер?

– Четирийсет и шест към настоящия момент – отвърна Пер Нигрен. – Ако не греша, „Орфик“ всъщност е акроним от „Оук Ридж Фидушъри Инвестмънт Корпорейшън“. Техните акции поддържат добра цена и изплащат хубави дивиденти.

– Да видиш ти – процеди господин Зьодерблад. – Къде ми е кафето?

– Стиг, знаеш ли – обади се Зигне Зьодерблад, – струва ми се, че и ние имаме акции от „Орфик Мидланд“.

– Притежаваме какви ли не акции. Не помня имената на всички. А и вестникарският шрифт е толкова дребен.

– Поуката от тази история е следната: не рециклирайте пластмасата. Пращайте я на бунището да се загробва. Мястото на въглерода е под земята.

– Ако зависеше от Ал, всеки цент щеше да е в спестовен влог.

– Загробвайте я, загробвайте я! Затапете духа в бутилката!

– Има ми нещо на очите, трудно ми е да чета – оплака се господин Зьодерблад.

– Така ли? – отбеляза ледено госпожа Нигрен. – И какво е медицинското название на това „нещо“?

– Обичам прохладните есенни дни – рече доктор Рот.

– Но пък – продължи госпожа Нигрен, – за да се узнае името на заболяването, сигурно е необходимо четене, което пък нали било трудно.

– Планетата ни е малка.

– Сещам се за ленивото око, но и двете ти очи да са лениви едновременно...

– Не е възможно – прекъсна я господин Нигрен. – Синдромът на ленивото око, или още амблиопия, е заболяване, при което едното око поема работата на другото. Така че, ако едното око е лениво, другото задължително трябва да е...

– Пер, млъкни – обади се госпожа Нигрен.

– Инга!

– Келнер, още едно, моля!

– Представете си узбекистанската средна класа – рече доктор Рот. – Едно семейство там имаха същия форд „Стомпър“ като нашия. Всъщност единствената разлика между нашата средната класа и тяхната е, че там дори и най-богатите семейства в града нямат вътрешна тоалетна.

– Давам си сметка – забоботи господин Зьодерблад, – че като човек, който не чете, в морално отношение стоя много по-долу от всички норвежци. Приемам го.

– Рояци мухи, събрани като над мърша. Кофи с пепел, от които сипваш в дупката. Дори и малкото, което виждаш през нея, ти е предостатъчно. И един лъскав форд „Стомпър“, паркиран отпред. И ни снимат с камера как ние ги снимаме.

– Но в същото време, въпреки заболяването си, успявам да се насладя на радостите в живота.

– Колко повърхностни сигурно изглеждат нашите радости, Стиг – намеси се Зигне Зьодерблад, – в сравнение с тези на Нигренови.

– Да, те май си падат по задълбочените и трайни наслади на ума. Но пък, Зигне, роклята ти тази сутрин е много хубава. Дори господин Нигрен ѝ се любува, въпреки задълбочените и трайни наслади, които намира другаде.

– Пер, да вървим – подкани съпруга си госпожа Нигрен. – Тук ни обиждат!

– Стиг, чу ли? Нигренови се чувстват обидени и ни изоставят.

– Колко жалко! С тях е толкова забавно.

– Децата ни вече съвсем се поизточѝха – каза Инид. – Май вече никой не харесва Средния запад.

– Чакам те, друже – обади се познат глас.

– Касиерката в директорската столова в „Дюпон“ беше узбекистанка. Виждал съм узбекистанци и в магазина на ИКЕА в Плимут. Не са някакви зелени човечета с пипала и антенки. Узбекистанците също носят очила. И летят със самолети.

– Ще спрем във Филаделфия на връщане, за да обядваме в новия ѝ ресторант. Казва се „Генераторът“ или нещо подобно.

– Инид, боже мой, това ли е нейният ресторант? С Тед бяхме там преди две седмици!

– Светът е малък.

– Храната беше превъзходна. Абсолютно невероятна, незабравима!

– Така че, в крайна сметка се оказа, че сме похарчили шест хиляди долара, за да си спомним как мирише една външна тоалетна.

– Това никога няма да го забравя – каза Алфред.

– И сме ѝ благодарни на тази тоалетна! Дава поне някакъв смисъл на пътуването в чужбина. Това телевизията и книгите няма как да ти го осигурят. Можеш само лично да го усетиш. Ако махнем тоалетната, сигурно ще имаме чувството, че сме прахосали напразно шестте хиляди долара.

– Да идем да полежим на шезлонгите на палубата и да оставим мозъците ни да се разплуят?

– О, Стиг, чудесна идея! Чувствам се интелектуално изтощена.

– Да благодарим на Бога за бедността! Да благодарим на Бога за карането в лявата лента! Да благодарим на Бога за Вавилон! Да благодарим на Бога за различното напрежение в електрическата мрежа и за странните щепсели! – Доктор Рот побутна надолу очилата си и изгледа бягството на шведите. – Само ще отбележа в скоби, че роклите на тази жена изглеждат специално направени така, че да се свалят бързо и лесно.

– За първи път виждам Тед да очаква с нетърпение закуската – рече Силвия. – Както и обяда, и вечерята.

– Страхотна северна красота – отбеляза доктор Рот. – Нали затова сме тук?

Алфред смутено сведе очи. Рибна костица свенливост беше заседнала и в гърлото на Инид.

– Мислите ли, че наистина има някакво заболяване на очите? – успя да попита тя.

– Поне в едно отношение зрението му е великолепно.

– Тед, престани!

– Клишето, че шведките са бомба, само по себе си вече е клише.

– Моля те, стига.

Пенсионираният вицепрезидент на „Дюпон“ бутна очилата обратно нагоре по носа си и се обърна към Алфред.

– Чудя се, дали депресията ни не се дължи на това, че вече не остана нищо за покоряване. Вече няма как да се преструваме, че все още има невиждано от никого място. Не бих се изненадал, ако се окаже, че се наблюдава увеличение на депресията в целия свят.

– Тази сутрин се чувствам прекрасно. Наспах се невероятно.

– При прекомерно пренаселване, усещането за тревожност на лабораторните мишки нараства.

– Да, наистина изглеждаш преобразена, Инид. Да не би в тая работа да има пръст лекарят на палуба Д? Чух странни истории за него.

– Какви истории?

– Някои говорят за така наречената киберграница – продължаваше доктор Рот, – но къде е Дивият запад за завладяване?

– За някакво лекарство „Аслан“ – отвърна Силвия.

– „Аслан“?

– Или пък така наречената космическа граница – изреждаше доктор Рот, – само че на мен Земята си ми харесва. Планетата ни е хубава. Незначителни количества цианид, сярна киселина и амоняк в атмосферата. Рядко се срещат такива планети.

– „Малкият помощник на баба“ – така му викат.

– Но дори и в голямата си тиха къща се чувстваш притиснат, като знаеш, че чак до края на света, във всяка точка по земното кълбо се издигат същите такива големи тихи къщи.

– Единственото, което искам, е малко лично пространство – рече Алфред.

– Няма плаж между Гренландия и Фолклендските острови, който да не е заплашен от превръщането в курорт. Няма и акър, останал неразчистен за застрояване.

– О, боже, колко стана часът? – възкликна Инид. – Ще изпуснем лекцията!

– Силвия е друг тип. Тя обича шумотевицата на пристанищата.

– Наистина ми харесват – потвърди жена му.

– Мостчетата, илюминаторите, хамалите. Обича и корабната сирена. За мен това е плаващ цирк.

– До някаква степен човек трябва да се примири с романтичните фантазии – рече Алфред. – Няма друг начин.

– Узбекистан не ми понесе на стомаха – каза Силвия.

– На мен ми харесва прахосничеството в това – рече доктор Рот. – Абсолютно безсмислено изминаване на толкова мили.

– Ти имаш романтични представи за бедността.

– Моля?

– Ние сме били в България – каза Алфред. – Не знам как е в Узбекистан, но сме обикаляли из Китай. Ако зависеше от мен, бих съборил всичко, което видях от влака. Бих го съборил и започнал начисто. Не е нужно къщите да са красиви, но поне да са здрави. Да са с водопроводна инсталация. Хубави бетонни стени и покрив, който не тече – ето от това имат нужда хората там. Канализация. Вижте германците какво направиха, за да се възстановят. Ето това е страна за пример.

– Не бих хапнал риба от Рейн обаче. Ако изобщо там може да се хване риба.

– Това са еколожки глупости.

– Алфред, достатъчно умен мъж си, за да смяташ екологията за глупости.

– Трябва да отида до тоалетната.

– Ал, защо след това не седнеш да почетеш навън? Със Силвия искаме да отидем на лекцията за инвестиции. Ти си поседи на слънцето. Почивай си, почивай си.

Имаше добри, имаше и лоши дни. Сякаш когато си легнеше вечер, определени секрети се стичаха където трябва или не трябва, като марината около флейка на скара, и на сутринта нервните му окончания или имаха достатъчно от всичко необходимо, или – не; сякаш яснотата на ума му зависеше от нещо толкова просто като дали е лежал на една страна, или по гръб през нощта, или пък – което беше по-обезпокоително – сякаш беше повредено радио, което след силно разтръскване може да проговори силно и ясно или от него да се чуе само жужене, тук-там несвързани фрази и откъслечна мелодия.

И все пак и най-лошата сутрин беше по-добра от най-добрата нощ. Сутрин процесите се забързваха, подкарваха лекарствата към местоназначенията им: яркожълтата капсула за инконтиненция, малкото розово хапче, което приличаше на антиацид, за треперенето, бялото продълговато против замайване, бледосиньото за потискане на халюцинациите, които може да предизвика розовото. Сутрин кръвта му се пълнеше с пътници – работливата глюкоза, чистачите лактоза и карбамид, хемоглобинни разносвачи, натоварили пресен кислород в надупчените си съдове, строгите бригадири инсулин, средният ръководен ешелон от ензими, изпълнителните директори епинефрини, силите за бързо реагиране левкоцити, скъпо платени консултанти, пристигащи със своите розови, бели и яркожълти лимузини; всички те се качваха на асансьора на аортата и се разпръсваха по артериите. До обяд случаите на трудови злополуки бяха рядкост. Светът беше току-що роден.

И Алфред имаше сила. Излезе с енергична крачка от трапезарията „Киркегор“ в застлания с червен килим коридор, който обикновено му предлагаше място за утеха, но тази сутрин изглеждаше чисто делови, никъде не се виждаше табелка с „М“ или „Ж“, само барове, бутици и киносалонът „Ингмар Бергман“. Проблемът беше в това, че Алфред вече не можеше да разчита на нервната си система да прецени правилно кога се налага да уринира. Нощем решението беше да слага памперс, а денем – да ходи до тоалетната на всеки час и навсякъде да носи със себе си стария си черен шлифер, в случай че се наложи да прикрие някой инцидент. Харесваше шлифера и заради това, че дрехата дразнеше романтичната нагласа на Инид, а почасовите отбивания, защото структурираха живота му. Единствената му цел в момента беше просто да закрепи нещата, да попречи на океана от нощни страхове да залее палубата.

Тълпи жени прииждаха към зала „Пипи Дългото чорапче“. Силен вихър в тяхното течение подбра Алфред и го вкара в коридор, който минаваше край каютите на лекторите и актьорите, изнасящи представления на кораба. В края му го зовеше дълго търсената мъжка тоалетна.

Офицер с еполети използваше един от двата писоара. Тъй като се страхуваше, че може и да не успее да извърши задачата си под чужд поглед, Алфред влезе в една кабинка, щракна резето и се озова пред одрискана тоалетна чиния, която, за щастие, не говореше, а само вонеше. Той излезе и надникна в съседната кабинка, но там нещо наистина шаваше на пода – движещо се лайно, хукнало да търси прикритие, – и Алфред не посмя да влезе. Междувременно офицерът пусна водата и обърна гръб на писоара. Алфред мигом разпозна синкавите му бузи, червенеещите очила и розовите като срамни устни бърни. От все още отворения му цип висеше дълга поне двайсет и пет сантиметра потъмняла наденица. Жълти зъби блеснаха между сините бузи.

– Оставих ви малко съкровище в леглото, господин Ламбърт – рече той. – В замяна на онова, което взех.

Алфред изскочи от тоалетната и хукна по изпречилите се пред очите му стълби, катереше се все по-високо и по-високо, мина седем площадки и се озова на открито на спортната палуба. Намери огряна от слънцето пейка и седна. Извади карта на канадските крайбрежни провинции от джоба на шлифера и се опита да се разположи в координатната система, като разпознае някои географски ориентири.

Трима възрастни мъже с якета на „Гортекс“ стояха до перилата. В един момент гласовете им не се чуваха, а в следващия долитаха ясно. Във флуидната маса на вятъра явно се криеха кътчета затишие, малки пространства покой, през които отделни реплики си пробиваха път.

– Ето там има човек с карта – рече един от мъжете и се приближи. Изглеждаше щастлив, както всички останали на този свят, освен Алфред. – Извинете, господине, какво според вас е това там вляво?

– Полуостров Гаспе – отвърна убедено Алфред. – След като го заобиколим, би трябвало да видим голям град.

– Благодаря ви много.

Онзи се върна при другите. И сякаш местоположението на кораба беше изключително важно, сякаш набавянето на тази информация беше единственото, довело ги на спортната палуба, тримата веднага се спуснаха обратно по стълбите, като оставиха Алфред сам на върха на света.

В тези северни води защитният слой на атмосферата като че ли беше по-тънък. Безкрайни нишки от подобни на бразди в изорано поле облаци се носеха по захлупващия купол на небето, което беше видимо по-ниско. Тук човек се чувстваше близо до Ultima Thule^34. Зеленото имаше червен ореол. В горите, които се простираха на запад, докъдето поглед стигаше, както и в безцелно устремените облаци и в неестествената яснота на въздуха нямаше нищо, което да подсказва къде точно се намираш.

34 Последната Туле (лат.) – в древността обозначение на географските карти на последната обитаема земя. – Б. пр.

Колко странно да зърнеш безкрайността точно в имаща край крива, да усетиш вечността в преходния сезон.

Алфред беше разпознал синьобузия мъж в тоалетната – това беше мъжът от отдел „Сигнализация“, олицетворението на предателството. Но синьобузият мъж от отдел „Сигнализация“ едва ли можеше да си позволи луксозен круиз и това безпокоеше Алфред. Синьобузият мъж идваше от далечното минало, но крачеше и говореше в настоящето, лайното беше създание на нощта, а беше на крака посред бял ден, и това безпокоеше Алфред още повече.

Според Тед Рот дупките в озоновия слой се бяха появили над полюсите. През дългите арктически нощи земната обвивка отслабвала, а след като се пропукала, щетите бързо се разпространили, настъпвали дори към слънчевите тропици и екватора, и в скоро време нямало да остане нито едно безопасно място на Земята.

А през това време обсерватория, разположена далече в ниските ширини, изпращаше слаби, неясни сигнали.

Алфред получи съобщението и се зачуди какво да прави. Тоалетните вече го плашеха, но и не можеше ей така да си свали панталоните тук на открито. Онези тримата мъже можеха да се върнат всеки момент.

Зад защитна преграда вдясно от него бяха натрупани някакви дебело боядисани платна, цилиндри, две шамандури и обърнат конус. Тъй като не се страхуваше от високото, нищо не му пречеше да си затвори очите за написаното на четири езика предупреждение и да излезе на грапавата метална повърхност, за да потърси дърво, зад което да се изпикае. Беше високо над всичко останало и невидим.

Закъсня.

И двата крачола на панталоните му подгизнаха, левият почти до глезена. Топло-студена мокрота навсякъде.

А там, където на брега трябваше да се появи град, вместо това сушата изчезваше. Сиви вълни се гонеха по непознати води, вибрациите от двигателите се засилиха, ставаше по-трудно да не им се обръща внимание. Корабът или още не беше стигнал до полуостров Гаспе, или вече го беше подминал. Беше дал на тримата мъже невярна информация. Беше се загубил.

А от палубата под него долетя, донесен от вятъра, смях. После повтори, треперливо чуруликане на северна чучулига.

Алфред се промъкна покрай цилиндрите и шамандурите и се подпря на перилата. На по-малко от метър пред него в посока към кърмата имаше малък „нордически плаж“, отделен зад дъсчена ограда, и ако някой застанеше на забранената площадка, можеше да надникне над преградата и да зърне Зигне Зьодерблад, изваяните ѝ рамене, бедра и корем, сочните диви къпини, в които беше превърнало зърната ѝ изведнъж посивялото зимно небе, трепкащата рижа козинка между краката ѝ.

Дневният свят плуваше над нощния свят и нощният свят се стремеше да го потопи, а Алфред се мъчеше ли, мъчеше да го държи над водата. Но пробойната беше сериозна.

Зададе се облак, по-голям, по-плътен и обагри залива долу в зеленикавочерно. Корабът и сянката се сблъскаха.

И от срам и отчаяние...

Или пък вятърът улови и изду платното на шлифера му?

Или пък беше вибрирането на кораба?

Или треперенето на краката му?

Или съответното треперене на двигателите?

Или му прилоша?

Или най-сетне се беше спуснал постоянно надвисналият над главата му меч на световъртежа?

Или беше заради поканата на водата, която би се сторила относително топла на един подмокрен и замръзващ на вятъра човек?

Или се беше навел, за да зърне отново рижата козинка между краката?

– Колко уместно е – поде световноизвестният инвестиционен консултант Джим Кролиъс – да си говорим за пари на луксозния есенен круиз на „Нордик Плежърлайнс“ „Пъстър листопад“. Навън е красиво слънчево утро, нали, приятели?

Кролиъс говореше от трибуна до триножник, на който с лилав маркер беше изписана темата на лекцията му: „Как да преживеем корекциите на пазара?“. Въпросът му предизвика утвърдителен шепот от първите няколко редици, където се бяха подредили предвидливите, дошли по-рано да заемат по-добрите места. Някой от тях дори извика:

– Да, Джим!

Тази сутрин Инид се чувстваше прекрасно, но в главата ѝ все още се усещаха известни атмосферни смущения, например точно в момента се надигаше буря, съставена от: 1) негодувание срещу жените, дошли абсурдно рано в „Пипи Дългото чорапче“, като че ли ползата от съветите на Джим Кролиъс намаляваше, ако човек седеше по-далече от него; 2) в частност негодувание към нахалницата, навярно нюйоркчанка, която си беше позволила да се обърне на малко име към лектора (Инид беше сигурна, че Джим Кролиъс веднага ще прозре истинската ѝ същност отвъд нейната надменност и кухо ласкателство, но пък сигурно беше твърде добре възпитан, за да ѝ обърне гръб и да се фокусира върху по-достойните жени от Средния запад като Инид); и 3) силно раздразнение към Алфред, задето се беше отбил на два пъти през тоалетната преди закуска, което ѝ беше попречило да тръгне по-рано от „Киркегор“ и да си осигури хубаво място най-отпред.

Но бурята утихна, преди да се е разразила, и слънцето грейна силно както преди.

– Е, колкото и да ми е неприятно, трябва да ви кажа, приятели, дето сте отзад – продължаваше Джим Кролиъс, – че от моето място тук, до прозореца, виждам облаци на хоризонта. Може да се окажат безобидни бели облачета, но може да са и тъмни дъждовни облаци. Външният вид заблуждава! Дори и да ми се струва, че пътят пред нас е напълно безопасен, аз не съм специалист. Току-виж съм насочил кораба право към рифа. Не бихте искали да се качите на кораб без капитан, нали? Капитан, който разполага с карти, инструменти, камбани и сирени, всичко от А до Я. Нали? Да има радар, сонар, глобална система за позициониране. – Джим Кролиъс отброяваше на пръстите на дясната си ръка. – Сателитите са горе в Космоса, всичката техника е налице, но някой трябва да получи тази информация, защото в противен случай лошо ни се пише. Нали така? Нагазили сме в дълбоки води. Става дума за живота ви! Ще го кажа по-просто: не е нужно да овладявате лично техническите подробности, да се оборудвате с камбани и сирени, всичко от А до Я. По-добре се надявайте, че разполагате с добър капитан, когато излезете в откритото море на големите финанси!

В първите редове избухнаха аплодисменти.

– Тоя май ни взема за деветгодишни – прошепна Силвия Рот.

– Това е само въведението му – защити го Инид.

– Така, уместно е и в друго отношение – продължи Джим Кролиъс, – защото сме тук да видим листопада. Годината си има свой ритъм – зима, пролет, лято, есен. Всичко е циклично. Оживление през пролетта, замиране през есента. Също като пазара. Цикличност, нали? Цените на акциите може да растат в продължение на пет, десет, дори петнайсет години. Виждали сме такива периоди. Но сме виждали и корекции. Сигурно ви се струвам млад, но пазари са се сривали пред очите ми. Тръпки да те побият! Цикличност! Сега навън всичко е зелено. Беше дълго, страхотно лято. Всъщност колко от вас плащат за този круиз изцяло или отчасти благодарение на инвестициите си? Хайде, вдигнете ръце!

Гора от вдигнати ръце.

Джим Кролиъс кимна доволно.

– Е, приятели, колкото и да ми е неприятно да ви го кажа, листата вече започват да сменят цвета си. Дори и в момента всичко да ви се струва зелено, то няма да оцелее през зимата. Разбира се, всяка година е различна, всеки цикъл е различен. Няма как да знаеш кога точно това зелено ще повехне. Но всички ние сме тук сега, защото сме предвидливи хора. Всеки в тази зала се е доказал пред мен като умен инвеститор само с идването си тук. И знаете ли защо? Защото при тръгването ни у дома беше още лято. Всеки в тази зала е предвидил, че нещо ще се промени на този круиз. И въпросът, който сега си задаваме – говоря метафорично, – въпросът е: дали тази великолепна зеленина ще се превърне във великолепно злато? Или просто ще се съсухри на клона през зимата на нашето недоволство?

Цялата зала „Пипи Дългото чорапче“ беше наелектризирана от вълнение. Чуваше се шепот: „Прекрасно! Прекрасно!“.

– Стига лакърдии, карай по същество – измърмори сухо Силвия Рот.

„Смъртта – помисли си Инид. – Той говори за смъртта.“ А всички, които ръкопляскаха, бяха толкова стари...

Но къде беше жилото на това осъзнаване? „Аслан“ го беше извадил.

Джим Кролиъс се обърна към статива и отгърна първия лист. Втората страница беше посветена на ПРОМЕНИ В КЛИМАТА и изброените категории – фондове, акции, облигации и т.н. – изтръгнаха несъразмерно на информационното съдържание ахване от публиката. За миг на Инид ѝ се стори, че Джим Кролиъс прави точно онзи технически анализ на пазара, на който брокерът ѝ в Сейнт Джуд ѝ беше казал никога да не обръща внимание. Ако оставим настрани минималното въздействие на вятъра при ниски скорости, едно падащо тяло (или пък ценна книга, гмуркаща се в свободно падане) се ускорява благодарение на гравитацията с десет метра в секунда, а тъй като ускорението е вторична производна на разстоянието, ако знаем изминатото разстояние (малко по-малко от десет метра), може да пресметнем скоростта (13 метра в секунда), с която падащото нещо преминава покрай прозорец, висок 2,40 м, а ако приемем, че обектът е дълъг 1,80, и ако също така приемем за улеснение, че в този интервал скоростта е постоянна, ще получим, че той има частична или цялостна видимост в продължение на приблизително четири десети от секундата. Четири десети от секундата не са много. Ако зяпаш разсеяно и наум броиш часовете, оставащи до екзекуцията на млад убиец, забелязваш само как някаква тъмна сянка прелита навън. Но ако случайно се взираш право във въпросния прозорец и също така случайно се чувстваш за първи път в живота си в пълен мир със себе си, четири десети от секундата са повече от достатъчни да разпознаеш в падащия предмет мъжа, за когото си омъжена от четирийсет и седем години; да забележиш, че е облечен с ужасен раздърпан черен шлифер, който изобщо не е за пред хора, но той нарочно го е взел за пътуването и нарочно го носи навсякъде; не само да почувстваш, че се е случило нещо ужасно, но и да изпиташ странно усещане за натрапничество, все едно си станал свидетел на явление, което природата не е искала да видиш, от рода на падане на метеорит или съвкупление на китове; дори да забележиш изражението на съпруга си, да забележиш почти младежката красота на лицето му, странния му покой, изненадващата грациозност на полета му, която никой не би очаквал от един беснеещ мъж.

Той си спомняше вечерите, когато сядаше с някое от момчетата или с дъщеря си в скута, влажните им, ухаещи на сапун глави, облегнати на гърдите му, и им четеше „Черната красавица“ или „Хрониките на Нарния“. Как гласът му, осезаемият през гръдния кош резонанс ги приспиваше. Тези вечери, а те бяха стотици, може би дори хиляди, в които нищо болезнено и травматично не се беше случвало на най-малката клетка на обществото. Вечери на най-обикновена близост в черното кожено кресло; сладки вечери на съмнения измежду нощи на мрачна сигурност. Сега му дойдоха тези забравени примери за другото, защото накрая, когато падаш във водата, няма към какво да посегнеш да се задържиш освен към децата си.

Генераторът

Робин Пасафаро беше издънка на стар филаделфийски род на размирници и ревностни вярващи. Дядо ѝ Фазио и чичовците ѝ Джими и Джони бяха непокаяли се тираджии^35. Под сянката на големия бос Франк Фицсимънс, дядото беше служил като вицепрезидент на националния профсъюз и председател на най-голямата местна организация във Филаделфия и злоупотребявал с членския внос на нейните 3200 членове в продължение на двайсет години. Фазио беше преживял две обвинения в рекет, сърдечен удар, ларингтомия и девет месеца химиотерапия, след което се оттегли в Сий Айл Сити на брега на Джърси, където всяка сутрин докуцукваше до кея и залагаше сурово пилешко в рачешките си капани.

35 Прозвище на членовете на сдружението на шофьорите, извършващи товарни превози, което често е обвинявано за връзки с мафията и е в центъра на множество политически скандали през 50-те и в края на 80-те години в САЩ. – Б. пр.

Чичо Джони, най-големият син на Фазио, поминуваше благодарение на свидетелството си за инвалидност („хронично тежко лумбаго“, пишеше в диагнозата), сезонните бояджийски занимания срещу пари в брой и късмета (или таланта си) на онлайн борсов спекулант. Джони живееше край „Ветеранс Стадиум“ с жена си и най-малката си дъщеря в облицована с пластмасова изолация къща, която дострояваха през годините, докато не запълни малкия парцел от тротоара до оградата отзад; цветята и парче изкуствена трева бяха на покрива.

Чичо Джими (Малкия Джими) беше ерген и домакин на склада за документи, който се помещаваше в грозната гробница от газобетонни блокчета, построена от Международното братство на тираджиите в по-оптимистични времена в промишлената зона на брега на Делауеър, а впоследствие, след като само трима (3) верни на идеята тираджии бяха пожелали да бъдат положени в някое от хилядата огнеупорни гнезда, беше превърната в склад за корпоративни и официални документи. Малкия Джими беше известен сред местните кръгове на Анонимните наркомани с постижението си да се запише на метадонова програма, без изобщо да е пробвал хероин.

Бащата на Робин, Ник, второто дете на Фазио, беше единственият Пасафаро от своето поколение, който не пое по тираджийската пътека. Ник беше мозъкът на родата и убеден социалист. За него кълнящите се в Никсън и Синатра тираджии бяха анатема. Ник се ожени за ирландка, демонстративно се премести в расово смесения квартал „Маунт Еъри“ и изкарваше хляба си като преподавател по обществени науки в градските гимназии, постоянно предизвиквайки директорите да го уволнят заради непримиримия му троцкизъм.

Лекарите бяха казали на Ник и съпругата му Колийн, че не могат да имат деца. Затова те осиновиха момченце на една година, Били, и няколко месеца след това Колийн забременя с Робин – първата от три дъщери. Робин разбра, че Били не ѝ е роден брат, едва в училище, но първите ѝ спомени от детството ѝ били, обясни тя на Денис, че страшно са я глезили.

Навярно при един преглед на Били енцефалограмата щеше да покаже анормални вълни, а на томографа да се видят черни петна, дължащи се най-вероятно на мозъчна травма или системно недохранване през първите месеци след раждането, и това щеше да спомогне за поставянето на точна диагноза, но за сестрите си, особено за Робин, Били беше не друго, а страшилище. Той бързо разбра, че колкото и жестоко да се държи с Робин, тя винаги ще вини себе си. Ако му дадеше назаем пет долара, не спираше да ѝ се подиграва: каква глупачка, да си мисли, че ще ѝ ги върне някога! (Ако тя се оплачеше на баща си, Ник просто изваждаше от портфейла си още пет долара.) Били я гонеше със скакалци с откъснати крачета и залети с белина жаби, като обясняваше – уж на шега, – че ги измъчвал заради нея. Цапаше гащите на куклите ѝ с кал, все едно са се наакали. Наричаше я „тъпа крава“ и „плоската като дъска Робин“. Бодеше мишницата ѝ с молив така, че дебелият графит се чупеше. Ден след като новото ѝ колело изчезна от гаража, той се появи с хубави черни ролкови кънки, които уж бил намерил на „Джърмантаун Авеню“, и през следващите месеци, докато тя чакаше за ново колело, Били се фукаше с кънките из квартала.

Баща им забелязваше всяка несправедливост в Първия и Третия свят, освен тези, извършени от Били. Когато Робин влезе в гимназията, номерата на брат ѝ я бяха научили да заключва с катинар гардероба си, да запушва със салфетки ключалката на вратата на стаята си и да спи с портфейла под възглавницата. Предприемаше тези предохранителни мерки по-скоро с тъга, отколкото с гняв; нямаше от какво толкова да се оплаква и го знаеше. Тя и сестрите ѝ бяха бедни и щастливи в голямата разпадаща се къща на „Фил Елена Стрийт“, Робин посещаваше добро квакерско училище, а след това отиде в първокласен квакерски колеж – и на двете места с пълна стипендия, – ожени се за гаджето си от колежа и роди две момиченца, докато Били затъваше все повече и повече.

Ник беше научил сина си да проявява интерес към политиката и в отплата той му лепна етикета „буржоазен либерал“. Тъй като това не успяваше да вбеси Ник достатъчно, Били се сприятели с другите от рода Пасафаро, които бяха готови да обикнат всеки предател от семейството на предателя на семейството. Когато го арестуваха за втори път и Колийн го изгони от къщата, тираджийските му роднини го приветстваха като герой. Трябваше им малко време, за да променят мнението си.

Живя около година при чичо си Джими, който, макар да беше в края на петдесетте, се чувстваше най-щастлив сред младежи на своя акъл, с които да споделя голямата си колекция от оръжия и ножове, видеокасети с Чейси Лейн и всевъзможните дреболии от „Господари на войната ІІІ“ и „Тъмници и дракони“. Но Джими боготвореше и Елвис Пресли и дори му беше направил олтар в единия ъгъл на спалнята си, а Били, който така и не успя да проумее, че чичо му не се шегува за Елвис, накрая оскверни светилището непоправимо (впоследствие Джим отказваше да обясни какво точно е сторил племенникът му) и отново се озова на улицата.

От там потъна в подземния свят на филаделфийските радикали – онзи Червен полумесец на бомбаджии, фалшификатори, самиздатчици, пънкари, последователи на Бакунин, дребни проповедници на суровоядството, производители на оргонни завивки^36 и жени, на име Африка, самозвани биографи на Енгелс и емигранти от „Фракция Червена армия“, – който се простира от Фиштаун и Кенсингтън на север, през Джърмантаун и Западна Филаделфия (където кметът Гуд беше бомбардирал добрите граждани от „Движение“37) надолу до бедняшкия Пойнт Брийз. В града беше обществена тайна, че голяма част от престъпленията се извършват под политически чадър. След първия мандат на кметския пост на Франк Ризо никой не се и опитваше да се преструва, че полицейските сили са некорумпирани и безпристрастни; и тъй като според обитателите на Червения полумесец всички ченгета бяха убийци или, в най-добрия случай, съучастници на убийци (случаят с „Движение“ го доказваше!), всяко насилие или незаконно преразпределение на богатствата, което полицията би се опитала да предотврати, можеше да се оправдае като легитимно действие в мръсната окопна война. Тази логика обаче като цяло се изплъзваше на местните съдии. Младият анархист Били Пасафаро получаваше все по-строги присъди за престъпленията си – пробация, общественополезен труд, престой в експериментален наказателен лагер и накрая в щатския затвор в Грейтфорд. Робин и баща ѝ често се караха за справедливостта на тези присъди, Ник поглаждаше ленинската си брадичка и уверяваше, че макар сам той да не е човек на насилието, не е противник на използването му в името на идеите, а Робин го предизвикваше да поясни кой точно политически идеал защитава Били с промушването на първокурсник от Пенсилванския университет със счупена билярдна щека.

36 Завивки, най-често от органични материи, които улавят и акумулират жизнената сила, разработени съгласно теорията на Вилхелм Райх за оргонната енергия. – Б. пр.

37 Организация, проповядваща завръщане към природата, чиято комуна във Филаделфия е разрушена от полицията по заповед на кмета Гуд през 1985 г.; при акцията загиват 11 души. – Б. пр.

Една година преди Денис да се запознае с Робин, Били беше освободен под гаранция и отиде на церемония за прерязване на лентата на Обществен компютърен център в бедния северен квартал в Найстаун. Едно от многото политически постижения на популярния наследник на кмета Гуд (избран вече за втори мандат) беше търговската експлоатация на общинските училища. Той прозорливо беше представил ужасното занемаряване на училищата като бизнес възможност („Действай бързо, стани част от нашето послание на надеждата“, се казваше в писмата му), корпорация Н. се беше хванала на въдицата му и беше поела грижата за изнемогващите от липса на средства спортни училищни програми. Сега кметът беше бабувал на подобна договореност с корпорация У., която даряваше на градската управа на Филаделфия прочутите си платформи, за да „оборудва“ всички класни стаи в града, плюс пет обществени компютърни центъра в бедните северни и западни квартали. Договорът даваше на У. изключителни права да използва за промоционални и рекламни цели училищните дейности в цяла Филаделфия – не само тези, свързани с компютърните приложения, но и всички останали. Критиците на кмета ту се обявяваха против „продажбата“, ту се оплакваха, че У. дарява бавната си и постоянно забиваща версия 4.0 на училищата и морално остаряла технология, поколение 3.2, за общинските компютърни центрове. Но в онзи септемврийски следобед настроението в Найстаун беше възвишено. Кметът и двайсет и осем годишният вицепрезидент на У., отговарящ за корпоративния имидж, Рик Фламбърг, държаха заедно голямата ножица, с която прерязаха лентата. Местни цветнокожи политици глаголеха за „децата“ и „утрешния ден“, нареждаха едно след друго „дигитализация“, „демокрация“ и „история“.

Събралата се пред белия навес обичайна тълпа анархисти, наблюдавана изпод вежди от полицейски отряд, който впоследствие беше разкритикуван като твърде малък, носеха открито плакати и лозунги, а скрито, в джобовете на провисналите си широки панталони, мощни магнити, с които се надяваха покрай яденето на сладки, пиенето на пунш и цялостната суматоха да изтрият повечето данни от новите компютри на центъра. На плакатите им пишеше: „Кажете НЕ!“, „Компютрите са обратното на революцията“ и „От този рай ме заболява главата“38. Били Пасафаро, гладко обръснат, облечен с бяла риза с къси ръкави, размахваше дълъг метър и двайсет плакат, закрепен на дебела гредичка пет на осем, на който пишеше: „Добре дошли във Филаделфия!!“. Когато официалната церемония свърши и настана далече по-приемлива анархия, Били си проправи път в тълпата, усмихнат и вдигнал високо посланието си на добра воля, приближи се до високопоставените лица, замахна с гредичката като с бейзболна бухалка и строши черепа на Рик Фламбърг. Последвалите три удара счупиха носа, челюстта и ключицата на Фламбърг и избиха повечето му зъби, а едва след това телохранителите на кмета се нахвърлиха върху Били, заедно с дотичалите десетина полицаи.

38 Стих от известна песен на британската пънк група „Gang of Four“, става дума за рая на потребителското общество. – Б. пр.

Били имаше късмет, че под навеса беше пълно с хора и полицаите нямаше как да го застрелят. Още по-голям късмет извади, предвид предумишлеността на деянието и неудобната в политическо отношение липса на бели кандидати на опашката за електрическия стол, че Рик Фламбърг не умря. (Не беше толкова ясно дали самият Фламбърг, ерген, възпитаник на Дартмут, когото покушението остави с паралитичен тремор, обезобразен, със завален говор, едноок и страдащ от мъчителни пристъпи на мигрена, се смяташе за късметлия.) Били беше обвинен в опит за предумишлено убийство и нападение с оръжие. Той категорично отхвърли възможността за споразумение и избра сам да се представя в съда, заклеймявайки като „приспособенци“ служебния си защитник и стария адвокат на тираджийския профсъюз, който предложи да взема по петдесет на час от семейството му.

За изненада на почти всички, освен на Робин, която никога не се беше съмнявала в интелигентността на брат си, Били изгради стройна защита. Той твърдеше, че кметът е „продал“ децата на Филаделфия в „техноробство“ на корпорация У. и това представлявало „неопровержима и непосредствена обществена заплаха“, на която той имал правото да отговори с насилие. Громеше „нечестивия съюз“ на американския бизнес и американското правителство. Сравняваше се с борците за независимост от Гражданската война от Лексингтън и Конкорд. Когато Робин, много по-късно, показа на Денис протоколите от процеса, Денис си представи как събира Били и брат си Чип на вечеря и ги слуша да обсъждат „властта на бюрокрацията“, но тази вечеря трябваше да почака Били да излежи поне седемдесет процента от присъдата си от двайсет и осем години в Грейтфорд.

Ник Пасафаро си взе отпуск и предано присъства на процеса на сина си. Пред телевизионните камери изговори всичко, което можеше да се очаква от един стар социалист: „Когато жертвата е чернокож, а това се случва всеки ден, се мълчи, но веднъж в годината жертвата е бял и се вдига шумотевица“ и „Синът ми ще плати скъпо за деянието си, но корпорация У. никога няма да плати за своите престъпления“, и „Хора като Рик Фламбърг натрупаха милиарди от продаването на виртуално насилие на децата на Америка“. Беше съгласен с повечето от аргументите на Били и се гордееше с представянето му, но след като в съда показаха снимки на нараняванията на Фламбърг, започна да губи почва под краката си. Дълбоките V-образни счупвания на черепа, носа, челюстта и ключицата говореха за нечовешка жестокост, за някаква лудост, която не се вписваше в идеализма. С напредването на процеса Ник загуби съня си. Спря да се бръсне, нямаше апетит. По настояване на Колийн отиде на психиатър и се върна с лекарства, но и след това продължи да я буди нощем с крясъци: „Няма да се извиня!“ или „Война е!“. В крайна сметка увеличиха лекарствата му и през април училищният съвет го пенсионира по болест.

Ала тъй като Рик Фламбърг работеше за корпорация У., Робин се чувстваше отговорна за всичко.

Робин се нагърби с ролята на посланик на семейство Пасафаро в дома на Рик Фламбърг, упорито ходеше в болницата, докато родителите му изчерпаха гнева и подозрителността си и приеха, че тя не е пазач на брат си. Седеше до Фламбърг и му четеше „Спортс Илюстрейтид“. Вървеше до него, когато той се влачеше с проходилка по коридора. Вечерта след втората му пластична операция заведе родителите му на вечеря и изслуша техните (честно казано – отегчителни) истории за сина им. Разказа им колко е умен Били, как в четвърти клас вече бил овладял нужните умения да пише и подправя почерци, за да фалшифицира достоверна на вид извинителна бележка за училище, колко богат запас от мръсни вицове притежавал и какъв източник на информация за човешкото размножаване бил, какво е да си умно момиче и да гледаш как също толкова умният ти брат затъпява с всяка изминала година, все едно го прави нарочно, за да не стане като теб; как напразно си блъскала главата да си обясни случилото се и колко съжалявала за това, което бил сторил на сина им.

В навечерието на процеса Робин покани майка си да отидат на черква. Колийн беше католичка, но не беше вземала причастие от четирийсет години. Съприкосновението на Робин с църквата се ограничаваше до сватби и погребения. Въпреки това три последователни недели майка ѝ се оставяше да я заведе в „Света Димфна“, където беше кръстена като дете, в Северна Филаделфия. На излизане от светата обител третата неделя Колийн ѝ каза с лекия си ирландски акцент, от който не беше успяла да се отърве цял живот: „Стига ми толкова, благодаря“. След това дъщеря ѝ ходеше сама на литургия в „Света Димфна“ и постепенно тръгна и на подготвителните беседи за конфирмация.

Робин можеше да си позволи да отделя време за тези добри дела и църковни дейности благодарение на корпорация У. Съпругът ѝ Браян Калахан, син на местен дребен предприемач, беше израснал в охолство в Бала Синуд, играейки лакрос и развивайки изтънчени вкусове в очакване да наследи малката химическа компания на баща си. (На младини старият Калахан беше изнамерил вещество, което заздравява пукнатините в керамичните стени на бесемеровия конвертор още докато е горещ, и с това откритие беше натрупал първоначален капитал.) Браян се беше оженил за най-красивото момиче в курса си (за него това беше Робин) и малко след завършването стана президент на „Хай Темп Продъктс“. Компанията се помещаваше в жълта тухлена сграда в индустриалната зона близо до моста Такони-Палмира; съвсем случайно най-близкият му съсед беше складът за документи на Международното братство на тираджиите. Тъй като за управлението на „Хай Темп Продъктс“ беше необходимо минимално мозъчно усилие, Браян прекарваше директорските си следобеди в ровене в компютърни кодове и анализи на периодични функции под съпровода на гърмящите от директорската му уредба любими калифорнийски групи („Фибулатор“, „Тинкинг Фелърс Юниън“, „Минутмен“, „Номатикс“) и в писането на софтуер, който, когато му дойде времето, тихомълком патентова, после пак така тихомълком намери финансов инвеститор и един ден, по съвет на инвеститора, тихомълком продаде на корпорация У. за 19 500 000 долара.

Програмата на Браян, наречена „Айгенмелъди“, преработваше музикалните записи в прости вектори, които вкарваха тоналната и мелодичната същност на песента в дискретни, поддаващи се на манипулация координати. Ако човек избереше любимата си песен на Мери Джей Блайдж, „Айгенмелъди“ правеше спектрален анализ, търсеше в базата данни от записана музика същите прости вектори и изплюваше списък с подобни звуци, на които иначе потребителят можеше никога да не попадне – „О Пер“, Лора Ниро, Томас Мапфумо и жалната версия на Покровски на „Сватба“. „Айгенмелъди“ беше три в едно: забавна игра, инструмент за изучаване на музиката и средство за продажба на записи. Браян се беше постарал доста в разработката на продукта си и нямаше нищо чудно, че гигантската корпорация У., която се беше включила със закъснение в надпреварата за парче от баницата на разпространението на музика онлайн, се завтече към него с торба монополистки пари в протегнатата си ръка.

Съвсем в стила си, Браян не спомена пред Робин за предстоящата продажба и в деня, в който сделката беше подписана, не обели нито дума, докато момичетата не си легнаха в скромната им къща за млади хора с кариера близо до Музея на изкуствата и двамата седнаха пред включения телевизор, по който вървеше предаване по „Нова“ за слънчевите петна.

– А, между другото – рече той, – вече може и да не работим.

Съвсем в стила си, Робин – тя лесно се вълнуваше – се разсмя до сълзи.

Уви, старото подигравателно прозвище, което Били ѝ беше измислил – „тъпа крава“ – не беше съвсем неоснователно. Робин смяташе, че и без това вече живеят добре с Браян. Разполагаше с хубава къща в центъра на града, отглеждаше зеленчуци и подправки в малкия заден двор, преподаваше „изкуството на езика“ на десет- и единайсетгодишни в експериментално училище в Западна Филаделфия, беше записала дъщеря си Шиниъд в първокласно частно начално училище на „Феърмонт Авеню“, а Ерин в подготвителна група във „Френдс Селект“, купуваше млади раци и домати от Джърси на пазара до спирка Рединг, през почивните дни и през август ходеше в семейната вила на Браян в Кейп Мей, срещаше се със стари приятели с деца и изгаряше достатъчно сексуална енергия в леглото (предпочитала да го правят всеки ден, каза тя на Денис), за да поутоли жаждата си.

И затова следващият въпрос на Браян – къде би искала да се преместят – беше истински шок за „тъпата крава“. Той си мислел за Северна Калифорния. Но можело и Прованс, Ню Йорк, Лондон.

– Тук сме щастливи – отвърна Робин. – Защо да отиваме някъде, където не познаваме никого и всички са милионери?

– Заради климата – отвърна Браян. – Заради красотата, безопасността, културата. Това не са най-силните страни на Филаделфия. Не казвам, че непременно трябва да се местим. Просто те питам дали има някое място, където би искала да отидеш, било то и за едно лято.

– Тук ми харесва.

– Тогава ще останем тук – съгласи се той. – Докато не решиш, че искаш да отидем другаде.

Тя наивно сметнала, сподели по-късно с Денис, че това слага край на въпроса. Бракът ѝ беше добър, стъпил върху здравите основи на отглеждането на децата, храната и секса. Вярно, че с Браян бяха от различни класи, но „Хай Темп Продъктс“ не беше „Дюпон“, а Робин, с дипломи от две елитни образователни институции, не беше типичен пролетарий. Малкото им истински различия се свеждаха до стила и повечето от тях бяха невидими за Робин, защото Браян беше добър съпруг и хубав човек, и защото тъпата крава Робин не допускаше, че стилът има нещо общо с щастието. Музикалните ѝ вкусове стигаха до Джон Прайн и Ета Джеймс и затова Браян пускаше Прайн и Джеймс у дома, като оставяше Барток, „Дефънкт“, „Флейминг Липс“ и „Мишън ъф Бърма“ да гърмят от уредбата в „Хай Темп“. Робин се носеше като студентка с бели кецове, розово шушляково яке и широки безформени дрехи, смятани за последно за модерни в далечната 1978 година, ала той не страдаше особено от това, тъй като единствен от мъжете я виждаше гола. Да, тя беше винаги на нокти, имаше пронизителен писклив глас и смях на хиена, но това му се струваше малка цена за златното ѝ сърце, неутолимия апетит в леглото и скоростния метаболизъм, който я поддържаше слаба като филмова актриса. Робин не бръснеше подмишниците си и беше маниачка на тема миене, но пък беше майка на децата му и стига да можеше да си слуша музиката и да си играе със своите вектори, Браян нямаше нищо против да я остави да тъне в антистила, с който либералните жени на определена възраст демонстрираха феминизма си. Така, поне според Денис, Браян беше решавал проблема със стила до появата на парите от У.

(Денис, макар и да беше само три години по-малка от Робин, не си представяше да облече розово шушляково яке или да пропусне да си обръсне подмишниците. И изобщо не притежаваше бели кецове.)

Първата отстъпка на Робин пред стоварилото се изневиделица богатство беше да прекара лятото в търсене на нов дом. Тя беше израснала в голяма къща и искаше и за дъщерите си такава. Ако Браян държеше на четириметрови тавани, четири бани и махагонови перила – е, какво толкова, Робин щеше да го преглътне. На шести септември подписаха договор за палат от кафяв пясъчник на „Панама Стрийт“ близо до „Ритенхаус Скуеър“.

Два дни по-късно, с цялата сила на заякналите в затвора рамене, Били Пасафаро посрещна с добре дошъл във Филаделфия вицепрезидента на У., отговарящ за корпоративния имидж.

През седмиците след нападението Робин напразно се опитваше да разбере дали при изготвянето на плаката си Били е знаел за неочаквания късмет на Браян и на коя компания тяхното семейство дължи внезапното си забогатяване. Въпросът беше важен, страшно важен. Само че нямаше смисъл да пита Били. Знаеше, че няма да изтръгне истината от него, той щеше да ѝ даде отговора, който смяташе, че най-силно ще я нарани. Били многократно ѝ беше показал, че няма да престане да ѝ се подиграва, че няма да се държи с нея като с равна, докато не се убеди, че животът ѝ е прецакан и нещастен като неговия. И именно заради тази символна роля, която той като че ли ѝ отреждаше, именно заради факта, че той я беше избрал за архетипния притежател на щастлив нормален живот, който той не можеше да постигне, Робин имаше чувството, че брат ѝ е замахвал към нейната глава, когато е строшил черепа на Рик Фламбърг.

Преди процеса тя попита баща си дали е казал на Били, че Браян е продал „Айгенмелъди“ на У. Не успя да се сдържи. Ник беше единственият от семейството, който поддържаше отношения с Били, защото му даваше пари. (Чичо Джими се беше заклел да застреля загубения си племенник, осквернителя на светилището му, ако си покажеше гадното елвисоненавистническо лице отново, а на всички останали им беше дошло до гуша от кражбите на Били; дори родителите на Ник, Фазио и Каролина, които твърдяха, че на детето му няма нищо, освен, по думите на Фазио, „синдром на дефицит на внимателност“, вече не пускаха внука си в дома си в Сий Айл.)

За съжаление, Ник веднага се досети накъде бие Робин. Внимателно подбирайки думите си, той отговори, че не си спомнял да е споменавал за сделката пред Били.

– По-добре направо ми кажи истината, тате – настоя Робин.

– Ами... не мисля, че има нещо общо между... ъъъ...

– Може и да не се почувствам виновна. Може просто да ме ядоса.

– Ами... Робин... тези чувства нерядко са едно и също нещо. Вина, гняв – едно и също са, нали? Не се тревожи за Били.

Тя затвори, чудеше се дали Ник се опитва да ѝ спести усещането за вина, или по-скоро се стреми да предпази Били от гнева ѝ, или просто умът му е замаян от напрежението. Предполагаше, че е някаква комбинация и от трите. Подозираше, че през лятото баща ѝ все пак е споделил пред Били за неочаквания късмет на Браян и че тогава бащата и синът са обменили злостни и огорчени коментари по адрес на корпорация У., буржоазната Робин и богаташа Браян. Подозираше го най-вече заради това, че Браян и баща ѝ изобщо не се спогаждаха. Пред жена си Браян не говореше толкова открито, колкото пред Денис („Ник е от най-долния тип страхливци“, отбеляза той веднъж пред нея), но не криеше колко ненавижда самодоволните лекции на Ник за ползата от насилието и самовлюбените му обяснения за „социалистическите му убеждения“, обилно придружени от всмукване на въздух през зъбите. Той харесваше Колийн („Тя определено е изтеглила късата клечка с този брак“, каза на Денис), обаче поклащаше глава и излизаше от стаята всеки път когато Ник вземеше думата. Робин не искаше да си представя какво са говорили за нея и Браян Били и баща ѝ, но беше почти сигурна, че подобен разговор се е състоял и че Рик Фламбърг е платил за това. Въздействието на представените в съдебната зала снимки на жертвата върху Ник допълнително подкрепяше убеждението ѝ.

По време на процеса, докато баща ѝ губеше опора след опора и постепенно грохваше, Робин тръгна на часове по вероучение в „Света Димфна“ и предяви още две претенции към парите на Браян. Първо, напусна мястото си в експерименталното училище. Вече не намираше удовлетвореност да работи за родители, плащащи по 23 000 долара за дете на година (макар че, разбира се, тя и Браян даваха почти същата сума за училищата на Шиниъд и Ерин), а след това се зае с благотворителен проект. Купи една порутена къща с голям двор в занемарената част на Пойнт Брийз, на по-малко от миля от новия им дом, и инвестира още малко средства в пет камиона хумус и застраховка за ограничена отговорност. Планът ѝ беше да наема местни тийнейджъри срещу минимална надница, да ги научи на основите на органичното земеделие и да им разделя печалбата от зеленчуците, които успееха да продадат. Хвърли се в градинарския си проект с налудничава страст, която плашеше Браян. Една сутрин той я намери пред компютъра в четири сутринта да потропва нервно с крака и да сравнява различни сортове ряпа.

Докато на „Панама Стрийт“ се точеха майстор след майстор за ремонта, а Робин чезнеше в благотворителния си проект, който поглъщаше всичките ѝ сили и време, Браян се примири, че ще трябва да остане в гадния си роден град, и затова реши да се позабавлява сам. Постави си за цел да обиколи най-известните филаделфийски ресторанти, като ги сравняваше с настоящия си фаворит „Маре Скуро“. Когато се увери, че все пак харесва най-много „Маре Скуро“, се обади на главния готвач с предложение.

– Крайно време е във Филаделфия да се появи един наистина хубав ресторант. Така че човек като влезе в него, да си каже: „Е, значи, все пак бих могъл да живея във Филаделфия, щом се налага“. Не ме интересува как ще го възприемат другите, искам място, където аз да се чувствам добре. Готов съм да ви плащам двойно по-голяма заплата от тази, която получавате сега. Ще ви изпратя на мои разноски за няколко месеца в Европа, а след като се върнете, ще създадете и ръководите най-доброто заведение в града.

– Ще загубите много пари – отвърна Денис, – ако не намерите опитен партньор или изключително добър мениджър.

– Кажете ми какво трябва да се направи и ще го направя – заяви Браян.

– „Двойно по-голяма заплата“ ли казахте?

– Вашият ресторант е най-добрият в града.

– „Двойно“ ми звучи добре.

– В такъв случай съгласете се.

– Е, може и да стане – рече тя. – Но пак ще изгубите много пари. Със сигурност плащате прекалено много на главния готвач.

Денис от малка си имаше този проблем – беше ѝ трудно да откаже, когато се чувстваше желана. В годините на детството си в предградията на Сейнт Джуд беше държана на безопасно разстояние от чуждите попълзновения, но лятото след завършване на гимназия се хвана на работа в отдел „Сигнализация“ на „Мидланд Пасифик“ и там, в голямата слънчева зала с две редици чертожни маси, за първи път се сблъска с копнежите на десетина по-възрастни от нея мъже.

Мозъкът на „Мидланд Пасифик“, светая светих на компанията, се помещаваше в сграда от варовик от времето на Голямата депресия с щръкнали и назъбени като краищата на твърде тънка гофрета корнизи. Висшият разум обитаваше кората на главния мозък – заседателната зала и трапезарията на ръководния ешелон на шестия етаж и помещенията на по-отвлечените абстрактни отдели („Експлоатация“, „Правен“, „Връзки с обществеността“), чиито вицепрезиденти бяха на петнайсетия. На най-долните етажи се намираха рудиментите от динозавърската епоха „Счетоводство“, „Личен състав“, ТРЗ и „Архив“. По средата бяха уменията от средно ниво като „Инженерен“, който се занимаваше с поддръжката на мостовете, релсите, сградния фонд и сигнализацията.

Релсовият път на „Мидланд Пасифик“ беше с дължина дванайсет хиляди мили. Всеки кабел от сигнализационната система и всеки електрически проводник, всеки семафор с червена и жълта светлина, всеки датчик за движение, заровен в чакъла, всички таймери и релета, разположени в плътно затворени алуминиеви кутии, всяка проблясваща бариера по прелезите бяха нанесени в постоянно осъвременявани чертежи, съхранявани в шест шкафа с тежки капаци в архивната зала на дванайсетия етаж. Най-старите чертежи бяха рисувани на ръка с молив върху паус, а най-новите – с рапидограф върху милиметрова хартия.

Чертожниците, които отговаряха за тях и за връзката с инженерите, които поддържаха нервната система на железницата в добро състояние, бяха родом от Тексас, Канзас и Мисури – интелигентни, необразовани мъже с гъгниви гласове, които се бяха изкачили нагоре по стълбицата от най-ниското стъпало (кантонери, общи работници, копаещи дупки за стълбовете и опъващи кабели) благодарение на собствените си усилия и на схватливостта си (и също така, както осъзна впоследствие Денис, благодарение на бялата си кожа). Никой от тях нямаше повече от година-две в колеж, повечето бяха завършили само гимназии. В летните дни, когато небето побеляваше, а тревата пожълтяваше и довчерашните им колеги в кантонерските бригади пъшкаха от жегата навън, чертожниците седяха в меки столове на колелца в прохладни зали, заради което повечето от тях дори си държаха жилетки подръка в личните си чекмеджета.

– Ще видиш, че някои си позволяват да си вземат почивка за кафе – каза Алфред на Денис, докато пътуваха под лъчите на изгряващата зора към центъра първата сутрин. – Искам да знаеш, че на тях не им се плаща да пият кафе. Очаквам ти да не си вземаш почивка. Компанията ни прави услуга, като те наема и ти плаща да работиш осем часа. Не го забравяй. Ако вложиш същото старание, което влагаш в училище и в свиренето на тромпет, ще те запомнят като добър служител.

Денис кимна. Малко беше да се каже, че е амбициозна. В духовата секция в училищния оркестър имаше две момичета и дванайсет момчета. Тя беше най-отпред, момчетата се нареждаха на следващите дванайсет места. (Последно беше другото момиче, което беше със смесена индианска кръв и идваше от затънтените покрайнини на щата, то натискаше средно ми вместо горно сол и спомагаше за хвърлянето на онази пелена от какофония, която засенчва всеки училищен оркестър.) Денис нямаше кой знае каква страст към музиката, но обичаше да е отличничка, а майка ѝ смяташе, че оркестърът е полезен за децата. Инид харесваше дисциплината там, приповдигнатото настроение, патриотизма. Като малък Гари също беше нелош тромпетист, а Чип (за кратко, кудкудякащо) се пробва да свири на фагот. Денис, когато ѝ дойде времето, поиска да поеме по стъпките на най-големия си брат, но според Инид малките момичета и тромпетът не си подхождаха. На момичетата подхождаха флейтите. Денис обаче не се задоволяваше да се надпреварва с момичетата. Тя настоя на тромпета, Алфред я подкрепи и накрая Инид се сети, че може да спести пари за наем на инструмент, ако Денис използва стария тромпет на Гари.

За съжаление, за разлика от нотните листове, чертежите, които Денис трябваше да копира и архивира онова лято, бяха неразбираеми за нея. Тъй като нямаше как да се съревновава с чертожниците, тя се съревноваваше с момчето, работило в отдела предишните две лета, Алан Джамборец, синът на юрисконсулта на компанията; а понеже нямаше как да измери свършеното от Джамборец, се нахвърляше на задачите с несравним хъс.

– Опа, Денис! По дяволите! – подвикна потящият се тексасец Ларидо Боб, докато тя режеше и сравняваше хелиографските копия на чертежите.

– Какво?

– По-кротко, подметките ти запушиха.

– На мен ми е приятно – отвърна тя. – Влезеш ли в ритъм...

– Ама въпросът е – възрази Ларидо Боб, – че може да оставиш малко и за утре.

– А, не ми е чак толкова приятно.

– Е, хубаво, ама сега поспри малко, пийни кафе. Чуваш ли?

Влачещите се по коридора чертожници подхвърляха:

– Време за кафе!

– Количката със закуските минава!

– Време за кафе!

Денис обаче не спираше.

Ларидо Боб беше най-долу в йерархията и на неговите плещи се падаше черната работа, когато нямаше помощник да го отмени. Беше нормално да се притесни, че Денис – и то пред погледите на шефовете – изпълнява за половин час задачите, за които той обичаше да отделя цели предобеди, предъвквайки спокойно пурата си „Суишър Суит“. Само че Ларидо Боб беше убеден, че човек се ражда със своя съдба и нищо не може да го промени. За него работливостта на Денис беше просто доказателство, че тя е дъщеря на баща си и че не след дълго девойката ще е на ръководна позиция, също като баща си, докато той, Ларидо Боб, ще продължи да влачи чиновническите си задължения със скорост, която би могъл да очакваш от човек, на когото съдбата му е отредила точно това място. Освен това той смяташе, че жените са ангели, а мъжете са окаяни грешници. Ангелът, за който беше женен, разкриваше сладката си великодушна същност най-вече като му прощаваше пристрастеността към тютюна и като хранеше и обличаше четири деца с малката му заплата, но Ларидо изобщо не беше изненадан, когато се оказа, че вечната женственост притежава неподозирани умения и в сферата на надписването и подреждането по азбучен ред на хилядите кашони с подлепени върху картон микрофилми. За него Денис беше едно „прекрасно и убаво“ създание. Не след дълго той започна да подпява популярна мелодия („О, Денис, защо го направи?“), когато тя идваше сутрин и когато се връщаше от обедната си почивка в градската градинка от другата страна на улицата.

Началникът на чертожниците Сам Боерлайн каза на Денис, че другото лято ще трябва да ѝ плащат да не идва, тъй като била свършила работа за двама.

Ухиленият арканзасец Ламар, който носеше големи дебели очила и имаше черни петна по челото, я попита дали баща ѝ я е предупредил какви негодници са мъжете в чертожния отдел и как за нищо не стават.

– Спомена, че не ставате за нищо – отвърна Денис. – Но не ви е наричал негодници.

Ламар се изкикоти, дръпна от своята „Тарейтън“ и повтори думите ѝ, да не би някой наоколо да не ги е чул.

– Ха-ха-ха! – обади се със зле прикрит сарказъм колегата му Дон Армур.

Дон Армур беше единственият мъж в отдела, който като че ли не обичаше Денис. Той беше набит късокрак ветеран от Виетнам, с гладко обръснати тъмни, чак сини като сливи бузи. Саката му бяха опънати по дебелите мишци; чертожните инструменти изглеждаха като детски играчки в ръцете му; приличаше на юноша, набутан на чина на първокласник. Вместо да подпре краката си на колелцата на високия стол, както правеха останалите, той ги оставяше да висят и носовете на обувките му се влачеха по пода. Дон Армур направо лягаше върху чертожната маса, приближаваше очите си на сантиметри от рапидографа. Работеше така около час и спираше, отпускаше глава на милиметровата хартия или закриваше лице с длани и въздишаше тежко. Почивките си често прекарваше отпуснат като труп, подпрял чело на масата и стиснал в юмрук пластмасовите си авиаторски очила.

При запознанството с Денис, Дон Армур извърна очи и едва-едва стисна протегнатата ѝ десница. От другия край на залата тя го чуваше как измърморва нещо и околните се подсмиват, но когато беше близо до него, той мълчеше и надменно се усмихваше към повърхността на масата. Напомняше ѝ на многознайковците от последните чинове в класната стая.

Една юлска сутрин тя беше в дамската тоалетна, когато чу Армур и Ламар да си приказват отвън на мивката, където Ламар плакнеше чашите от кафе. Денис се спря до вратата и наостри уши.

– Помниш ли, че смятахме Алан за смахнат работохолик? – попита Ламар.

– Абе с Джамборец ми беше много по-леко – отвърна Дон Армур.

– Хе-хе!

– Как да свършиш някаква работа, когато красавец като Алан Джамборец обикаля наоколо по цял ден с къса поличка?

– Да, Алан беше красавец.

Протяжен стон.

– Кълна се в Бог, Ламар! – заяви Дон Армур. – Ей толкова ми остава да подам жалба в Агенцията за охрана на труда. То бива-бива, ама това е жестокост! Видя ли поличката ѝ?

– Видях я. Хайде, тихо вече.

– Направо ще полудея!

– Това е сезонен проблем, Доналд. Сам ще се разреши след два месеца.

– Ако братята Врот не ме уволнят преди това.

– Защо си толкова сигурен, че ще ни купят?

– Осем години съм се потил на полето, за да стигна дотук. Време е да се случи нещо да ме прецака.

Денис беше облечена с къса електриковосиня пола от магазин втора ръка, която за нейна искрена изненада се вписваше в ислямистките представи за женско облекло на майка ѝ. Доколкото приемаше мисълта, че Ламар и Дон Армур говореха за нея – а тази мисъл се прокрадваше като спотаена мигрена в главата ѝ, – тя се чувстваше все по-пренебрегната от Дон. Все едно той беше организирал забава в нейната къща, без да я покани.

Когато се върна в чертожната, Армур вдигна недоверчиви очи и огледа всички наоколо, освен нея. Докато погледът му минаваше покрай Денис, тя усети странно желание да забие нокти в нежния живец или да щипне зърната на гърдите си.

Това беше сезонът на гръмотевиците в Сейнт Джуд. Във въздуха се усещаше надигащото се в Мексико насилие, връхлитащ ураган или пък преврат. Сутрин прогърмяваше от неразгадаемо свъсено небе, пристигаха зловещи новини от градчета в южната част на страната, в които никой познат човек не беше стъпвал. По обед отекваше гръм от самотен ковач, носещ се по иначе ведрото небе. Следобед затътваше по-силно, от югозапад се задаваха тъмни морскозелени облаци, през които тук-там проблясваше жаркото слънце, и горещината затискаше всичко още по-здраво, сякаш съзнаваше, че времето ѝ изтича. И величавото представление на грандиозното изригване по време на вечеря, в радиуса от петдесет мили на обсега на радара се тъпчеха вихри като паяци в бурканче, от четирите краища на небесата препускаха един срещу друг облаци и се сблъскваха, едри капки дъжд прииждаха на пориви като гонещи се по петите вълни на чума, от прозореца се виждаше как светът потъмнява и става черно-бял, дървета и къщи се поклащаха на проблясващите светкавици, деца по бански и с мокри хавлии тичаха презглава към къщи като прокудени от дома си бежанци. И боботенето късно нощем, търкалянето на колесника на поелото на поход лято.

И всеки ден вестниците в Сейнт Джуд разнасяха отгласа от тътена на предстоящата сделка. Настойчивите ухажори на „Мидланд Пасифик“, братята Хилард и Чонси Врот, били дошли в града да преговарят с трите профсъюзни организации. Братята Врот били във Вашингтон да отговорят на изявленията на „Мидланд Пасифик“ пред сенатската подкомисия. Имало информация, че „Мидланд Пасифик“ са помолили „Юнион Пасифик“ да ги спаси. Братята Врот защитили преструктурирането, наложено на „Арканзас Саутърн“ след придобиването. Говорителят на „Мидланд Пасифик“ призовал всички заинтересувани жители на Сейнт Джуд да се свържат със своя конгресмен...

Един ден Денис излизаше от сградата за обяд под навъсеното небе, когато върху електрически стълб на съседната улица се стовари гръм. Тя мярна розовия пламък и усети електрическия заряд по кожата си. Из градинката бягаха с писъци секретарки. Денис се завъртя на пети и отнесе книгата, сандвича и сливата си обратно на дванайсетия етаж, където всеки ден се образуваха две маси за игра на пинокъл. Седна до прозореца, но ѝ се струваше високомерно и недружелюбно да продължи да чете „Война и мир“, затова разделяше вниманието си между разбеснялото се небе навън и по-близката до нея игра.

Дор Армур разви сандвич и го отвори – по резена салам между хляба се бяха отпечатали петна жълта горчица. Раменете му провиснаха. Обви отново сандвича във фолиото и изгледа Денис така, все едно тя беше поредното му мъчение за деня.

– Шестнайсет.

– Кога стана толкова?

– Ед – обади се Дон Армур, разгръщайки картите си, – внимавай с тези банани.

Ед Албърдинг, главният чертожник, имаше тяло с формата на кегла и къдрава сива коса на старица, ходеща всяка седмица на ситно къдрене. Той премигваше насечено, дъвчеше банан и оглеждаше картите си. Обеленият банан лежеше на масата пред него. Ед отхапа още едно голямо парче.

– В бананите има страшно много калий – продължи Дон Армур.

– Калият е полезен – обади се Ламар, който седеше срещу него.

Дон Армур свали картите си и мрачно впи поглед в Ламар.

– Шегуваш ли се? Лекарите използват калий, за да предизвикат спиране на сърцето.

– Еди изяжда по два-три банана на ден – каза Ламар. – Как ти е сърцето, а, мистър Ед?

– Дайте да довършим играта, момчета – отвърна Ед.

– Не, наистина, сериозно се тревожа за здравето ти – заяви Дон Армур.

– Голям лъжец си, господинчо.

– Ден след ден те гледам как се тъпчеш с отровен калий. Като твой приятел съм длъжен да те предупредя.

– Лъжеш, Дон.

– Хайде, играй, Дон.

– А в замяна получавам – извиси глас обидено Армур – само подозрителност и обвинения в лъжи!

– Доналд, ще играеш ли, или само топлиш стола?

– Разбира се, ако Ед се строполи на земята и сърцето му спре заради натравянето с калий, натрупван дълго време в организма, ще стана четвърти по ранг и ще си запазя местенцето в Литъл Рок, когато „Арканзас Саутърн“ ударят балтията на „Мидланд Пасифик“, така че защо изобщо си отварям устата? Моля те, Ед, ела изяж и моя банан!

– Ха-ха, мери си приказките – обади се Ламар.

– Господа, струва ми се, че тази ръка е моя.

– Кучи син!

Размесване, размесване. Сечене, сечене.

– Ед, знаеш ли, че в Литъл Рок имат компютри? – попита Дон Армур, който все така не поглеждаше към Денис.

– Охо – отвърна Ед, – компютри!

– Като отидеш там, ще те накарат да се научиш да работиш с тях.

– Еди по-скоро ще замине да нанка горе с ангелчетата, отколкото да се научи да работи с компютър – каза Ламар.

– Позволи ми да не се съглася – възрази Дон. – Ед ще замине за Литъл Рок и ще се научи да чертае с компютър. На други хора ще им прилошава, като го гледат как се тъпче с банани.

– Доналд, защо си толкова сигурен, че ти самият няма да отидеш в Литъл Рок?

Дон поклати глава.

– Ако живеем в Литъл Рок, ще харчим по две-три хиляди долара по-малко на година, а ще получавам по две хиляди отгоре. Там е по-евтино. Пати може да работи на половин ден, така че момичетата отново да имат майка. Може да купим няколко акра в Озаркс, докато са още малки и им е приятно да са с нас. До някое езеро. Мислите ли, че някой ще позволи това да стане?

Еди подреждаше картите си с изражението на подплашена катеричка.

– И за какво са им компютри? – попита той.

– Да заменят ненужните стари хора – отвърна Дон, сливестото му лице разцъфна разделено на две от невесела усмивка.

– Да ни заменят?

– Защо мислиш, че братята Врот купуват нас, а не ние тях?

Шумолене, шумолене. Пляс, пляс. Денис гледаше как небето бучи с вилици от светкавици зелената салата на дърветата по хоризонта на Илинойс. Зад гърба ѝ масата избухна.

– Боже господи, Ед! – извика Дон Армур. – Защо направо не ги оближеш, преди да ги хвърлиш на масата?

– Спокойно, Дон – обади се Сам Боерлайн, началникът на отдела.

– Само на мен ли ми призлява от това?

– По-кротко, по-кротко.

Дон хвърли картите си и отблъсна стола толкова силно, че извитата като богомолка чертожна лампа се заклати и изскърца.

– Ларидо – извика той, – ела на моето място. Искам да се махна за малко от проклетите банани!

– По-кротко.

Дон поклати глава.

– Кажи го още сега, Сам, че иначе ще полудея, като ни купят.

– Ти си умен мъж, Дон – отвърна Боерлайн. – Каквото и да стане, ще паднеш на краката си.

– Не знам колко съм умен. Ед е по-умен от мен, нали, Ед?

Носът на Ед трепкаше. Той нетърпеливо почука с карти по масата.

– Млад за Корея, стар за моята война – продължи Дон. – Ето това е да си умен. Достатъчно умен, че двайсет и пет години да слизаш от автобуса и да пресичаш „Олив Стрийт“ всяка сутрин, без да те блъсне кола. Да се качваш обратно на същия автобус вечер. Ето това се смята за умен в този свят.

Сам Боерлайн повиши глас:

– Дон, слушай ме. Излез да се поразходиш, чуваш ли? Излез и се поразхлади. Когато се върнеш, може и да решиш, че дължиш извинение на Еди.

– Осемнайсет – заяви Ед, потропвайки по масата.

Дон притисна ръка към кръста и закуцука по пътеката, поклащайки глава. Ларидо Боб се приближи с омазани с яйчена салата мустаци и взе картите на Дон.

– Няма нужда от извинения – рече Ед. – Дайте само да довършим играта, момчета.

След обяда Денис излизаше от дамската тоалетна, когато Дон Армур се появи от асансьора. По раменете му искреше шал от дъждовни капчици. Той притвори очи, като я видя, все едно беше някакво поредно мъчение за него.

– Какво? – попита тя.

Той поклати глава и отмина.

– Какво? Какво има?

– Обедната почивка свърши. Нямаш ли си работа?

На всеки чертеж бяха написани името на линията и номерът на колчето, обозначаващо разстоянието. Проектантът щрихираше планове за корекции, чертожниците правеха копия на хартия и ги изпращаха на полето, подчертаваха събирането с жълт молив, а изваждането с червен. След това инженерите на място изпълняваха указанията, като често импровизираха свои промени и поправки, и връщаха копията обратно в централата изпокъсани, пожълтели и с мазни отпечатъци от пръсти, с червена арканзаска прах или канзаска трева в сгъвките, а чертожниците отбелязваха корекциите с черно мастило върху оригиналите от бяла хартия и в микрофилмите.

През дългия следобед, докато бялото като рибен корем небе потъмняваше, все едно се обръщаше по гръб, Денис сгъваше хилядите копия, които беше нарязала сутринта, и ги разпределяше в съответните папки, направени по размер на чантите на инженерите. Имаше семафори на 16,2 миля, 17,4 миля, 20,1 миля, 20,8 миля, 22,0 миля и така нататък чак до градчето Ню Чартър на 74,35 миля, краят на линията.

По пътя обратно към предградията вечерта тя попита баща си дали братята Врот възнамеряват да слеят железницата с „Арканзас Саутърн“.

– Не знам – отвърна Алфред. – Надявам се, че няма да го направят.

– А ще преместят ли централата в Литъл Рок?

– Май точно това възнамеряват, ако овладеят компанията.

– А какво ще стане с чертожниците?

– Предполагам, че по-опитните ще се преместят. По-младите вероятно ще бъдат уволнени. Но не бива да говориш за това.

– Няма – обеща Денис.

Инид, както всяка друга четвъртъчна вечер през последните трийсет и пет години, вече беше приготвила вечерята. Беше напълнила чушки и кипеше от ентусиазъм за приближаващите се почивни дни.

– Утре ще трябва да се прибереш с автобус – каза тя на Денис, когато седнаха на масата. – С баща ти ще ходим на оглед за къща във Фон дю Лак с Шумпъртови.

– Каква е тази къща във Фон дю Лак?

– Една глупост – отвърна Алфред, – с която изобщо не биваше да се захващаме. Но майка ти настоя.

– Ал – възрази обидено Инид, – няма никаква уловка. Не сме длъжни да купуваме. Можем да си прекараме почивните дни както си искаме.

– Не може да няма. Предприемачът няма как да предлага безплатна почивка, без да се опитва да продаде някой парцел.

– В брошурата пише: „Без уловки, без задължения, без очаквания!“.

– Съмнявам се – обяви Алфред.

– Мери Бет каза, че има прекрасна винарна до Бордънтаун, която може да посетим. И може да плуваме в езерото Фон дю Лак! В брошурата пишеше, че има водни колела и първокласен ресторант.

– Трудно ми е да си представя какво може да ни предложи една винарна в Мисури в средата на юли – каза Алфред.

– Стига, не бъди толкова черноглед – упрекна го Инид. – Дриблетови ходиха миналия октомври и било страшно приятно. Дейл каза, че не са им оказвали никакъв натиск. Съвсем лек натиск, каза той.

– Като имаме предвид, кой ти го е казал...

– Какво?

– Човек, който си изкарва хляба, като продава ковчези...

– Дейл не е по-различен от другите.

– Казах, че се съмнявам. Но ще дойда. – Алфред се обърна към Денис. – Може да се прибереш с автобуса. Тук ще ти оставим кола.

– Кени Крейкмайер се обади сутринта – рече Инид. – Питаше дали си свободна в събота вечер.

Дъщеря ѝ затвори едно око и ококори другото.

– И ти какво му отговори?

– Казах, че май си свободна.

– Какво?!

– Извинявай, не знаех, че имаш планове.

Денис се разсмя.

– Единствените ми планове за момента са да не виждам Кени Крейкмайер.

– Той беше много любезен – оправда се майка ѝ. – Нищо няма да ти стане да излезеш с него, след като си е направил труда да те покани. Ако не ти е приятно, не си длъжна да го правиш отново. Но трябва да започнеш да приемаш покани. Хората ще започнат да си мислят, че си вириш носа.

Денис остави вилицата.

– От Кени Крейкмайер направо ми се драйфа.

– Денис! – обади се Алфред.

– Грехота е – рече с треперещ глас Инид. – Не искам да те чувам да говориш така!

– Добре, съжалявам за това, което казах. Но не съм свободна в събота. Особено за Кени Крейкмайер. Който, ако иска да излезем, може лично да ме попита.

Мина ѝ през ума, че на майка ѝ сигурно щеше да ѝ приятно да прекара почивните дни с Кени Крейкмайер във Фон дю Лак и че там на Кени ще му е по-приятно, отколкото на Алфред.

След вечеря тя отиде с колелото до най-старата къща в квартала, голяма тухлена постройка с високи тавани отпреди войната, издигаща се срещу спирката на градската железница. Къщата принадлежеше на преподавателя по театрално майсторство в гимназията Хенри Дюзинбер, който беше оставил нежния си етиопски банан, пищните кротони и срамежливите палми на грижата на любимата си ученичка за един месец, докато е при майка си в Ню Орлиънс. Сред декадентските антики в салона на Дюзинбер имаше дванайсет орнаментирани чаши за шампанско със спускаща се нишка от въздушни мехурчета, хванати във фасетъчния кристал на столчетата, и от десетките млади театрали и литератори, които се събираха в дома му всяка събота, той позволяваше единствено на Денис да пие от тях. („Остави младите зверчета да се оправят с пластмасови чаши“, казваше той, намествайки безпомощните си крайници в големия кожен фотьойл. Беше удържал два рунда в борбата с рака, който сега официално беше в ремисия, но лъскавата му кожа и изскочилите очи подсказваха, че онкологически не е наред. „Ламбърт, невероятно създание – подканваше я Дюзинбер, – седни тук, че да те виждам в профил. Даваш ли си сметка, че японците биха те боготворили заради шията ти? Да, щяха да те боготворят!“) В дома му тя беше опитала за първи път сурови стриди, яйце от пъдпъдък и грапа. Дюзинбер беше закалил решителността ѝ да не се поддаде на чара на нито един (по неговите думи) „пъпчив младеж“. Той ѝ подаряваше рокли и жакети от антикварни магазини. За щастие, Инид, която искаше дъщеря ѝ да се облича повече като момичетата на Шумпъртови и Рутови, имаше толкова ниско мнение за бутиковите дрехи, че наистина вярваше, че една бродирана жълта бална рокля от сатен с копчета от халцедон „тигърско око“ е струвала на Денис (тя така казваше) десет долара от Армията на спасението. Въпреки възраженията и огорчението на майка си, Денис беше носила тази рокля на абитуриентския бал, където кавалер ѝ беше Питър Хикс, пъпчивият ѝ партньор в ролята на Том (тя беше Аманда) в „Стъклената менажерия“. Вечерта на бала Питър Хикс получи покана от Дюзинбер да пие шампанско от разкошния старовремски кристал, но Питър беше с кола и се задоволи с кока-кола в пластмасова чаша.

След като поля цветята, тя седна в кожения фотьойл на Дюзинбер и си пусна „Ню Ордър“. Искаше ѝ се да има желание да излезе с някого, но момчетата, които уважаваше, като Питър Хикс, изобщо не я вълнуваха романтично, а останалите бяха като Кени Крейкмайер, който, макар да се беше запътил към Военноморската академия и кариера на атомен физик, се смяташе за хипи и събираше „винил“ (така се изразяваше) на „Крийм“ и Джими Хендрикс със страст, която Бог му беше отредил за конструирането на подводници. Извънредно силното ѝ отвращение леко притесняваше Денис. Не разбираше защо е толкова зла. Страдаше заради това. Явно нещо не беше както трябва в отношенията ѝ с другите.

Но когато майка ѝ го изтъкнеше, Денис нямаше как да не ѝ се разкрещи.

На следващия ден в обедната почивка се печеше в градинката на слънце в късата си тениска без ръкави, с която, без да подозира Инид, ходеше на работа под пуловера, когато Дон Армур изникна изневиделица и се настани до нея на пейката.

– Не играеш карти – отбеляза тя.

– Вбесяват ме – отвърна той.

Тя обърна очи обратно към книгата си. Усещаше как той оглежда тялото ѝ. Беше топло, но не заради това пламна обърнатата ѝ към него буза.

Дон свали очилата и разтърка очи.

– Всеки ден ли идваш да седиш тук?

– Да.

Не беше красив. Главата му изглеждаше прекалено голяма, косата му оредяваше, лицето му имаше тъмночервения цвят на обработен с нитрит виенски колбас или салам, освен където заради брадата му синееше. Но тя забеляза веселост, лъчезарност, животинска тъга в израза му; извитите му като седло устни бяха подканващи.

Той прочете името на гръбчето на книгата:

– Граф Лев Толстой.

Поклати глава и беззвучно се засмя.

– Какво?

– Нищо. Просто се опитвам да си представя какво ще е да съм на твое място.

– В смисъл?

– Ами такъв, красив. Умен. Дисциплиниран. Богат. На път за колеж. Какво е?

Завладя я нелепият импулс да го докосне, да му позволи да почувства какво е. Нямаше друг начин да му отговори.

Тя сви рамене и отвърна, че не знае.

– Гаджето ти е късметлия – отбеляза Дон Армур.

– Нямам гадже.

Той се дръпна или пък потрепери, все едно му беше трудно да ѝ повярва.

– Това е доста странно и необяснимо.

Денис отново сви рамене.

– Когато бях на седемнайсет – заговори Дон, – през лятото работих за едно семейство менонити, които имаха голям антикварен магазин. Използвахме едно нещо, което се казваше „Вълшебна смес“ – разредител за боя, дървесен спирт, ацетон и тунгово масло. Почиства дървото, без да го нарани. По цял ден го дишах и вечер се прибирах у дома надрусан. Към полунощ ме връхлиташе кошмарно главоболие.

– Откъде си?

– От Карбондейл. Илинойс. Смятах, че менонитите не ми плащат достатъчно, въпреки безплатното надрусване. И затова започнах да им вземам пикапа нощем. Имах приятелка, която искаше да я возя. Блъснах пикапа и менонитите разбраха. Пастрокът ми каза, че ако се запиша в армията, той ще се оправя с менонитите и тяхната застрахователна компания, иначе ме предава на ченгетата. И така в средата на шейсетте се озовах във Военноморските сили. Нямах кой знае какъв избор. Имам страшен късмет да улучвам точния момент.

– Бил си във Виетнам.

Дон Армур кимна.

– Ако ни купят, ще се озова обратно пак там, където бях след уволнението от армията. Само че с три деца и умения, от които никой няма нужда.

– На колко са децата?

– Десет, осем и четири.

– Жена ти работи ли?

– Сестра в училището. Сега е при родителите си в Индиана. Те имат пет акра до езерото. Хубаво е за момичетата.

– Ти ще излизаш ли в отпуск?

– Две седмици другия месец.

Денис беше изчерпала въпросите си. Дон Армур седеше приведен с притиснати между коленете длани. Не помръдваше. Отстрани тя виждаше как вечната му подигравателна усмивка постепенно угасва; той обаче беше от хората, които няма да ти простят, ако ги вземеш на сериозно или пък проявиш загриженост. Накрая Денис стана, обяви, че се връща, и Дон кимна, сякаш през цялото време беше очаквал подобен удар.

Изобщо не ѝ мина през ума, че Дон Армур се усмихва смутено заради очевидния си опит да предизвика съжалението ѝ, заради мухлясалите си клишета, с които се мъчи да я сваля. Нито, че представлението му на масата за пинокъл предишния ден беше разиграно заради нея. Не ѝ мина през ума, че онзи път пред тоалетната той се е досетил, че тя е вътре и ги подслушва. Нито, че основното му състояние е самосъжалението и че е възможно благодарение на него да е предизвикал състрадание у много други момичета. Не ѝ мина през ума, че Дон Армур се стреми – още от мига, в който беше стиснал ръката ѝ при запознанството им, – да свали полата ѝ. Нито пък, че той отклонява очи не защото ослепителната ѝ красота го измъчва, а защото първото правило в наръчниците, рекламирани по кориците на мъжките списания („Как да я накараш да полудее по теб – безотказно!“), гласеше: „Не ѝ обръщай внимание!“. Не ѝ мина през ума, че различната класова принадлежност и различната им среда – два фактора, които нея я притесняваха, – може да са допълнителна провокация за Дон Армур, че за него тя е вещ, която той желае заради нейната луксозност. Нито пък, че един отдал се изцяло на самосъжалението мъж, чието работно място е изложено на опасност, може да има и други мотиви, за да вкара в леглото си дъщерята на шефа на шефа на шефа му. Нищо такова не мина през ума на Денис нито тогава, нито по-късно. Десет години след това тя все още се чувстваше отговорна за случилото се.

Това, за което си мислеше онзи следобед, бяха проблемите. Дон Армур искаше да сложи ръка на нея, но не можеше – ето това беше първият проблем. По волята на съдбата тя притежаваше всичко още по рождение, а мъжът, който я желаеше, разполагаше с много по-малко от нея – тази неравнопоставеност беше още по-голям проблем. И тъй като Денис беше тази, която имаше всичко, тя трябваше да го реши. Но всяка утешителна дума, която можеше да изрече, всеки жест на солидарност, който можеше да си представи да направи, ѝ се струваха проява на снизхождение.

Усещаше проблема с тялото си. Изобилието ѝ от дарби и възможности в сравнение с Дон Армур се проявяваше под формата на раздразнение, на незадоволеност, което погалването по по-чувствителните места можеше да поуталожи, но не и да премахне задълго.

След обяда тя отиде в архивната зала, където оригиналите на схемите на сигнализационните линии се съхраняваха в шест стоманени шкафа с тежки капаци, приличащи на елегантни контейнери за боклук. С годините големите картонени папки вътре се бяха препълнили, между издутите им корици се криеха изпаднали откъде ли не случайни чертежи и на Денис беше възложена приятната за нея задача да въведе ред. Чертожниците, които идваха в архива за справка, работеха покрай нея, докато тя надписваше наново папки и изравяше отдавна загубени чертежи. Най-големият шкаф беше толкова дълбок, че се наложи да легне по корем на съседния, голите ѝ бедра настръхнаха от студения метал, и да протегне ръце напред, за да стигне дъното. Пусна извадените чертежи на пода и посегна за още. Когато отново вдигна глава, видя, че Дон Армур е коленичил до шкафа.

Мускулестите му като на гребец рамене опъваха сакото. Денис не го беше усетила да влиза. В момента разглеждаше нагънат на хармоника лист, схема на сигнална кула на 101.35 миля по линията до Маккук, нарисувана на ръка от Ед Албърдинг през 1956 година.

– Ед е бил хлапе, когато го е чертал. Красива работа.

Денис слезе от шкафа, поглади полата и отупа прахоляка от ръцете си.

– Не бива да го тормозя толкова – продължи Дон. – Той е много по-талантлив от мен.

Той като че ли не мислеше за Денис толкова, колкото тя за него. Разгъна друг чертеж, а тя стоеше и гледаше момчешки разрошената му стоманеносива коса. Пристъпи крачка напред и се наклони над него, закривайки светлината с гърдите си.

– Затуляш ми – рече той.

– Искаш ли да вечеряш с мен?

Дон въздъхна тежко. Раменете му увиснаха.

– Трябва да отида до Индиана за почивните дни.

– Добре.

– Но ще си помисля.

– Хубаво. Помисли си.

Гласът ѝ беше овладян, но коленете ѝ трепереха, когато тръгна към тоалетната. Заключи се в една кабинка и дълго остана там, навън тихо звънна камбанката на асансьора и следобедната количка със закуски излезе и отмина. Всъщност не знаеше какво я притеснява толкова. Погледът ѝ се спираше някъде – на хромираното резе на вратата, на стената или на парче хартия на пода – и изведнъж тя се улавяше, че се е взирала в продължение на минути и не си е мислела за нищо. Нищо. Нищо.

Пет минути преди края на работния ден, когато вече почистваше архивната зала, широкото лице на Дон Армур изгря над рамото ѝ, клепачите му натежаваха сънено зад очилата.

– Денис, хайде да те водя на вечеря.

Тя бързо кимна.

– Добре.

Хенри Дюзинбер и неговите ученици театрали обичаха да ходят в едно старомодно заведение в запуснатия, беден и черен район на север от центъра. Денис нямаше апетит и си взе само студен чай и пържени картофи, но Дон Армур си поръча плато хамбургер и млечен шейк. Седнал, приличаше на жаба. Когато се накланяше към чинията, главата му потъваше в раменете. Дъвчеше бавно, насмешливо. Със същата насмешливост мяташе дежурни усмивки из залата. Побутна очилата си нагоре на носа, ноктите му бяха изгризани до живеца.

– Не бях идвал тук – рече той.

– Тези няколко преки не са опасни.

– Да, за теб. Мястото усеща дали се страхуваш. Ако не те е страх, те оставя на мира. Само че аз долавям опасността. Ако бях отишъл на някоя такава улица, когато бях на твоите години, щеше да се случи нещо неприятно.

– Защо?

– Просто е така. Изведнъж пред мен ще се появят трима непознати, които ме мразят и в червата. Както и аз тях. Ако си успял и щастлив човек, дори не можеш да видиш този свят. Хората като теб минават направо през него. Той чака такива като мен, дето да ми съдере кожата от бой. Ще ме подуши от миля разстояние.

Дон Армур имаше голям американски седан, подобен на този на майката на Денис, само че по-стар. Търпеливо го изкара на главния път и бавно пое на запад, като с наслада се отпусна зад волана с изражението „Какво да направя, колата ми не върви“, докато от двете му страни профучаваха автомобили.

Денис го насочи към къщата на Хенри Дюзинбер. Слънцето все още грееше ниско на запад над облицованата с шперплат спирка, когато тя изкачи стъпалата на верандата. Дон Армур гледаше дърветата наоколо, сякаш тук, в този квартал, дори и те бяха някак по-хубави, по-скъпи. Денис протегна ръка към мрежата и в този момент осъзна, че вратата зад нея е отворена.

– Ламбърт? Ти ли си? – Хенри Дюзинбер излезе от сумрака на коридора. Кожата му беше още по-бяла, очите му още по-изскочили, зъбите му изглеждаха по-големи. – Лекарят на майка ми ме прати у дома. Искаше да си измие ръцете от мен. Явно му е писнало от смъртта.

Дон Армур се оттегляше към колата с наведена глава.

– Кой е този здравеняк?

– Един приятел от работата – отвърна Денис.

– Не можеш да го доведеш тук. Съжалявам. Не пускам здравеняци вкъщи. Ще трябва да намериш друго място.

– Имаш ли си храна? Добре ли си?

– Да, бягай. Откакто се върнах, се чувствам по-добре. Състоянието ми явно смущаваше онзи доктор, а това пък смущаваше мен. Май съм останал съвсем без бели кръвни телца, дете. Онзи направо трепереше от страх. Беше убеден, че ще пукна в кабинета му. Чак ми стана жал за него, Ламбърт! – Черна дупка веселие зейна в лицето му. – Опитах се да му обясня, че нуждите на белите ми кръвни телца са напълно маловажни. Но той беше решил да ме третира като медицински куриоз. Обядвах с майка и взех такси до летището.

– Сигурен си, че си добре?

– Да, върви, имаш благословията ми. Забавлявай се. Но не в дома ми. Хайде, изчезвай.

Не биваше да я виждат с Дон Армур, а наблюдателните Рутови и любопитните Дриблетови щяха да сноват навън, докато се стъмни, затова тя го накара да спре пред началното училище и го заведе на моравата отзад. Седнаха сред електронния оркестър на щурците и сладострастната омая на някакви ароматни храсти в отслабващата жега на хубавия юлски ден. Дон Армур обгърна корема ѝ, брадичката му лежеше на рамото ѝ. Слушаха глухия пукот на фойерверки в далечината.

У дома, след като падна мрак, в студа от климатиците, тя се опита да го придърпа веднага нагоре по стълбите, но той се отби в кухнята, а след това се помота и в трапезарията. Денис изведнъж си даде сметка колко лъжливо впечатление оставяше домът ѝ. Родителите ѝ не бяха заможни, но майка ѝ така копнееше за определен тип изтънченост и толкова се беше мъчила да я постигне, че за Дон Армур къщата наистина изглеждаше като жилище на богаташи. Като че ли го беше страх да стъпи на килима. Той спря и огледа – за първи път някой им обръщаше внимание – чашите „Уотърфорд“ и кристалните захарници, които Инид подреждаше на видно място в бюфета. Погледът му се спираше на всеки предмет – музикалните кутии, снимките от Париж, комплекта мека мебел с хубава тапицерия, – както се беше спирал върху тялото на Денис днес. Нима наистина беше едва днес, днес на обед?

Тя пъхна голямата си длан в неговата, още по-голяма, сплете пръсти и го поведе към стълбището.

В стаята ѝ той коленичи и опрял палци в тазовите кости, притисна устни към бедрата ѝ и след това към онова долу между краката ѝ; Денис имаше чувството, че се връща към детския свят на Братя Грим и К. С. Луис, в който всяко докосване може да те преобрази. Ръцете му превръщаха таза ѝ в таз на жена, устните му превръщаха бедрата ѝ в бедра на жена, онова там долу във вагина. Ето това бяха преимуществата да бъдеш пожелана от по-възрастен – не беше някаква безполова кукла за игра, потегляше с опитен гид на обиколка на своето тяло, получаваше просветление как може да бъде използвано то от човек, който можеше да го оцени.

Момчетата на нейната възраст искаха нещо, но като че ли не знаеха какво точно. Желанията им бяха неточни, приблизителни. Нейната задача – ролята, която беше играла на не една гадна среща, – беше да им помогне да разберат по-подробно какво желаят, да им помогне да разкопчаят ризата ѝ и да им подскаже, да облече в плът (в буквалния смисъл на думата) мъглявите им представи.

Дон Армур я искаше конкретно, сантиметър по сантиметър. За него тя беше напълно понятна. До този момент Денис не беше съзирала особен смисъл в тялото си, но ако го възприемеше като нещо, което тя самата би могла да пожелае – да си се представи на мястото на коленичилия Дон Армур и да поиска различни части от себе си, – можеше да си прости, че притежава тяло. Притежаваше всичко онова, което мъжът очакваше да намери. Той го откриваше лесно и му отдаваше дължимото.

Когато Денис разкопча сутиена си, Дон сведе глава и затвори очи.

– Какво?

– Толкова си красива, че на човек може да му секне дъхът.

Да, това ѝ хареса.

Усещането, когато го пое в ръцете си, беше предзнаменование за усещането, което изпита няколко години по-късно, когато като начинаещ готвач за първи път пипна трюфели, гъши дроб, хайвер.

За осемнайсетия ѝ рожден ден приятелите ѝ от театралната трупа ѝ бяха подарили куха библия с шишенце „Сийграм“ и три презерватива в пъстроцветни опаковки, които сега влязоха в употреба.

Надвесеното над нея лице на Дон Армур беше като лъвска глава, тиквен фенер. Когато се изпразни, той изрева. Затихващите му въздишки следваха една след друга, почти се наслагваха. Ох, ох, ох, ох. Денис за първи път чуваше подобни звуци.

Кръвта беше правопропорционална на болката, която не беше малко, и обратнопропорционална на насладата, която беше основно във въображението ѝ.

В тъмното, след като измъкна един мръсен пешкир от коша за пране в шкафа в коридора, Денис стисна юмрук победоносно – беше се простила с девствеността, преди да отиде в колежа.

Далече не толкова я радваше присъствието на огромния и леко окървавен мъж в леглото ѝ. То беше единично и тясно, през целия си живот тя не беше спала в друго, а сега беше страшно уморена. Може би заради това се изложи така, застана в средата на стаята с хавлия на кръста и изведнъж захлипа. По-точно: заплака.

Дон Армур стана и я прегърна, не ѝ се скара, че се държи като дете, и това я преизпълни с благодарност към него. Сложи я да легне, намери ѝ горнище на пижама, помогна ѝ да се облече. Коленичи до леглото, придърпа завивката над рамото ѝ я погали по главата, както сигурно галеше дъщерите си. Не спря, докато тя не започна да се унася. След това обаче изведнъж ласките се прехвърлиха към места, които едва ли си позволяваше да докосва при дъщерите си. Денис се опита да задържи унеса си, но той ставаше по-настойчив, по-груб. Ту я гъделичкаше, ту я боцкаше, но когато тя се осмели да изхленчи, за първи път се сблъска с усещането за мъжки пръсти около врата си, които накланяха главата ѝ надолу.

За щастие, след като свърши, той не остана да пренощува. Излезе от стаята, а Денис лежеше замряла и напрягаше слух, чакаше да види дали ще се върне. Накрая – в просъница – чу щракването на входната врата и воя на стартера на голямата му кола.

Спа до обяд и се къпеше в банята на долния етаж, мъчейки се да осъзнае какво е сторила, когато отново чу входната врата. Гласове.

Набързо оплакна косата си, уви се в хавлия и изскочи от банята. Баща ѝ лежеше във всекидневната. Майка ѝ бършеше хладилната чанта на мивката.

– Денис, не си хапнала от вечерята, която ти оставих! – извика Инид. – Изобщо не си я докоснала!

– Мислех, че си идвате утре.

– Фон дю Лак не беше това, което очаквахме – отвърна Инид. – Не знам какво толкова са го харесали Дейл и Хъни. Голямо разочарование.

В подножието на стълбите лежаха два куфара. Денис изтича покрай тях и връхлетя в стаята си, от прага се виждаха опаковки от презервативи и кървави чаршафи. Затвори вратата.

Лятото ѝ беше опропастено. Беше ужасно самотна както на работата, така и у дома. Скри окървавените чаршафи и пешкира в гардероба си, макар да нямаше търпение да се отърве от тях. Инид обаче беше наблюдателна по природа и разполагаше с хиляди свободни синапси, които да следят всевъзможни дреболии, като например кога е менструацията на дъщеря ѝ. Денис се надяваше да излезе виновно с похабения пешкир и чаршафите в подходящия момент след две седмици, но майка ѝ имаше свободен мозъчен капацитет да брои бельото.

– Един от хубавите пешкири с монограм ми се губи.

– О, да му се не види, забравих го на басейна.

– Денис, защо си взела хубав пешкир с монограм, след като имаме толкова други хавлии... Точно този да загубиш! Обади ли се на басейна?

– Ходих да го търся.

– Тези пешкири са скъпи!

По принцип Денис не допускаше подобни грешки и несправедливото натякване нямаше да я подразни толкова, ако обслужваше някоя по-възвишена цел – ако Денис можеше да отиде при Дон Армур да му разкаже със смях думите на майка си и да потърси утехата му. Но тя не го обичаше и той не я обичаше.

В службата приятелското отношение на другите чертожници ѝ се струваше подозрително; то като че ли задължително водеше към леглото. Дон Армур беше толкова смутен – или дискретен, – че не я поглеждаше в очите. Прекарваше дните си в нещастна апатия заради братята Врот и враждебност към всички наоколо. В работата за Денис не беше останало нищо друго освен работа и сега скучните задачи ѝ тежаха, сега ги мразеше. В края на деня очите и вратът я боляха от преглъщането на сълзи и темпото, което може да поддържа с лекота само един щастлив човек.

Виж какво става, казваше си тя, когато действаш импулсивно. Беше смаяна, че е отделила само два часа за размисъл, преди да вземе решение. Беше харесала очите и устните на Дон Армур, беше решила, че му дължи това, което той иска – и май това беше всичко. Беше ѝ се изпречила съблазнителна възможност („Може да изгубя девствеността си довечера!“) и тя я беше сграбчила веднага.

Беше твърде горда, за да си признае – още по-малко да признае на Дон Армур, – че той не е това, което тя иска. Беше твърде неопитна и не знаеше, че може просто да му каже: „Извинявай, беше грешка“. Смяташе, че е длъжна да му даде още, да задоволи желанията му. Предполагаше, че след като си си направил труда да започнеш една връзка, то тя трябва да трае дълго.

Страдаше заради тази си неохота. Първата седмица особено, докато събираше сили да предложи на Дон Армур да се видят отново в петък вечерта, чак я заболя гърлото. Но тя беше стоик. Срещаха се три последователни петъка, като Денис казваше на родителите си, че излиза с Кени Крейкмайер. Дон Армур я водеше на вечеря в един семеен ресторант на търговската улица и след това в западналата си къщичка в далечен квартал, през който като че ли беше минало торнадо, едно от петдесетте малки градчета, които Сейнт Джуд поглъщаше в безкрайното си разширяване. Дон Армур се срамуваше от дома си и го мразеше. В квартала на Денис къщите не бяха с толкова ниски тавани, толкова зле направени, с толкова леки врати, че да не се затръшват, нито пък с пластмасова дограма. За да успокои любовника си и да възпре излиянията му по темата, която ѝ беше най-малко приятна (твоят живот в сравнение с моя), както и за да запълни няколкото часа, които иначе щяха да минат сковано, тя го придърпваше към разтягащия се диван в пълното с боклуци мазе и насочваше перфекционизма си към овладяването на нови умения.

Дон Армур не спомена нито веднъж как е обяснил на жена си отменянето на плановете за почивните дни в Индиана. Денис не можеше да се насили да зададе и един въпрос за нея.

Изтърпя с наведена глава мърморенето на майка си за друга грешка, която никога не допускаше: че не е накиснала окървавения чаршаф веднага в студена вода.

Първия петък от август, минути след началото на двуседмичната отпуска на Дон Армур, двамата с Денис се върнаха обратно в централата и се заключиха в залата с архива. Тя го целуна, вдигна дланите му върху гърдите си и се помъчи да раздвижи пръстите му, но ръцете му се стремяха към раменете ѝ, искаха да я натиснат да коленичи.

Членът му стигна чак до носоглътката ѝ.

– Да не се разболяваш? – попита баща ѝ малко по-късно, докато пътуваха към къщи.

Инид ѝ съобщи, че Хенри Дюзинбер („твоят приятел“) е починал в „Сейнт Люк“ в четвъртък през нощта.

Денис щеше да се чувства още по-виновна, ако не беше минала през дома му в неделя. Беше го намерила в плен на силно раздразнение по адрес на бебето на съседите.

– Аз едва кретам без бели кръвни телца – нареждаше той, – а на тях дори не им минава през ума да си затворят проклетите прозорци! Боже господи, какви дробове има онзи дребосък! Сигурно родителите му се пъчат с тях. Също като онези мотоциклетисти, дето свалят гърнетата на ауспусите си. Първобитна демонстрация на мъжественост.

Черепът и костите му напираха да изскочат от кожата. Чудеше се колко ще му струва да изпрати колет от килограм и половина по пощата. Разказа на Денис дълга и объркана история за „окторонката“, за която за кратко бил сгоден. („Изненадах се, че тя е само седем осми бяла, но представи си колко се изненада тя, когато откри, че аз съм само една осма хетеросексуален.“) Говори за продължилата през целия му живот борба за електрически крушки по петдесет вата. („Шейсет са много силни, а четирийсет са твърде слаби.“) От години живееше със смъртта и я държеше на мястото ѝ, като я превръщаше в нещо банално. Все още успяваше да се разсмее, макар и зловещо, но в крайна сметка опората на баналното се оказваше обречена като всяка друга. Когато Денис се сбогува с него и го целуна, той като че ли не я позна. Усмихна се със сведени очи, като голямо дете, на което хората трябва да се възхищават за красотата му и да го съжаляват за трагичното му положение.

Никога повече не видя и Дон Армур.

В понеделник, шести август, след цяло лято преговори, Хилард и Чонси Врот постигнаха споразумение с основните профсъюзи на железничарите. Синдикатите бяха направили значителни отстъпки в замяна на обещанието за нетолкова патерналистично и по-иновативно управление, като подслаждаха предложените от братята Врот 26 долара за акция за „Мидланд Пасифик“ с възможност за непосредствено намаляване на разходите на стойност 200 милиона долара. Управителният съвет на „Мидланд Пасифик“ забави официалното гласуване с две седмици, но резултатът беше предопределен. Пред надвисналия хаос от кабинета на главния директор пристигна писмо, приемащо оставките на всички временни работници от петък, 17 август.

Тъй като в чертожната нямаше жени (освен Денис), колегите ѝ придумаха секретарката на инженерите да приготви прощална торта. Тя пристигна на последния ѝ работен следобед.

– Смятам, че постигнахме голяма победа – заяви Ламар, дъвчейки, – че най-накрая те накарахме да си вземеш почивка за кафе.

Ларидо Боб бършеше очи с носна кърпа с размерите на калъфка за възглавница.

Вечерта в колата Алфред я поздрави:

– Сам Бойерлайн ми каза, че не е виждал по-добър служител от теб.

Денис не отговори.

– Направила си им голямо впечатление. Отворила си им очите как може да работи едно момиче. Не ти го казах, но в началото те не бяха сигурни, че искат да вземат момиче за лятото. Сигурно са очаквали много бъбрене и нищо по същество.

Възхищението на баща ѝ ѝ беше приятно. Но доброто му отношение, както и доброто отношение на чертожниците (с изключение на Дон Армур), не можеше да я развълнува. То като че ли падаше върху тялото ѝ, отнасяше се някак към него, и то се бунтуваше.

„Денис, защо го направи?“

– Така или иначе – приключи баща ѝ, – вече вкуси от живота в реалния свят.

Докато не пристигна във Филаделфия, очакваше с нетърпение да замине за университет близо до Гари и Каролин. Голямата им къща на „Семинол Стрийт“ ѝ напомняше за дома, но без тамошните неприятности, а Каролин, която беше толкова красива, че Денис си глътваше езика, когато се изправеше пред нея, винаги я успокояваше, че има всички основания да се чувства подлудена от майка си. Но към края на първия семестър в колежа тя откри, че на всеки три съобщения на Гари на телефонния секретар, отговаря с едно. (Веднъж, само веднъж имаше съобщение и от Дон Армур, което тя също така подмина.) Отклоняваше предложенията на брат си да я вземе от общежитието и да я закара там след вечеря. Оправдаваше се, че има много за учене, но вместо да седне да учи, гледаше телевизия с Джулия Вре. Това беше истински хеттрик на гузната съвест: чувстваше се зле, че лъже Гари, още по-зле, че занемарява задълженията си, а най-тежко ѝ беше, че пречи на Джулия. Денис винаги можеше да остане да чете цяла нощ, но след десет вечерта Джулия не ставаше за нищо. Тя се носеше като кораб без платна и без рул. Не можеше да обясни защо програмата ѝ за есенния семестър се състои от първо ниво италиански, първо ниво руски, източни религии и теория на музиката; обвиняваше Джулия, че е ползвала чужда помощ при подбора на балансираната академична диета от английски, история, философия и биология.

Денис пък ревнуваше „мъжете“ в живота на Джулия. В началото и двете бяха подложени на обсада. По-голямата част от първокурсниците и второкурсниците, които стоварваха с трясък таблите си на масата им в столовата, бяха от Ню Джърси. Лицата им бяха като на мъже на средна възраст, гласовете им бяха като йерихонски тръби и с тях те сравняваха програмата по математика или си припомняха за последното ходене до Рехоба Бийч и как са се отрязали там. Имаха само три въпроса към Джулия и Денис: 1) „Как се казваш?“; 2) „В кое общежитие си?“; и 3) „Ще дойдеш ли на купона в петък?“. Денис беше смаяна от грубостта на това сбито препитване, но още по-силно се изненадваше от това, че Джулия хлътваше по тези, родени в Тийнек, младежи с огромни електронни часовници и сключени вежди. Джулия беше постоянно нащрек като катеричка, убедена, че всеки човек носи парче сух хляб в джоба си. На тръгване от някой купон тя свиваше рамене и заявяваше: „Той има наркотици, така че отивам с него“. Денис започна сама да учи в петък вечерта. Сдоби се със славата на ледена кралица, заговори се дори, че е лесбийка. Липсваше ѝ способността на Джулия да се разтопи, когато в три сутринта целият футболен отбор заподвикваше името ѝ под прозорците. „Толкова ме е срам!“ – стенеше Джулия в щастлива агония, докато надничаше през пуснатата щора. „Мъжете“ отвън дори и не подозираха колко радост ѝ носеха и затова, според строгата гимназистка преценка на Денис, не заслужаваха да я вкарат в леглото си.

Следващото лято Денис прекара в Хемптънс с четири от разюзданите си съквартирантки, като лъжеше родителите си за абсолютно всяко нещо. Спеше на пода и изкарваше добри пари с миене на чинии и обща работа в кухнята в „Ин“ в Куог, където работеше рамо до рамо с красиво девойче от Скарсдейл, Сузи Стърлинг, и се влюби в готварския живот. Привличаха я стоенето до късно, напрежението, красотата на продуктите, както и пълното спокойствие, което цареше под суматохата. Добрият екип беше като избрано от самия теб семейство, в което всички са равнопоставени в малкия горещ свят на кухнята, всеки готвач си имаше странности, скрити в миналото или в характера му, и макар да се потяха един до друг, отделните членове на семейството се радваха на свобода и лично пространство: ето това най-много ѝ харесваше.

Бащата на Сузи Стърлинг, Ед, на няколко пъти беше возил Сузи и Денис до Манхатън. Една августовска вечер Денис се прибираше с колело към къщи и едва не се блъсна в него. Той стоеше до беемвето си, пушеше „Дънхил“ и се надяваше тя да мине сама. Ед Стърлинг беше адвокат в областта на шоубизнеса. Обяви, че не може да живее без нея, и Денис скри колелото (което беше взела назаем) в храстите край пътя. Когато се върна за него на другия ден, от колелото нямаше и следа и тя се закле на собственика му, че го е вързала с веригата на обичайното място. Това трябваше да ѝ послужи като предупреждение в какви води нагазва, но Денис беше въодушевена от своето въздействие върху Стърлинг, от драматичната хидравлична физиология на желанието му и когато се върна в университета през септември, реши, че либералният хуманитарен факултет не може да стъпи и на малкия пръст на живота в кухнята. Не виждаше смисъл да полага старания да пише доклади, които накрая виждаше единствено преподавателят; искаше публика. Освен това негодуваше, че колежът я кара да се чувства гузна за привилегиите си, докато в същото време предоставя на щастливците от малцинствата предостатъчно индулгенции. Беше ѝ писнало да бъде виновна. Почти всяка неделя се качваше на бавната пролетарска градска железница до Ню Йорк. Примиряваше се с параноичната еднопосочна телефонна комуникация с Ед Стърлинг и отменените в последната минута срещи, с хроничната му разсеяност и тревожното стягане на челюстите дали се е представил добре в леглото, както и със своя срам, че се оставя да я водят по евтини емигрантски ресторанти в Удсайд, Елмхърст и Джаксън Хейтс, за да не ги види някой познат на Стърлинг (защото, както често ѝ повтаряше той, приглаждайки с две ръце гъстата си като козина на видра коса, всички в Манхатън го познавали). Докато любовникът ѝ се тресеше от страх и терзания дали да не сложи край на връзката им, Денис спокойно се гощаваше с уругвайски котлети, китайско-колумбийски тамали, речни раци в червено тайванско къри, опушена с елша руска змиорка. За нея красотата и съвършенството на хубавата храна можеха да изкупят почти всяко унижение. Но така и не преодоля чувството си за вина за велосипеда. Продължаваше да я гризе съвестта, задето беше излъгала, че го е вързала на обичайното място.

При третото си забъркване с два пъти по-възрастен мъж, тя се омъжи. Беше решила да не бъде мекушав либерал. Напусна университета и една година работи да спести пари, обикаля шест месеца Флоренция и Италия и когато се върна във Филаделфия, се хвана в едно нашумяло заведение за риба и паста на „Катрин Стрийт“. Веднага щом усвои малко умения, предложи услугите си в „Кафе Луш“, което тогава минаваше за най-модерния ресторант в града. Емил Берже я нае на мига заради уменията ѝ с ножа и заради скулите ѝ. След по-малко от седмица той я прие за своя довереница и ѝ се оплакваше от некадърността на всички останали в кухнята.

Надменният, насмешлив, всеотдаен Емил беше нейното спасение. С него се чувстваше зряла. Той твърдеше, че е приключил с брака след първия си досег с него, но покорно заведе Денис в Атлантик Сити и (по думите на „Барбера д’Алба“, което беше замаяло главата ѝ, когато тя му предложи) я направи почтена жена. В „Кафе Луш“ двамата работеха като партньори, натрупаният опит се стичаше от неговата глава в нейната. Подиграваха се на претенциозния си стар съперник „Льо Бек-Фин“. Импулсивно си купиха триетажна къща на „Федерал Стрийт“ в смесен квартал на бели, чернокожи и виетнамци, близо до италианския пазар. Говореха за вкуса така, както марксистите говорят за революция.

Когато Емил най-накрая я научи на всичко, което умееше, тя се опита да му покаже едно-две неща – нека да поосвежим менюто, какво ще кажеш за... нека да пробваме това със зеленчуков бульон и с щипка кимион, защо да не опитаме... – и се блъсна в същата стена от насмешливост и непоклатима увереност, които толкова харесваше, когато беше от другата страна. Денис беше по-умела, по-амбициозна и по-жадна за признание от белокосия си съпруг. Имаше чувството, че в безспирния кръговрат от работа в леглото и после пак на работа изведнъж е остаряла толкова рязко, че е надминала Емил и се е изравнила с възрастта на родителите си. Ограниченият ѝ свят – бяха заедно и у дома, и в кухнята – ѝ изглеждаше същият като родителската ѝ вселена за двама. Усещаше старчески болежки в младите си бедра, колене и нозе. Ръцете ѝ бяха старчески покрити с белези, вагината ѝ беше пресъхнала като на старица, имаше старешки предразсъдъци и политически възгледи, изпитваше старческо неодобрение към по-младите, към техните консуматорски електронни джаджи и неразбираемия им език. Каза си, че е твърде млада, за да бъде толкова стара, и тогава прокудената ѝ вина изскочи с писък от бърлогата си на крилете на отмъщението, защото Емил беше все така всеотдаен, верен на непроменящата се своя същност, и не той, а тя беше настояла да се оженят.

Разбраха се приятелски да напусне кухнята му и да се присъедини към конкурента „Арден“, където търсеха заместник главен готвач. Според нея „Арден“ беше по-добър от „Кафе Луш“ във всичко, освен в изкуството да постигаш съвършенство без видимо усилие. (Нехайната виртуозност беше безспорно най-големият талант на Емил.)

В „Арден“ я връхлетя желание да удуши младата жена, която отговаряше за студената кухня. Въпросната Беки Хемърлинг, възпитаничка на кулинарен институт, беше с падаща на вълни руса коса, дребно плоско тяло и светла кожа, която ставаше алена в горещата кухня. Всичко в нея дразнеше Денис – енциклопедичните ѝ познания (тя беше като ходещ справочник на ЦРУ, а Денис беше самообразовал се сноб), прекалената ѝ фамилиарност с по-старшите готвачи (особено с Денис), преклонението ѝ пред Джоди Фостър, глупавите лозунги с риби и колела по тениските ѝ^39, прекомерното използване на „шибан“ за усилване на изразителността, демонстративната ѝ лесбийска „солидарност“ с „латиноамериканците“ и „азиатците“ в кухнята, обобщенията ѝ за „десните“, „Канзас“ и „Пеория“, лекотата, с която боравеше с изрази като „цветнокожите мъже и жени“, изобщо цялата ѝ увереност в собствената си правота, идваща от одобрението на преподаватели, на които им се искаше да бъдат маргинализирани, виктимизирани и лишени от чувство за вина като нея. „Какво прави тази в моята кухня?“ – питаше се Денис. Готвачите нямаха работа в политиката. Готвачите бяха митохондриите на човечеството, те имаха своя различна ДНК, плуваха в клетката и я захранваха с енергия, но не бяха част от нея. Денис подозираше, че Беки Хемърлинг е избрала живота на готвач с политическа цел – да докаже, че е корава мадама, че може да бъде на равна нога с мъжете. Денис презираше тази мотивация, още повече че съзираше частица от нея и в себе си. Беки Хемърлинг я гледаше с насмешка, все едно я познаваше по-добре, отколкото тя самата се познаваше, и този намек я вбесяваше, защото нямаше как да го опровергае. Лежейки будна нощем до Емил, Денис си представяше как стиска гърлото на Хемърлинг, докато сините ѝ очи изскочат. Представяше си как притиска с палци гръкляна ѝ и го пречупва.

39 Алюзия за феминисткия лозунг „Жените се нуждаят от мъже, колкото рибите – от колела“. – Б. пр.

Една нощ заспа и сънува, че души Беки, която обаче този път не се съпротивляваше. Всъщност сините очи на Беки я подканваха към още по-големи волности. Омекналите ѝ пръсти пропълзяха към челюстите на жертвата, покрай ушите към нежната кожа на слепоочията. Беки разтвори устни и примижа блажено, удушвачката преметна крака върху нейните и я прегърна...

Как ѝ се искаше да не се беше будила от този сън!

„След като може да се чувстваш така насън – рече си тя, – сигурно е възможно да го изпиташ и наистина.“

Докато бракът ѝ се сгромолясваше – докато тя се превръщаше за Емил в поредния гонещ модата ухажор на тълпата от „Арден“, а пък той поемаше за нея ролята на родителя, когото тя предава с всяка изречена или попита дума, – Денис потърси утеха в мисълта, че проблемът с Емил е полът му. Тази мисъл притъпяваше остротата на чувството ѝ за вина. Тя я крепеше по време на ужасното признание и прогонване на Емил, пак тя ѝ вдъхваше сила на страшно неловката първа среща с Беки Хемърлинг. Денис прегърна от все сърце убеждението, че е лесбийка, държеше го здраво и така си спести угризенията, че оставя Емил да се изнесе от къщата; можеше да му изплати неговия дял и да я запази за себе си, можеше да му позволи това морално преимущество.

За съжаление, веднага след като той си тръгна, я налегнаха съмнения. След прекрасния и поучителен меден месец с Беки, двете започнаха да се карат. Караха се за всичко. Разприте им, както и сексът, който толкова бързо беше отминал, бяха едва ли не ритуал. Караха се по въпроса защо се карат толкова много и кой е виновен. Дърлеха се в леглото до късно през нощта, черпеха от неподозирани запаси на това си либидо и на сутринта бяха махмурлии от спорене. Караха се до полуда. Караха се, караха се и пак се караха. Караха се на стълбите, караха се на публични места, караха се в колата. И въпреки че често стигаха до изнемогата на екстаза – крещяха със зачервени лица, тряскаха врати, ритаха стени, мятаха се по корем в леглото и избухваха в плач, – желанието за битка не изчезваше задълго. То ги свързваше, преодоляваше взаимното им нехаресване. Също както гласът на любимия, косата му или извивката на бедрото безотказно те принуждава да зарежеш всичко и да скочиш в леглото, така и Беки разполагаше с набор от провокации, от които пулсът на Денис удряше в тавана. Най-силно въздействаше убеждението ѝ, че в сърцето си Денис е либерална колективистична чиста лесбийка и просто не го съзнава.

– Не мога да повярвам, колко си отчуждена от самата себе си – заявяваше Беки. – Очевидно е, че си обратна. Очевидно е, че винаги си била такава.

– Никаква не съм – отговаряше Денис. – Аз съм си аз.

От всичко на света най-силно искаше да е отделна личност, независим индивид. Не искаше да принадлежи към никоя група, още по-малко на жени с лоши прически и странни правила за обличане. Не искаше етикет, не искаше някой да ѝ казва как да се държи, така че накрая пак се върна там, откъдето беше тръгнала: идеше ѝ да удуши Беки Хемърлинг.

Имаше късмет (поне що се отнася до управлението на чувството за вина), че процедурата за развод вече беше задействана, когато се разрази последната безплодна караница с Беки. Емил се беше преместил във Вашингтон да ръководи кухнята на хотел „Белинджър“ срещу огромна заплата. Сълзливите два почивни дни, когато той се върна във Филаделфия с камион и двамата си разделиха земното си имущество, бяха отдавна отминали, когато Денис реши, напук на Беки, че все пак не е лесбийка.

Напусна „Арден“ и стана главен готвач на „Маре Скуро“, нов ресторант за адриатически морски деликатеси. В продължение на година отказваше на всеки, който я поканеше на среща, не само защото въпросните кавалери (сервитьори, доставчици, съседи) не я интересуваха, но защото се ужасяваше от мисълта, че може да я видят с мъж. Беше я страх от деня, в който Емил щеше да научи или щеше да се наложи тя да му каже, за да не разбере той случайно, че е тръгнала с друг. По-добре беше да се зароби с работа и да не излиза с никого. Животът, мислеше си тя, беше като лъскаво кадифе. Ако го погледнеш от един ъгъл, виждаш само чудати отражения. Но наклониш ли леко глава, всичко пак изглежда относително нормално. Смяташе, че ако само си работи, няма да нарани никого.

Една ведра майска сутрин Браян Калахан дойде да я вземе от дома ѝ на „Федерал Стрийт“ със старото си волво комби с цвета на сладолед шамфъстък. Без съмнение резедавозеленото беше най-подходящият цвят за едно старо волво, а Браян беше от хората, които не биха си купили класически автомобил в друг цвят, освен най-добрия. Сега вече беше богат и спокойно можеше да закара колата си да я пребоядисат, но подобно на Денис, той смяташе това за нечестно.

Когато тя се качи в колата, Браян я попита дали може да ѝ завърже очите. Денис погледна черната лента в ръцете му. След това се вгледа многозначително в халката му.

– Довери ми се – подкани я той. – Изненадата си заслужава.

Още преди да продаде „Айгенмелъди“ за 19,5 милиона долара, Браян се радваше на безоблачния живот на голдън ретривър. Лицето му беше месесто и далече не красиво, но имаше будещи симпатии сини очи, руса коса и момчешки лунички. Външният му вид отговаряше на същността му – бивш играч на лакрос от Хавърфорд и като цяло почтен мъж, на когото нищо лошо не се е случвало и когото никой не би искал да разочарова.

Денис му позволи да докосне лицето ѝ. Позволи му големите му длани да бръкнат в косата ѝ да завържат възела, позволи му да я ослепи.

Двигателят на комбито възпяваше усилния труд, необходим за задвижването на тежащата повече от тон буца метал. Браян пусна някаква женска група на касетофона. Музиката ѝ хареса, но това не беше изненада. Той като че ли си беше поставил за цел да не прави нищо, което да не ѝ харесва. От три седмици ѝ се обаждаше всеки ден и оставяше съобщения с тихия си глас. („Здравей. Аз съм.“) Виждаше увлечението му да я връхлита като влак и това ѝ беше приятно. Вълнението му се придаваше и на нея. Не бъркаше тази възбуда с влюбване (ако не друго, Хемърлинг поне я беше направила неуверена в собствените си чувства), но нямаше как да не се включи в играта му; затова и тази сутрин се беше постарала да се облече както трябва – беше не просто красива, а зашеметяваща.

Браян я попита какво ще каже за песента.

– Ами... – Тя сви рамене, поставяйки на изпитание желанието му да ѝ угоди. – Става.

– Странно – отвърна той. – Бях сигурен, че ще ти хареса.

– Всъщност наистина ми харесва.

Помисли си: „Какво ми става?“.

Движеха се по неравен път с павета. Прекосиха железопътен прелез и неподравнен участък чакъл. Браян паркира.

– Купих опцията за това място за долар – каза той. – Ако не ти хареса, ще съм с долар назад.

Тя вдигна ръка към превръзката на очите си.

– Свалям я.

– Недей. Почти стигнахме.

Хвана я под ръка – имаше си оправдание – и я поведе през напечения чакъл към сянка. Тя усещаше миризма на река, долавяше покоя ѝ наблизо, поглъщащата звуците течна шир. Чу подрънкване на ключове и катинар, изскърцване на големи панти. Студен и застоял заводски въздух полъхна над голите ѝ рамене и между голите ѝ крака. Аромат на пещера, в която няма никакъв органичен живот.

Браян я поведе по четири метални стълби, свали катинара на друга врата и влязоха в по-топло помещение с величествена акустика на гара или катедрала. Въздухът имаше вкус на трупана с години изсъхнала плесен.

Когато превръзката на очите ѝ падна, Денис веднага позна къде се намираше. През седемдесетте Филаделфийската електрическа компания (ФЕК) беше затворила замърсяващите околната среда електроцентрали на въглища – внушителни постройки, същите като тази досами центъра на града в южна посока, покрай която Денис намаляваше, за да ѝ се възхити, когато минаваше с колата. Пространството беше обширно и светло. Таванът беше висок трийсет метра и обръч високи прозорци като в Шартърската катедрала надупчваха северната и южната стена. Бетонният под беше многократно закърпван и дълбоко набразден от материали, по-здрави от самия него; приличаше на разорана целина. В средата се издигаха скелетните останки на две пещи с турбини, които напомняха на големи колкото къщи скакалци с откъснати крачета и антенки. Ерозирали черни електрически цилиндри с изгубени способности. В дъното към реката имаше гигантски отвори, през които бяха влизали въглищата и излизала сгурията. Следи от липсващи стълбички и тръби светлееха по опушените стени.

Денис поклати глава.

– Няма как да направиш ресторант тук.

– Страхувах се, че точно това ще кажеш.

– Ще останеш без пари, преди да успея да ти ги взема.

– Може да привлека банково финансиране.

– Да не говорим за полихлорираните бифенили и азбеста, които вдишаме.

– Тук грешиш – отвърна Браян. – Това място нямаше да го има, ако отговаряше на изискванията за финансиране на екологичния фонд. А без парите от фонда Филаделфийската електрическа компания не може да си позволи да го срути. Съвсем чисто е.

– Жалко за ФЕК.

Тя се приближи към турбините, любуваше се на мястото, въпреки че не беше подходящо. Индустриалният залез на Филаделфия, прогнилото очарование на Работилницата на света, оцеляването на гигантски руини в дребнави времена: усещането ѝ беше познато, тъй като беше родена в семейство, което пазеше изядени от молците вълнени дрехи и ръждясали железа в стари кутии в мазето. Ходеше на училище в светлата модерност, а после се прибираше у дома в един по-стар, по-тъмен свят.

– Не може да се отоплява през зимата, нито пък да се охлажда през лятото – заяви тя. – Сметките ще бъдат кошмарни.

Браян, ретривърът, я наблюдаваше напрегнато.

– Архитектите ми предложиха да направим подиум покрай южната стена с прозорците. На височина двайсет и пет метра. И да го затворим със стъкло от другите три страни. Кухнята ще е долу. Ще измием турбините с пароструйка, ще закачим няколко прожектора и ще оставим основното пространство така, както си е.

– Ще глътне страшно много пари.

– Обърни внимание, че няма гълъби. Нито пък локви.

– Ще ти трябва една година за разрешителните, още една за ремонта и трета, докато получиш одобрение от здравните власти. Готов ли си да ми плащаш три години за нищо?

Браян отвърна, че целта му е ресторантът да отвори през февруари. Имал приятели архитекти, както и приятели строители, и не предвиждал никакви проблеми с инспектората – страшният общински отдел, който даваше разрешителните и провеждаше инспекциите.

– Директорът е приятел на баща ми. Играят голф всеки четвъртък.

Денис се разсмя. Амбицията и връзките на Браян я „погъделичкаха“, както казваше майка ѝ. Вдигна поглед към извитите горни краища на прозорците.

– И каква храна би вървяла тук според теб?

– Нещо тежко и упадъчно. Но това е твой проблем.

Когато се върнаха при колата, чиято резеда беше в унисон с треволяка край празния чакълест паркинг, Браян я попита дали е готова с плановете си за Европа.

– Отдели си поне два месеца – добави той. – Имам и личен интерес за това, не го казвам само заради храната.

– И какъв е той?

– Ако заминеш, може и аз да дойда за няколко седмици. Искам да видя какво харесваш, да чуя какво мислиш – отвърна той с обезоръжаващ егоизъм.

Кой не би искал да обикаля из Европа с красива жена, която разбира от вино и храна? Ако този късмет се беше паднал на някой друг, Браян щеше да му се радва така, както сега очакваше, че се радват заради него. Ето такъв беше той.

Тази част от Денис, която подозираше, че сексът с него може да е по-добър от секса с всички други мъже досега, тази част, която разпознаваше в Браян собствената си амбиция, се съгласи да прекара шест седмици в Европа и да се срещнат в Париж.

Другата, по-подозрителната част, попита:

– Кога ще се запозная със семейството ти?

– Какво ще кажеш за другата събота и неделя? Ела ни на гости в Кейп Мей.

Кейп Мей, Ню Джърси, се състоеше от ядро от натруфени викториански и минаващи за модерни позападнали вили, заобиколени от излети като от калъп нови грозни постройки. Естествено, родителите на Браян нямаше как да не притежават една от най-хубавите стари къщи. Зад нея имаше басейн за почивните дни в началото на лятото, когато водата в океана все още не се е стоплила. Денис пристигна късно в събота следобед и намери Браян и дъщерите му да се излежават край басейна, а една изпотена и посипана с ръжда жена, с кафеникава коса, атакуваше маса от ковано желязо с телена четка.

Денис очакваше съпругата на Браян да е жлъчна, стилна и като цяло страхотно парче. Робин Пасафаро носеше жълт клин, бояджийска шапка, тениска на „Филис“ в червено, което изобщо не ѝ отиваше, и ужасни очила. Тя избърса ръка в клина и я протегна към Денис. Поздравът ѝ прозвуча скърцащо и странно официално:

– Много се радвам да се запознаем.

След това веднага се върна към заниманието си.

„И аз не те харесвам“, помисли си Денис.

Шиниъд, кльощаво десетгодишно момиченце, седеше на дъската за скачане с книга в скута. Тя помаха предпазливо на Денис. Ерин, по-малко и по-пълно момиче със слушалки на главата, се беше привела над сгъваема маса и се мръщеше съсредоточено. Подсвирна тихо.

– Ерин разучава чуруликането на птиците – обясни Браян.

– Защо?

– Ами... Май никой не знае.

– Сврака – обяви Ерин. – Гра-гра-гра!

– Хайде, стига толкова за днес – извика баща ѝ.

Ерин свали слушалките, изтича до дъската за скачане и се опита да събори сестра си. Книгата на Шиниъд политна към ръба и момичето я сграбчи с тънката си ръчичка.

– Тате!

– Това е дъска за скачане, а не за четене на книги, мила.

Робин продължаваше да търка масата настървено. Усилията ѝ като че ли бяха изпълнени с негодувание и това нервираше Денис. Браян също въздъхна и погледна жена си.

– Не го ли свърши?

– Искаш да престана?

– Да, ако обичаш.

– Добре. – Робин хвърли четката и пое към къщата. – Денис, да ти донеса ли нещо за пиене?

– Чаша вода, благодаря.

– Ерин, слушай – поде Шиниъд. – Аз ще съм черна дупка, а ти – червено джудже.

– Искам аз да съм черна дупка!

– Не, аз ще съм черна дупка. Червеното джудже обикаля около дупката и тя постепенно го всмуква с мощните си сили на привличане. Черната дупка си седи тук и си чете.

– И накрая сблъскваме ли се? – попита Ерин.

– Да – намеси се Браян, – но до външния свят не достига информация за това. Сблъскването е напълно безшумно.

Робин се върна с цял черен бански. С рязък жест, който беше на косъм от грубостта, връчи водата на Денис.

– Благодаря.

– Пак заповядай! – отвърна Робин.

Свали очилата и се гмурна в дълбокия край. Плуваше по дъното, а Ерин обикаляше в кръг около басейна и издаваше писъци, подходящи за умираща звезда от клас М или S. Робин изскочи в плиткото, изглеждаше беззащитна без очилата си. Сега приличаше повече на жената, която Денис си беше представяла – спускаща се на кичури до раменете коса, искрящи скули и тъмни вежди. Докато тя излизаше от басейна, по ръба на банския се струпаха капчици като мъниста и се стичаха по косъмчетата по слабините.

Старо колебание затисна гърдите на Денис като астма. Имаше нужда да се махне и да се захване с готвене.

– Напазарувах на идване – каза тя на Браян.

– Не е честно да караме госта да работи – отвърна той.

– Не, предложението беше мое, пък и нали ми плащаш.

– Да, така е.

– Ерин, сега ти ще си вирус – извика Шиниъд, плъзвайки се във водата, – а аз ще съм левкоцит.

Денис направи обикновена салата от жълти и червени чери домати. Приготви киноа с масло и шафран и парчета камбала с цветна украса от миди и печени чушки. Почти беше приключила, когато нещо я накара да надникне в няколкото кутии в хладилника, покрити с фолио. Там намери салата, нарязани плодове, обелени царевички и тенджера с (ха, виж ти!) сарми.

Браян пиеше бира сам на верандата.

– В хладилника има приготвена вечеря! Вече има готова вечеря!

– Мда – отвърна той. – Сигурно Робин я е направила, докато с момичетата бяхме на риба.

– Има готова вечеря, а аз току-що направих още една! – Денис се изсмя, беше бясна. – Вие двамата не си ли говорите?

– Всъщност днес не ни беше най-разговорливият ден. Робин имаше работа в градинския си проект и искаше да остане да я свърши. Едва я довлякох тук.

– Мамка му!

– Виж, сега ще изядем твоята вечеря, а нейната ще остане за утре. Вината е изцяло моя.

– Така си е!

Откри Робин на задната веранда, режеше ноктите на Ерин.

– Едва сега видях, че вече си била приготвила вечеря. Браян не ми беше казал.

Робин сви рамене.

– Все тая.

– Не, наистина съжалявам.

– Все тая – повтори Робин. – На момичетата ще им е интересно да опитат какво си сготвила.

– Съжалявам.

– Все тая.

На масата Браян ръчкаше срамежливото си потомство да отговаря на въпросите на Денис. Всеки път когато тя уловеше момичетата да я зяпат, те навеждаха очи и се изчервяваха. Шиниъд като че ли нарочно търсеше вниманието ѝ. Робин се нахрани бързо с наведена глава и обяви, че храната е „вкусна“. Не беше ясно дали грубото ѝ държание е насочено към Браян, или към Денис. Легна си малко след момичетата и на сутринта вече беше отишла на черква, когато Денис стана.

– Един бърз въпрос – рече Браян, докато ѝ наливаше кафе. – Имаш ли нещо против да вземеш мен и момичетата до града довечера? Робин иска да се върне по-рано в градината си.

Денис се поколеба. Имаше чувството, че Робин нарочно я тика в ръцете на мъжа си.

– Не е проблем, ако те притеснява – добави той. – Тя може да вземе автобуса и да ни остави колата.

„Автобусът? Автобусът?!“

Тя се засмя.

– Разбира се, ще ви закарам. – И добави, повтаряйки думите на Робин: – Все тая!

На плажа, докато слънцето прогаряше металносивите сутрешни облаци, тя и Браян гледаха как Ерин се шмугва сред вълните, а Шиниъд копае плитък гроб.

– Аз съм Джими Хофа^40 – заяви Шиниъд, – а вие ще сте мафиотите.

40 Профсъюзен лидер, подозиран във връзки с мафията, изчезнал безследно през 1975 г. – Б. пр.

Захванаха се да я заровят в пясъка, загладиха прохладната камарка на гроба ѝ, потупаха кухините на живото тяло отдолу. Могилката беше геологически активна и се тресеше от малки земетръси, разпростря се мрежа от пукнатини от надигането и спускането на корема на Шиниъд.

– Чак сега осъзнавам – рече Браян, – че си била омъжена за Емил Берже.

– Познаваш ли го?

– Не лично, но знам „Кафе Луш“. Често се хранех там.

– Е, това бяхме ние.

– Две ужасно големи егота в една малка кухня.

– Аха.

– Липсва ли ти?

– Разводът беше най-голямото нещастие в живота ми.

– Това не е отговор на въпроса ми.

Шиниъд бавно унищожаваше саркофага си отвътре, пръстите на краката ѝ се гърчеха на слънцето, изскочи коляно, розови пръстчета надникнаха от влажния пясък. Ерин се хвърли в прибоя, изправи се и отново се хвърли.

„Може и да обикна тези момичета“, помисли си Денис.

Вечерта от къщи се обади на майка си и изслуша, както всяка неделя, жалванията на Инид за прегрешенията на Алфред спрямо здравословната нагласа, здравословния начин на живот, лекарските предписания, строгото придържане към ежедневните навици, установените принципи за дневна активност, диктуваните от здравия разум правила за стълби и стълбища, спрямо цялата обичаща забавленията оптимистична природа на Инид. След петнайсетина изтощителни минути тя привърши и попита:

– А ти как си?

След развода си Денис беше решила да не лъже толкова много майка си и затова сега се насили да сподели пораждащите завист планове за пътешествия. Пропусна единствено подробността, че ще обикаля из Франция с женен мъж; този факт вече вещаеше неприятности.

– О, де да можех да дойда с теб! – възкликна Инид. – Толкова обичам Австрия!

Денис мъжествено предложи:

– Защо не си вземеш месец почивка и не тръгнеш с мен?

– Денис, за нищо на света не бих могла да оставя баща ти сам.

– Той също може да дойде.

– Нали го знаеш какъв е. Отказал се е от сухоземните пътешествия. Краката му не го държат. Така че ти върви и си прекарай чудесно и за мен. Поздрави любимия ми град! И задължително се отбий при Синди Мейснър. Те с Клаус имат шале в Сен Мориц и голям елегантен апартамент във Виена.

За Инид Австрия беше „Синият Дунав“ и „Еделвайс“. Музикалните кутийки във всекидневната – с цветна и алпийска украса – идваха до една от Виена. Инид обичаше да казва, че майката на майка ѝ е била „виенчанка“, защото за нея това беше синоним на „австрийка“, което пък според нея означаваше „от или свързан с Австро-Унгарската империя“ – империя, която при раждането на баба ѝ е заемала земите на север от Прага до Сараево на юг. Денис, която като малка обожаваше Барбара Стрейзънд в „Йентел“ и по-късно си падаше по И. Б. Сингер и Шалом Алейхем, веднъж беше успяла да измъкне от майка си признание, че въпросната баба може да е била и еврейка. Което, както изтъкна тя победоносно, означаваше, че тя и Инид също са еврейки по пряка женска линия. Само че Инид бързо даде назад и отвърна, че всъщност баба ѝ е била католичка.

Денис изпитваше професионален интерес към определени вкусове от кухнята на баба си – ребърца по селски с кисело зеле, цариградско грозде, кнедли, пъстърви и наденички. Кулинарният проблем беше да направи простата централноевропейска храна вкусна за носещите най-малките размери дрехи. Притежателите на титаниева карта не искаха вагнеровски парчета телешко печено или кнедли, нито планини от сметана. Но пък можеше да харесат киселото зеле. То беше идеалният избор за жените с фигури на манекенки и с крака като клечки за зъби: с ниско съдържание на мазнини, с различим вкус и способно на всякакви превъплъщения, готово да се съчетае със свинско, пуешко, пилешко, кестени, да се хвърли слепешката в обятията на маринованата скумрия или пушения лефер...

Денис напусна официално „Маре Скуро“ и отлетя за Франкфурт като служител на Браян Калахан, с кредитна карта на „Американ Експрес“ с неограничен лимит. В Германия за бронята на автомобила ѝ залепваха коли и ѝ премигваха да им направи път, макар че караше със сто мили в час. Във Виена потърси Виена, която не съществуваше. Всичко, което опита, можеше и сама да си го приготви, и то по-добре; една вечер си поръча виенски шницел и си помисли: „И това ми било виенски шницел, друг път!“. Представата ѝ за Австрия беше много по-живописна от самата Австрия. Укорявайки се, че не се държи като истински турист, посети музея за история на изкуството и филхармонията. Стана ѝ толкова скучно и самотно, че накрая се обади на Синди фон Кипел (по баща Мейснър) и прие поканата за вечеря в апартамента със седемнайсет стаи на „Рингщрасе“.

Синди се беше поналяла в кръста и изглеждаше много по-зле, отколкото би трябвало. Чертите ѝ бяха скрити под фон дьо тен, руж и червило. Черните ѝ копринени панталони бяха широки в бедрата и тесни в глезените. Докато докосваше с устни бузите ѝ и преглъщаше сълзотворния ѝ парфюм, Денис изненадано долови лош дъх на немити зъби.

Съпругът на Синди, Клаус, беше като четирикрилен гардероб в раменете, с тесен кръст и смайващо маломерен задник. Дългата поне половин пряка всекидневна на Фон Кипелови беше обзаведена с позлатени кресла, нагласени така, че да не допускат никакво общуване между седящите в тях хора. По стените висяха портрети на предци, както и бронзовият олимпийски медал на Клаус, в рамка, под най-големия полилей.

– Това тук е копие – обясни той. – Истинският е в трезор.

На бюфет от епохата на Луи ХІV имаше поднос с нарязан хляб, изсипана на купчина пушена риба, която приличаше на извадена от консерва риба тон, и неголямо парче ементал.

Клаус извади бутилка от сребърна кофичка с лед и със замах напълни чашите с немско пенливо вино.

– За нашия кулинарен пилигрим – вдигна наздравица той. – Добре дошла в светия град Виена.

Виното беше сладко и твърде газирано, напомняше на спрайт.

– Толкова е готино, че си тук! – възкликна Синди. Защрака бясно с пръсти и от вратата в дъното се втурна една прислужница. – Анерл, миличка – заговори ѝ като на дете домакинята, – помниш ли, че ти казах да поднесеш ръжения, а не белия хляб?

– Да, мадам – отвърна Анерл, която беше на средна възраст.

– Е, това тук е белият! Сега искам да го прибереш и да донесеш ръжения! И изпрати някой да купи бял хляб за после! – Синди се обърна към Денис. – Страшно е мила, но е толкова глупава! Нали, Анерл? Не си ли глупавичка?

– Да, мадам.

– Е, ти знаеш как е, нали си главен готвач – продължи Синди, докато Анерл излизаше. – Всеки ден се сблъскваш с хорската глупост.

– И на всичкото отгоре са не само глупави, но и надменни – додаде Клаус.

– Казваш им какво да направят, а те – точно обратното! Как да не се вбесиш!

– Майка ви изпраща поздрави – вметна Денис.

– Майка ти е толкова готина. Винаги е била мила с мен. Клаус, знаеш ли мъничката миниатюрна къщичка, в която живеехме едно време, когато бях мъничко момиченце? Родителите на Денис ни бяха съседи. Моята майка и нейната все още са добри приятелки. Предполагам, че вашите са си в онази мъничка къщичка, нали?

Клаус се изсмя грубо и се обърна към Денис.

– Знаеш ли какво най-много мразя в Сейнт Джуд?

– Не. Какво?

– Ненавиждам лицемерната демократичност там. Хората в Сейнт Джуд се преструват, че всички са еднакви. Порядъчни и мили. Но хората не са еднакви. Ни най-малко! Има класови различия, расови различия, огромни, непреодолими икономически различия, а те си затварят очите. Преструват се! Забелязала ли си го?

– Имаш предвид различията между майка ми и майката на Синди?

– Не, не познавам майка ти.

– Не, Клаус, познаваш я! – обади се Синди. – Тя беше на приема ни за Деня на благодарността преди три години, помниш ли?

– Е, тогава всички ми се видяха еднакви – отвърна Клаус. – Нали точно това казвам. Как можеш да запомниш някого, когато всички се преструват, че са еднакви?

Анерл се върна с жалкия поднос с друг хляб.

– Ето, опитай от рибата – подкани домакинята. – Шампанското е прекрасно, нали? Съвсем различно! С Клаус преди пиехме по-сухо, но намерихме това и се влюбихме в него.

– Сухото вино е за снобите – отбеляза Клаус. – Познавачите знаят, че кралят – имам предвид прехваленото extra trocken^41 – е гол!

41 Сухо вино (нем.). – Б. пр.

Денис кръстоса крака и рече:

– Майка ми спомена, че си лекар.

– Да, спортна медицина – кимна той.

– При Клаус ходят най-добрите скиори! – заяви Синди.

– Така изплащам дълга си към обществото.

Въпреки молбите на Синди да остане, Денис избяга от „Рингщрасе“ преди девет и на другата сутрин избяга и от Виена, като се насочи на изток през бялата пелена на мъглата в долината по течението на Дунав. Тъй като не можеше да прогони мисълта, че харчи парите на Браян, работеше от сутрин до здрач, обиколи Будапеща квартал по квартал, води си записки за всяко ястие, надничаше в пекарни, малки закусвални и огромни кънтящи ресторанти, крепящи се на ръба на пълна немара. Продължи на изток чак до Рутения, родното място на родителите на бащата на Инид, сега карпатско кътче от Украйна. Не намери и следа от еврейско селище. Евреи имаше само в големите градове. Навсякъде беше пълно с издръжливи безлични неевреи и накрая тя се примири, че навярно точно от тях произлизаше потеклото ѝ. Храната като цяло беше примитивна. Карпатските възвишения, белязани от прободните рани на рудниците за въглища и уранинит, изглеждаха подходящо място за масови гробове на нахвърляни тела, поръсени с негасена вар. Денис видя лица, които приличаха на нейното, но бяха навъсени и преждевременно изхабени. Никой не говореше английски. Не, нямаше корени тук. Това не беше нейната родина.

Отлетя за Париж и се срещна с Браян във фоайето на „Отел де дюз Ил“. През юни беше споменал, че ще вземе цялото си семейство, но беше дошъл сам. Беше облечен в американски панталони и намачкана бяла риза. Денис беше толкова самотна, че едва не му се хвърли на врата.

„Що за идиот – питаше се тя – би пуснал съпруга си в Париж с човек като мен?“

Вечеряха в „Ла Кюйер Кюриоз“, заведение с две звезди в „Мишлен“, което според Денис прекалено се престараваше. Кой би искал да яде прясна жълтоопашата риба или пюре от папая във Франция? От друга страна, беше ѝ писнало от гулаш.

Браян обяви, че изцяло се доверява на преценката ѝ, и я остави да избере виното и да поръча храна за двамата. Когато поднесоха кафето, тя го попита защо Робин не е дошла в Париж.

– Сега е времето за първото бране на тиквички в градинарския ѝ проект – отвърна той с необичайна горчивина.

– Някои хора не обичат да пътуват – отбеляза Денис.

– Робин не беше от тях. Обиколили сме целия Запад и си прекарвахме страхотно. А сега, когато вече спокойно можем да си го позволим, тя не иска да дойде. Все едно е решила да се прави на отшелник.

– Сигурно е шок изведнъж да се сдобиеш с толкова много пари.

– Виж, аз искам само да се забавлявам с тях – отвърна Браян. – Не желая да ставам друг човек. Но няма и да надяна власеница.

– Тя това ли прави?

– Нещастна е от деня, в който продадох компанията.

„Да курдисаме секундомера и да видим колко ще издържи бракът ви“, помисли си Денис.

Докато се разхождаха по кея след вечеря, тя напразно чакаше ръката на Браян да докосне нейната. Той не отлепяше поглед от нея, сякаш за да се увери, че няма нищо против спирането му пред някоя витрина или свърването в някоя странична уличка. Подобно на щастливо пале, Браян можеше да търси одобрение, без да изглежда неуверен. Описа плановете си за „Генератора“ все едно ставаше дума за празненство, което е почти напълно сигурен, че ще ѝ хареса. Очевидно убеден, че постъпва правилно, т.е. както тя иска, се отдръпна от нея, когато се разделиха във фоайето на „Дюз Ил“.

Денис се мъчи десет дни в сиянието на приветливото му внимание. Накрая вече не можеше да се погледне в огледалото, лицето ѝ се струваше погрозняло, гърдите ѝ – провиснали, косата ѝ – разплетена кошница, дрехите – износени от пътуването. Не можеше да повярва, че този нещастен съпруг устоява на чара ѝ. Макар че имаше основания да се дърпа, и то какви! Той беше баща на две прекрасни момичета. А и тя все пак му беше служителка. Уважаваше съпротивата му, вярваше, че точно така трябва да се държат зрелите хора, но ужасно страдаше заради това.

Впрегна цялата си воля в задачата да не се чувства дебела и да мине на диета. Беше ѝ писнало от обеди и вечери, искаше само закуски. Копнееше за франзели, праскови, сухо козе сирене и кафе. Не можеше да гледа как Браян се наслаждава на храната. Мразеше Робин, задето имаше съпруг, на когото може да се довери. Мразеше я и заради грубото ѝ държане в Кейп Мей. Проклинаше я наум, наричаше я курва, заплашваше я, че ще изчука мъжа ѝ. Няколко пъти след вечеря се колебаеше дали да не престъпи личните си правила и направо да се нахвърли на Браян (той със сигурност щеше да се довери на преценката ѝ; ако му позволеше, щеше да скочи в леглото ѝ и запъхтян да ближе ръката ѝ), но пък се чувстваше потисната заради косата и дрехите си. Беше готова да се прибере у дома.

Две вечери преди заминаването, тя почука на вратата му да го повика за вечеря, а той я придърпа в стаята си и я целуна.

Не беше имало никакво предизвестие за тази промяна в намеренията му. Денис спокойно можеше да влезе в изповедалнята в главата си и да заяви: „Нищо не съм направила! Абсолютно нищо! Почуках на вратата и той ми падна на колене!“.

Коленичил, Браян притисна ръцете ѝ към лицето си. Тя го погледна, както преди толкова години беше погледнала Дон Армур. Желанието му беше като прохладен тропически дъжд за повехналата, напукана, телесно изтерзана Денис. Последва го покорно в леглото.

Естествено, бидейки отличник във всичко, Браян умееше и да се целува. Владееше лъкатушещия стил, който тя харесваше. Денис измърмори двусмислено: „Харесвам вкуса ти“. Пръстите му минаха по всички места, които тя очакваше да бъдат погалени. Денис разкопча ризата му. Облиза зърната му с резки движения на миеща се котка. Погали с опитна, извита длан издутината на панталона му. Беше красиво, похотливо игрива и го знаеше. Захвана се с токата, с качулчето и копчетата, после с ластика на боксерките, но постепенно в нея започна да се надига, първоначално едва забележимо, а сетне и ясно, и не само ясно, но и болезнено в натиска си върху перитонеума и очните ябълки, артериите и менингиите нарастващо усещане, приело образа на Робин, че това, което върши, е абсолютно нередно.

В ушите ѝ отекна гласът на Браян. Той вече беше стигнал до въпроса за предпазването. Погрешно беше приел притеснението ѝ за възторг, сгърчването ѝ за подкана. Тя разпръсна заблудата му, като се изтърколи от леглото и се сви в ъгъла на хотелската стая. Каза, че не може да го направи.

Браян мълчаливо седна. Денис хвърли крадешком поглед и се увери, че е надарен точно както можеше да се очаква от мъж, който има всичко. Подозираше, че скоро няма да забрави пениса му. Щеше да се появява пред очите ѝ в най-неподходящи моменти, в съвсем различен контекст.

Тя му се извини.

– Не, права си – отвърна той, както винаги осланяйки се на преценката ѝ. – Чувствам се ужасно. Никога не съм постъпвал така.

– Само че аз съм – каза тя, за да не си помисли, че се е уплашила. – И то не веднъж. Но не искам повече.

– Да, разбира се, права си.

– Ако не беше женен... Ако не бях твоя служителка...

– Виж, ще го преодолея. Отивам в банята. Ще го преодолея.

– Благодаря.

„Какво ми става?“, помисли си част от нея.

Друг глас ѝ отговори: „За първи път в живота си постъпвам правилно“.

Прекара четири нощи сама в Елзас и отлетя за къщи от Франкфурт. Отиде да провери докъде е стигнал екипът на Браян с „Генератора“ по време на отсъствието ѝ и остана смаяна. Вътрешната зала вече беше оформена, бетонната плоча беше излята. Виждаше се какъв ще е крайният ефект: ярък мехур модерност в сумрака на паметник на индустрията. Макар че вярваше в готварските си умения, грандиозното пространство я притесняваше. Съжаляваше, че не беше настояла за по-обикновено място, където да изпъкнат ястията ѝ. Чувстваше се прелъстена и изоставена, сякаш Браян тайно се надпреварваше с нея за вниманието на света. Сякаш през цялото време, по своя приветлив приятелски начин, се е домогвал да направи ресторанта свой, а не неин.

В потвърждение на опасенията ѝ, образът на пениса му наистина я преследваше. Но в същото време тя все повече се радваше, че не беше позволила да ѝ го вкара. Браян разполагаше с много повече преимущества от нея. Беше мъж, беше богат, беше роден с връзки; не беше осакатен от ламбъртовски предразсъдъци и крайни мнения; беше аматьор и нямаше какво да губи, освен парите си, а за да успее, се нуждаеше само от добра идея и човек (тоест нея) за тежката работа. Какъв късмет беше извадила в онази хотелска стая, че беше разпознала в негово лице врага! Само две минути да се беше забавила и щеше да е загубена. Щеше да се превърне в поредното му завоевание, красотата ѝ щеше да отразява неговата неустоимост, талантът ѝ щеше да е само някакво допълнение към славата на ресторанта му. Какъв късмет беше извадила, какъв късмет!

Денис беше убедена, че ако след отварянето на „Генератора“ критиците обърнеха повече внимание на обстановката, отколкото на храната, тя ще е загубила и Браян ще е спечелил. И затова си скъса задника от работа. Когато ребърцата във фурната се зачервяха, тя ги изваждаше и ги нарязваше на тънко по посока на влакното, за да изглеждат добре, като оставяше киселото зеле и сосът да се запекат още малко, за да се подсили землистият аромат на зеле, свинско и ядки, украсяваше чинията с два тестиса от пресни картофи, шепа брюкселско зеле и лъжица сварен бял боб, който леко поръсваше със запържен чесън. Сама си приготвяше прекрасни уханни наденички. Съчетаваше задушени с копър картофи и хубави цели горчиви броколи с приказни свински пържоли, които купуваше от останал от шейсетте години животновъд, който сам колеше животните си, разфасоваше месото и го доставяше на място. Денис го заведе на обяд, посети свинефермата му в Ланкастър и се запозна с въпросните шопари, огледа еклектичната им диета (сварени сладки картофи, пилешки крилца, жълъди и кестени) и обиколи звукоизолираните помещения, където минаваха под ножа. Изтръгна обещание от стария си екип в „Маре Скуро“. Водеше – с парите на Браян – бившите си колеги на оглед на конкуренцията (по-голямата част успокоително невзрачна) и опитваше десерт след десерт, за да види дали някой майстор-сладкар си заслужава да бъде откраднат. Организираше си фестивали за кълцане на месо за сама жена късно нощем. Приготви кисело зеле в двайсетлитрови бидони в мазето. Използва червено зеле, като в армеята накълца къдраво зеле и сложи хвойна и черен пипер. Ускори ферментацията със стоватови крушки.

Браян продължаваше да ѝ се обажда всеки ден, но вече не я вземаше с волвото си и не ѝ пускаше музика. Иззад любезните му въпроси се усещаше отслабващ интерес. Тя препоръча един стар свой приятел, Робърт Зито, за управител на „Генератора“ и им организира среща на обяд, на който Браян остана само половин час. Имал среща в Ню Йорк.

Една вечер Денис го потърси вкъщи и попадна на Робин Пасафаро. Едносричните отговори на Робин – „Добре“, „Все тая“, „Да“, „Ще му предам“, „Добре“ – толкова я подразниха, че нарочно я задържа на телефона. Попита как върви градинарският проект.

– Добре – отвърна Робин. – Ще предам на Браян, че си го търсила.

– Може ли да намина да го видя някой път?

– Защо? – попита неприкрито грубо Робин.

– Ами защото Браян често говори за него – това беше лъжа, той рядко го споменаваше, – интересно ми е – всъщност ѝ се струваше утопичен и налудничав, – а и нали знаеш, обичам зеленчуци.

– Аха.

– Може да намина някой съботен следобед.

– Както искаш.

Денис стовари слушалката върху апарата. Яд я беше на самата себе си, на неубедителността си.

– Можех да преспя с мъжа ти! – измърмори тя. – Но не го направих! Така че какво ще кажеш да се държиш малко по-приятелски, а?

Ако беше малко по-добър човек, може би щеше да остави Робин на мира. Навярно искаше да я накара да я харесва не за друго, а за да ѝ отнеме успокоението на омразата, да спечели съревнованието за уважение. Или пък просто поемаше хвърлената ръкавица. Така или иначе, желанието да бъде харесвана беше неподправено. Преследваше я усещането, че Робин е била в хотелската стая с нея и Браян, напиращото до пръсване усещане за присъствието на Робин в тялото ѝ.

В последната събота от бейзболния сезон тя експериментира в кухнята цял ден – пече пъстърва, разбърка половин дузина салати от кисело зеле, пробваше какво ще се получи, ако добави към мазнината, останала в тигана от сотираните бъбреци, различен алкохол. След това излезе да се поразходи и като осъзна, че върви на запад, пресече „Броуд Стрийт“ и навлезе в гетото на Пойнт Брийз, където се намираше градината на Робин.

Времето беше хубаво. Ранната есен във Филаделфия миришеше на прясна морска вода и на прилив, на постепенен спад в температурата, на тихомълком сдаване на властта от влажните въздушни маси, които бяха спирали ветреца на брега цяло лято. Денис мина покрай възрастна жена с пеньоар, която наблюдаваше как двама омърляни мъже разтоварват стоки от ръждясал плимут. Местните жители като че ли предпочитаха, вместо да слагат щори, да зазиждат прозорците си с газобетонни блокчета. Видя пет опожарени закусвални и пицарии. Схлупени къщички със завеси от чаршафи. Тук-там нов асфалт, който по-скоро подсказваше за подпечатване на окончателна присъда над квартала, отколкото за обещание за подновяване.

Не държеше да види Робин. В известен смисъл дори щеше да се получи по-добре да отбележи точка в своя полза, като остави Робин да разбере от Браян, че Денис си е направила труда да отиде до градината ѝ.

Стигна до парцел, зад чиято телена мрежа имаше камари тор и големи купчини повехнали зеленчуци. В дъното, край единствената останала на улицата къща, някой човъркаше камениста пръст с лопата.

Вратата на самотната къща беше отворена. Чернокожо момиче на двайсетина години седеше на бюро до диван с отвратителна тапицерия и черна дъска на колелца, върху която едно под друго бяха изписани имена (Латиша, Латоя, Тирел) и до тях имаше две колонки ИЗРАБОТЕНИ ЧАСОВЕ и ПАРИ ЗА ПОЛУЧАВАНЕ.

– Търся Робин – каза Денис.

Момичето кимна към отворената задна врата на къщата.

– Отзад е.

Градината беше неугледна, но спокойна. Като че ли се отглеждаха единствено тикви и техните братовчеди, имаше и дълги редове лозници, а миризмата на тор, пръст и есенният ветрец навяваха спомени от детството.

Робин мяташе каменистата пръст в саморъчно направено сито. Ръцете ѝ бяха кльощави, а метаболизмът като на колибри и вместо да загребва пълни лопати, клъвваше по малко и начесто от пръстта. Носеше черна лента на главата и мръсна тениска с надпис „Качествена детска градина: плати сега, за да не плащаш после“. Не изглеждаше нито изненадана, нито зарадвана от появата ѝ.

– Сериозно начинание – рече Денис.

Робин сви рамене, държеше лопатата с две ръце, сякаш за да подчертае, че я чака работа.

– Искаш ли помощ?

– Не. Това трябваше да го свършат хлапетата, но долу край реката има мач. Само поразчиствам.

Удари ситото и пръстта се посипа през дупките. В мрежата останаха тухли и мазилка, буци катран от покриви, клончета от дяволско дърво, изсъхнали котешки изпражнения, парчета стъкло с етикети на „Бакарди“ и „Юнглинг“.

– И какво отглеждате?

Робин отново сви рамене.

– Нищо интересно.

– Е, например?

– Тиквички и тикви.

– Готвя и с едното, и с другото.

– Аха.

– Момичето кое е?

– Имам две помощнички на половин ден. Сара е второкурсничка в „Темпъл“.

– А хлапетата, които е трябвало да са тук?

– Те са на по дванайсет-шестнайсет години от квартала. – Робин свали очилата и обърса потта от лицето с мръсния ръкав. Денис беше забравила или по-скоро никога не беше обръщала внимание колко красива е устата ѝ. – Получават минимални надници плюс зеленчуци, плюс дял от приходите, ако изобщо успеем да продадем нещо.

– Удържаш ли си за разходите?

– Няма да остане нищо.

– Ясно.

Робин извърна глава към редицата умрели къщи с ръждясали тенекиени стрехи от другата страна на улицата.

– Браян казва, че си много амбициозна.

– Така ли?

– Твърди, че не би искал да се изправи срещу теб.

Денис потръпна.

– Не си представял да ти е подчинен.

– Няма такава опасност.

– Нито пък да играе на думи с теб.

– Аха.

– Или на „Стани богат“.

Добре, ясно.

Робин дишаше тежко.

– Все тая.

– Да, все тая.

– Да ти кажа защо не дойдох в Париж. Смятам, че Ерин е още малка. На Шиниъд ѝ беше приятно в художествения лагер, а аз имах страшно много работа тук.

– Разбирам.

– А вие щяхте да си говорите за храна по цял ден. Пък и Браян каза, че пътуването е служебно. Така че...

Денис вдигна очи от пръстта, но не успя да погледне Робин в очите.

– Да, беше служебно.

Робин с треперещи устни промълви:

– Все тая!

Флотилия от облаци с медно дъно, цял комплект „Ривър Уеър“42, се оттегляха на северозапад над гетото. За миг синият фон на небето посивя и се сля със слоестите облачни формации пред него, нощта и денят застинаха в равновесие.

42 Стара марка готварски съдове. – Б. пр.

– Знаеш ли, аз не си падам много по мъжете.

– Моля?

– Вече не спя с мъже. Откак се разведох.

Робин се намръщи, като че ли не можеше да схване смисъла.

– Браян знае ли го?

– Не знам. Не съм му казвала.

Тя осмисли думите ѝ и избухна в смях.

– Ха-ха-ха! Хи-хи-хи!

Смееше се с цяло гърло, малко просташко, но в същото време, помисли си Денис, прекрасно. Смехът отекна в къщите с ръждясали стрехи.

– Горкият Браян! – поклати глава Робин. – Горкият Браян!

Веднага стана по-сърдечна. Остави лопатата и разведе Денис из градината – „моето малко омагьосано царство“. След като видя, че посетителката я слуша внимателно, рискува да покаже ентусиазъм. Ето тук щяла да бъде лехата с аспержи, онези два реда млади круши и ябълки се надявала да оформи за ниско бране, там бил късният слънчоглед, а зад него имало тикви и къдраво зеле. Това лято била заложила само на сигурно с надеждата да зариби ядро от местни младежи и да им се отплати за неблагодарната работа по подготовката и оформянето на лехите, опъването на маркучите, прокарването на вадите, свързването с бидоните за дъждовна вода на покрива.

– Всъщност проектът е чисто егоистичен – каза Робин. – Винаги съм искала голяма градина, а сега терените в центъра на града пустеят. Но хлапетата, които имат нужда да работят с ръцете си и да научат вкуса на пресните плодове и зеленчуци, не го правят. Те са оставени да живеят сами, без надзор. Друсат се, чукат се или ги затварят в класната стая до шест вечерта пред някой компютър. Макар че все още са достатъчно малки да им е забавно да си играят в пръстта.

– Едва ли е толкова забавно като наркотиците и секса.

– Може би е така за деветдесет процента от тях. Но аз искам да има нещо за останалите десет процента. Някаква алтернатива, която не е свързана с компютри. Искам Шиниъд и Ерин да общуват с деца, които не са като тях. Да се научат на труд. Да знаят, че работата не е само щракане с мишката.

– Това е достойно за възхищение.

– Все тая – измърмори Робин, която погрешно беше изтълкувала забележката ѝ.

Денис седна на опакована в найлон бала с торф, докато Робин се измие и преоблече. И може би защото можеше да преброи на пръстите на едната си ръка есенните съботни вечери, прекарани извън кухнята, откак беше навършила двайсет, или пък защото някаква сантиментална част от нея все пак харесваше идеала за равенство, който Клаус фон Кипел намираше за толкова фалшив в Сейнт Джуд, определението, което ѝ се въртеше в главата за родената и израсла в централните части на Филаделфия Робин Пасафаро, беше „провинциалистка от Средния запад“. Под което всъщност разбираше „изпълнена с надежда, ентусиазъм и усещане за принадлежност към общността“.

Вече като че ли не се интересуваше толкова дали ще бъде харесана. Оказа се, че тя е тази, която харесва. Когато Робин излезе и заключи, Денис я попита дали има време да вечерят.

– Браян и баща му заведоха момичетата да гледат „Филис“ – отвърна Робин. – И сигурно пак ще се натъпчат с боклуци на стадиона. Така че, да, свободна съм. Може да вечеряме.

– Имам храна вкъщи – предложи Денис. – Нещо против?

– Каквото и да е. Все тая.

По принцип, ако един главен готвач те покани на вечеря, трябва да се почувстваш поласкан и веднага да го покажеш. Но Робин упорито отказваше да прояви интерес.

Беше се стъмнило. „Катрин Стрийт“ ухаеше на последната събота от бейзболния сезон. Докато вървяха на изток, Робин разказа историята на брат си Били. Денис вече я беше чула от Браян, който обаче беше пропуснал някои подробности.

– Чакай малко – рече тя, – Браян е продал компанията си на корпорация У., а след това Били е нападнал един от вицепрезидентите на У. и ти смяташ, че между двете има връзка?

– Да, за бога! – възкликна Робин. – Затова е толкова ужасно.

– Браян не го спомена.

Робин избухна пискливо:

– Не мога да повярвам! Та точно там е цялата работа! Боже мой! Типично в негов стил е да премълчи. Нали точно това може да му вгорчи живота, както вгорчава моя! Може да му попречи да се забавлява в Париж, да обядва с Харви Кайтел и така нататък! Не мога да повярвам, че не ти е казал.

– Ще ми обясниш ли какъв точно е проблемът?

– Рик Фламбърг ще бъде инвалид цял живот. Брат ми ще остане в затвора следващите десет-петнайсет години, тази ужасна компания корумпира училищата в града, баща ми е на антидепресанти, а Браян вика: „Хей, виж какво направи за нас корпорация У., дай да се преместим да живеем в Мендосино!“.

– Но ти не си сторила нищо лошо – отвърна Денис. – Не си виновна.

Робин се обърна и я погледна в очите.

– Какъв е смисълът на живота?

– Не знам.

– И аз не знам. Но не мисля, че е да спечелиш на всяка цена.

Вървяха мълчаливо. Денис, за която първото място все пак беше важно, мрачно си помисли, че на всичкото отгоре Браян си е намерил жена с принципи и дух.

Но освен това отбеляза, че все пак Робин не изглежда особено лоялна към съпруга си.

Във всекидневната на Денис не се бяха появили нови мебели, откак Емил Берже я беше опразнил преди три години. В състезанието им по саможертва в онези два сълзливи дни тя беше имала двойното преимущество да се чувства по-виновна от Емил и да се е съгласила да задържи къщата. В крайна сметка успя да го накара да вземе всичко, което харесваше или ценеше, и много други неща, които не харесваше, но можеше да са ѝ от полза.

Празнотата в дома ѝ отвращаваше Беки Хемърлинг. Къщата била „студена“, говорела за „себеомраза“, напомняла на „отшелническа килия“.

– Приятно и скромно – заяви Робин.

Денис я настани на половинката маса за пинг-понг, която ѝ служеше за кухненска, отвори бутилка вино за петдесет долара и се зае да я нахрани. Тя нямаше проблеми с теглото си, но ако ядеше колкото Робин, само след месец щеше да се търкаля. Гледаше смаяно как гостенката ѝ, размахвайки лакти, поглъща два бъбрека и домашно приготвена наденица, опитва подред от всичките салати с кисело зеле и маже с масло третата си дебела филия селски ръжен хляб.

Тя самата беше на нокти и почти нищо не хапна.

– Юда е един от любимите ми светци^43 – рече Робин. – Браян казал ли ти е, че ходя на църква?

43 Неговото име носи родният град на Денис, Сейнт Джуд. – Б. пр.

– Да, споменавал е.

– Не се и съмнявам! Не се и съмнявам, че е бил много търпелив и състрадателен! – Тя говореше високо, лицето ѝ беше зачервено от виното. Денис усети пристягане в гърдите си. – Както и да е, една от най-хубавите страни на католицизма е, че има светци като Юда.

– Покровителят на обречените каузи?

– Точно така. За какво е църквата, ако не за загубените каузи?

– Аз съм на този принцип за отборите – каза Денис. – Тези, които печелят, не се нуждаят от помощ.

Робин кимна.

– Знам, че ме разбираш. Но като живееш с Браян, започваш да смяташ, че има нещо нередно в това, да губиш. Не че ще тръгне да те критикува. Напротив, винаги е търпелив, демонстрира подкрепата и обичта си. Браян е страхотен! Всичко му е както трябва! Само че би подкрепил този, който ще спечели. А аз не съм от тези, дето печелят. И не искам да бъда.

Денис никога не би говорила така за Емил. Дори и сега не можеше да го направи.

– Но ти си от тези, дето печелят – продължи Робин. – Затова, честно казано, те възприех като моя потенциална заместничка. Реших, че си следващата на опашката.

– Не съм.

– Хи-хи-хи! – избухна в смущаващия си самодоволен писклив смях Робин.

– Не че защитавам Браян – обади се Денис, – но не мисля, че той иска от теб да бъдеш Брук Астор^44. Според мен ще е доволен и на обикновена буржоазка.

44 Роберта Брук Астор (1902–2007), една от най-богатите жени в САЩ, известна със своята благотворителност. – Б. пр.

– Това бих могла да го преглътна. Искам ето такава къща. Харесва ми, че кухненската ти маса е всъщност сгъната наполовина маса за пинг-понг.

– Твоя е за двайсет долара.

– Браян е чудесен. Той е човекът, с когото исках да прекарам живота си, той е баща на децата ми. Проблемът е в мен. Аз не мога да отговоря на очакванията му. Аз ходя на вероучение. Извинявай, имаш ли някакво яке? Умирам от студ.

Свещите попукваха на октомврийския ветрец. Денис донесе любимото си джинсово яке, старо „Ливайс“, с вълнена подплата; забеляза как стърчи на по-късите ръце на Робин, как провисва на мършавите ѝ рамене, като яке на футболист, наметнато от приятелката му.

На следващия ден тя го облече и ѝ се стори, че сега е по-меко и по-леко. Вдигна яката и се сгуши в нея.

През следващите месеци имаше много работа, ала въпреки това от години не беше разполагала с толкова свободно време и с толкова гъвкава програма. Започна да се отбива в градината на Робин с приготвена храна. Веднъж отиде в къщата на „Панама Стрийт“, Браян го нямаше и тя остана да преспи. Няколко дни след това, Браян се прибра вечерта и я завари да приготвя мадлени с момичетата, но реагира така, все едно я е виждал в кухнята стотици пъти.

Целият ѝ живот я беше подготвил да се появява късно в семейство от четирима и да се превръща във всеобща любимка. Следващото ѝ завоевание на „Панама Стрийт“ беше сериозната читателка, малката дизайнерка Шиниъд. Денис я водеше по магазините в съботите. Купуваше ѝ дрънкулки, една стара тосканска кутийка за бижута, диско албуми от средата на седемдесетте, илюстрирани издания за костюми и Антарктика, за Джаки Кенеди и корабостроителство. Помагаше на Шиниъд да подбере по-големи, по-лъскави и не толкова скъпи подаръци за Ерин. Шиниъд, също като баща си, имаше добър вкус. Носеше черни джинси, джинсови поли и сака, сребърни гривни и дълги нанизи с мъниста. След пазаруването се прибираха в кухнята на Денис и там белеше картофи или изрязваше бухтички, докато готвачката измисляше лакомства за детското небце: резенчета круша, ивици домашно приготвена мортадела, шербет от черен бъз в миниатюрна купичка, равиоли с агнешко, зехтин и мента, кубчета пържена царевична каша.

В редките случаи – например по сватби, – в които Робин и Браян все още излизаха заедно, Денис бавеше момичетата на „Панама Стрийт“. Научи ги да приготвят паста със спанак и да танцуват танго. Слушаше Ерин да изброява американските президенти един след друг. Помагаше на Шиниъд да рови из скриновете в търсене на дрехи.

– Аз и Денис ще бъдем етнолози – каза Шиниъд, – а ти, Ерин, може да си виетнамка.

Докато гледаше как Шиниъд измисля за Ерин виетнамска носия или как танцува на парче на Дона Съмър с лениви, полуотегчени, обрани движения, като едва отлепя пети от пода, леко завърта рамене и отмята коса (а през това време Ерин упражняваше епилептични припадъци), Денис усещаше как нараства обичта ѝ не само към момичето, но и към родителите му, които бяха успели да го възпитат така.

Робин обаче не беше толкова трогната.

– Разбира се, че ще те обичат – заяви тя. – Ти не се мъчиш да срешиш косата на Шиниъд. Не се карате по половин час какво точно означава да си оправиш леглото. Никога не си виждала бележките ѝ по математика.

– Не са ли добри? – попита влюбената бавачка.

– Кошмарни са! Може би трябва да я заплашим, че ако не ги оправи, няма да ѝ позволим да се вижда с теб.

– О, недей!

– Защо не се опиташ да поупражнявате малко деленето с нея?

– Готова съм на всичко.

Една ноемврийска неделя, когато петчленното семейство се разхождаше във „Феърмаунт Парк“, Браян каза на Денис:

– Робин май наистина се е привързала към теб. В началото се съмнявах, че ще те приеме.

– Аз я харесвам много – отвърна тя.

– Мисля, че преди ти се дразнеше малко.

– И имаше основания. Нали?

– Не съм ѝ казвал нищо.

– Благодаря.

На Денис не ѝ убягна, че качествата, които можеха да помогнат на Браян да мами жена си – самочувствието му на богопомазан, ретривърското му убеждение, че каквото и да стори, е правилно и за доброто на всички, – в същото време улесняваха и Робин, ако тя решеше да му изневери. Денис усещаше, че Браян несъзнателно я е причислил за придатък на съпругата си и тъй като Робин се радваше на безкритичното му одобрение, той не смяташе за нужно да отделя време и усилия за тревоги и притеснения за тях двете.

Той като че ли беше гласувал подобно абсолютно доверие и на приятеля на Денис, Роб Зито, на когото беше възложил управлението на „Генератора“. Браян продължаваше да следи подготовката, но като цяло, докато навън застудяваше, него го нямаше. Денис за кратко се зачуди дали не е хлътнал по друга жена, но новата му страст се оказа независимият филмов продуцент Джери Шварц, прочут с изключителния си вкус в музиката към филмите си и с уменията си да намира финансиране за артистичните си проекти. („Филм, на който човек ще се наслади най-добре – пишеше „Ентъртейнмънт Уикли“ за мрачната и пълна с насилие лента на Шварц „Муди Фрут“ – със затворени очи.“) Браян, който беше ревностен почитател на музиката към филмите на Шварц, се беше появил като спасител с изключително важните петдесет хиляди долара преди започването на снимките на последния му проект: осъвременен вариант на „Престъпление и наказание“, в който Разколников (в ролята Джовани Рибиси) беше млад анархист и фанатичен меломан в подземния живот в Северна Филаделфия. Докато Денис и Роб Зито вземаха решения за оборудването и осветлението на „Генератора“, Браян съпровождаше Шварц и Рибиси на снимачната площадка в гетото в Найстаун, разменяше с режисьора дискове от еднакви класьори и вечеряше в „Пастис“ в Ню Йорк с него и с Грейл Маркъс или пък със Стивън Малкмъс.

Денис несъзнателно беше стигнала до заключението, че Браян и Робин вече не правят секс. И затова, когато на Нова година ги завари да се натискат в кухнята на „Панама Стрийт“, където се бяха събрали четири семейства с по няколко деца, тя измъкна палтото си изпод купчината на закачалката и избяга. Повече от седмица не намери сили да се обади на Робин или на момичетата. Беше хлътнала по нормална жена, омъжена за мъж, с когото самата Денис с радост би минала под венчило. Напълно безнадежден случай. Свети Юда дал, свети Юда взел.

Робин сложи край на мораториума ѝ с обаждане по телефона.

– Знаеш ли за какво става дума във филма на Джери Шварц? – изкрещя тя без предисловия.

– Ъъъ, Достоевски в Джърмантаун?

– Знаела си! А защо на мен никой не ми каза? Пазел го е в тайна, защото е знаел какво ще си помисля!

– Успокой се, става дума за филм, в който Джовани Рибиси играе голобрад Разколников.

– Съпругът ми – продължи Робин – е дал петдесет хиляди долара, получени от корпорация У., за филм за анархист от Северна Филаделфия, който разбива главите на две жени и заради това отива в затвора! Кефи се колко е готино да се шляе с Джовани Рибиси и Джери Шварц, Иън как-беше и Стивън забравих-му-фамилията, а брат ми, който е анархист от Северна Филаделфия и е разбил черепа на...

– Да, схванах – прекъсна я Денис. – Май наистина е малко нетактично.

– Не става дума само за тактичност – отвърна Робин. – Според мен той просто ми е бесен, макар че не го съзнава.

От този ден насетне Денис се превърна в подстрекател към изневяра. Установи, че като оправдава дребните прояви на нетактичност на Браян, подтиква Робин към по-тежки обвинения, с които после самата тя неохотно се съгласяваше. Изслушваше я търпеливо. Стана най-верният ѝ душеприказчик. Затрупваше я с въпросите, които Браян не задаваше: за Били, за баща ѝ, за църквата, за плановете ѝ за градинарския проект, за петте-шестте хлапета, на които мухата на градинарството им беше влязла в главата и щяха да се върнат следващото лято, за романтичните и академичните трепети на младите ѝ помощнички. Отиде на вечерната среща за избор на семена в градината и успя да разпознае по лице любимите хлапета на Робин. Упражняваше деленето с Шиниъд. Насочваше разговора към филмови звезди, популярната музика и висшата мода – най-неприятните теми за брака на Робин. Някой неопитен свидетел би решил, че тя просто се стреми към по-близко приятелство, но Денис беше виждала как се храни Робин, познаваше апетита ѝ.

Проблем с канализацията забави отварянето на „Генератора“ и Браян се възползва от тази възможност да отиде на филмовия фестивал в Каламазу с Джери Шварц, а Денис – да прекара пет денонощия с Робин и момичетата. Последната вечер тя се колеба дълго във видеотеката. Накрая се спря на „Почакай да се стъмни“ (отвратителен подлец и хитрата Одри Хепбърн, която приличаше малко на Денис Ламбърт) и „Нещо диво“ (страхотната игрива Мелани Грифит освобождава Джеф Даниълс от оковите на разпаднал се брак). Още щом видя заглавията, Робин се изчерви.

След първия филм, малко след полунощ, както си седяха на дивана във всекидневната с по чаша уиски, Робин с още по-писклив от обикновено глас помоли за позволение да ѝ зададе един личен въпрос.

– Колко пъти за... да речем, за седмица, го правехте с Емил?

– Не ме питай мен кое е нормално – отвърна Денис. – Виждала съм нормалното само в огледалото.

– Знам, знам. – Робин се взираше напрегнато в синия екран на телевизора. – Но кое според теб е нормалното?

– Ами мисля си, че тогава бях с впечатлението – в главата ѝ отекваше: „Посочи по-голямо число, посочи по-голямо число!“, – че три пъти седмично е добре.

Робин шумно въздъхна.

Квадратен сантиметър от лявото ѝ коляно се допря в дясното коляно на Денис.

– И все пак, за теб кое е нормално?

– За някои хора сигурно е нормално веднъж дневно.

– Не е зле. – Гласът на Робин звучеше пресипнало, все едно тя схрускваше с мъдреците си ледено кубче. – На мен би ми харесало.

В допирната точка на коленете Денис усещаше едновременно изтръпване, боцкане и парене.

– Да разбирам ли, че при вас не е така?

– По-скоро е два пъти в месеца – процеди през зъби Робин. – Два пъти в месеца!

– Мислиш ли, че Браян си има друга?

– Не знам какво прави. Но не го прави с мен. Чувствам се като изрод.

– Не си изрод. Напротив.

– Кой беше другият филм?

– „Нещо диво“.

– Все тая. Пускай го.

През следващите два часа вниманието на Денис беше съсредоточено върху ръката, която беше отпуснала върху възглавницата досами Робин. На ръката не ѝ беше удобно да е там, искаше да бъде прибрана, но Денис не желаеше да се откаже от трудно завоюваната територия.

Когато филмът свърши, погледаха телевизия, а след това мълчаха непоносимо дълго, пет минути или пък година, но Робин все така не захапваше топлата петпръста примамка. В този момент Денис би дала какво ли не за малко агресивна мъжка сексуалност. За сравнение, десетте дни, в които беше чакала Браян да ѝ посегне, сякаш бяха минали като миг.

В четири сутринта, замаяна от умора и разочарование, тя стана да си ходи. Робин се обу, сложи си розовото шушляково яке и я изпрати до колата. Едва тук най-сетне хвана ръката ѝ. Потърка дланта ѝ със сухите си палци. Страшно се радвала, че Денис ѝ е приятелка.

„Продължавай в същия дух – окуражи се Денис. – Дръж се сестрински.“

– И аз се радвам – отвърна тя.

Робин издаде познатото хихикане, което Денис вече разпознаваше като израз на смущение.

– Хи-хи-хи!

Сведе поглед към ръката ѝ, която не спираше да мачка.

– Ще е забавно, ако аз изневеря на Браян, вместо той – на мен, нали?

– О, боже! – неволно възкликна Денис.

– Спокойно – Робин затвори юмрук около показалеца ѝ и го стисна здраво, трескаво. – Шегувам се.

Денис я зяпаше ококорено. „Чуваш ли се какви ги говориш? Съзнаваш ли какво правиш с пръста ми?“

Робин вдигна дланта ѝ към устата си, захапа я с меките възглавнички на устните, гризна я лекичко, след това я пусна и се дръпна. Пристъпи от крак на крак.

– Чао!

На другия ден Браян се върна от Мичиган и сложи край на веселбата на „Панама Стрийт“.

Денис отлетя за Сейнт Джуд за почивните дни за Великден и Инид, като детско пиано с един работещ клавиш, всеки ден ѝ повтаряше историята на старата си приятелка Норма Грийн и нейната трагична връзка с женен мъж. За да смени темата, Денис отбеляза, че Алфред изглежда по-жив и по-бодър, отколкото Инид го представяше в писмата и неделните си обаждания.

– Когато си тук, той се стяга – отвърна майка ѝ. – Останем ли сами, е невъзможен.

– Може би защото само му мърмориш.

– Денис, ако живееш с човек, който по цял ден дреме в креслото си...

– Майко, колкото повече мърмориш, той толкова повече се съпротивлява.

– Не го виждаш, защото си тук само за няколко дни. На моята глава се струпва всичко. И не знам какво ще правя.

„Ако живеех с човек, който постоянно и истерично ме критикува – помисли си Денис, – и аз щях по цял ден да дремя в креслото.“

Когато се прибра във Филаделфия, кухнята на „Генератора“ най-сетне беше оборудвана. Животът на Денис се върна към обичайния си налудничаво забързан ритъм, тя събра и обучи екипа си, покани финалистите от надпреварата за сладкари да премерят сили в състезание един срещу друг, решаваше хиляди проблеми с доставките, менюто, храната и цените. По отношение на грандиозната архитектура ресторантът напълно оправдаваше страховете ѝ, но за първи път в кариерата си Денис беше изготвила съвсем сама меню и в него имаше поне двайсет призьора. Храната беше тристранен разговор между Париж, Болоня и Виена, конферентен диалог със Стария континент с нейната запазена марка – поставяне на акцент върху вкуса, вместо върху външния блясък. Видя Браян отново на живо – през последните дни беше свикнала да си го представя през погледа на Робин – и си спомни колко го харесваше. В известна степен се пробуди от бляна си по покоряване. Докато шеташе покрай печката „Гарланд“, гонеше хората си и остреше ножовете, си мислеше колко вярна е поговорката: „Празните ръце работят за дявола“. Ако се трудеше усилено, както предписваше Бог, нямаше да има време да тича след чужди жени.

Превключи на режим на пълно избягване, стоеше в кухнята от шест сутринта до полунощ. С всеки изминал ден далече от омаята на тялото на Робин и неговата топлина, нарастваше готовността ѝ да си признае колко не харесва притеснителността на Робин, грозната ѝ прическа и долнопробните дрехи, скърцащия като ръждясали панти глас и насиления смях, цялостната ѝ неготиност. Сега Денис разбираше по-добре благосклонното пренебрежение на Браян към съпругата му, обезоръжаващата нагласа „Да, Робин е страхотна“. Робин наистина беше страхотна, но въпреки това, ако си женен за нея, би се нуждал от малко почивка от трескавата ѝ енергичност, би се наслаждавал на няколко дни сам в Ню Йорк, Париж, Сънданс...

Само че вече нямаше връщане назад. Хвърлените от Денис семена на изневярата бяха покълнали в благодатна почва. Робин започна да я преследва и настойчивостта ѝ беше още по-дразнеща заради срамежливостта и извиненията, които я придружаваха. Идваше в „Генератора“. Водеше я на обяд. Обаждаше ѝ се в полунощ и бъбреше за изключително досадни теми, от които навремето Денис се беше преструвала, че се интересува. Издебваше я у дома в събота следобед и пиеха чай на сгънатата маса за пинг-понг, червеше се и хихикаше.

Докато чаят изстиваше, част от Денис си мислеше: „По дяволите, тя май наистина е хлътнала по мен!“. Представяше си – като реална заплаха или надвиснала беда – кошмарните обстоятелства: „Тя иска секс всеки ден“. И също така: „Боже господи, как само се храни!“. Или: „Не съм лесбийка!“.

Но в същото време друга част тръпнеше – в буквалния смисъл на думата – от желание. За първи път виждаше толкова ясно каква болест е сексът, каква сбирщина от телесни симптоми, никога преди не беше вехнала и линяла по някого, както сега по Робин.

При едно затишие в разговора, под масата за пинг-понг Робин сграбчи обутия в елегантна обувка крак на Денис между своите очукани бели кецове с лилаво-оранжеви лентички. След миг се пресегна и хвана ръката ѝ. Лицето ѝ пламна, все едно беше получила удар.

– Ъъъ... – измънка тя, – мислех си...

„Генераторът“ отвори врати на 23 май, точно година, откак Браян беше започнал да плаща високата заплата на Денис. Откриването закъсня с една седмица, така че Браян и Джери Шварц да могат да посетят фестивала в Кан. Докато го нямаше, Денис се отплащаше на щедростта и доверието му, като всяка вечер отиваше на „Панама Стрийт“ и спеше с жена му. Струваше ѝ се, че ѝ е останал мозък колкото в телешка глава от някое от съмнителните месарски магазинчета на „Девета“, но не беше толкова уморена, колкото си мислеше в началото. Една целувка и докосване по коляното бяха достатъчни да събудят тялото ѝ. Чувстваше се въодушевена, съживена, пришпорвана от призрака на всяка плътска изневяра, която беше отказала по време на брака си. Затваряше очи, надвесена над гърба на Робин, полагаше глава между лопатките ѝ, ръцете ѝ обхващаха гърдите на Робин, които бяха кръгли, плоски и неочаквано леки; все едно беше котенце, играещо си с два тампона за грим. Дремваше няколко часа и след това се изсулваше изпод чаршафите, отключваше вратата, която Робин вечер залостваше, за да не ги изненадат Ерин или Шиниъд, и треперейки, се прокрадваше навън във влажната филаделфийска зора.

Браян беше пуснал реклами за „Генератора“ в местните седмични и месечни издания, а след това клюката бързо тръгна и по интернет, но двайсет и шестте резервации за обяд и четирийсет и петте за вечеря в първия ден не представляваха никакъв проблем за кухнята на Денис. Остъкленият салон, увиснал в синкавия отблясък на ефекта на Черенков, беше за 140 маси, Денис беше готова да посреща по 300 души на вечер. Браян, Робин и момичетата дойдоха да вечерят в събота и за кратко се отбиха в кухнята. Денис направи добро впечатление с непринуденото си държане с момичетата, а Робин, която изглеждаше страхотно с алено червило и къса черна рокля, вдигна акциите на Браян.

Денис се мъчеше да се помири със строгите гласове в главата си. Напомняше си, че Браян ѝ беше паднал на колене в Париж, че тя не правеше нищо повече от това, да играе по неговите правила, че беше изчакала Робин да стори първата крачка. Но дребнавото извъртане „не по врат, а по шия“ не можеше да обясни пълното и абсолютно отсъствие на угризения. Когато разговаряше с Браян, беше разсеяна и завеяна. Схващаше смисъла на думите му в последния момент, все едно той ѝ говореше на френски. Имаше основания да изглежда изтощена, разбира се – спеше по четири часа нощем, а кухнята работеше под пълна пара, – пък и Браян, погълнат от филмовите си проекти, лесно можеше да бъде заблуден, точно както тя беше очаквала. Но май не ставаше дума точно за „заблуда“. По-скоро Денис като че ли страдаше от раздвоение на личността. Тайната ѝ връзка беше като насън, развиваше се в онова заключено и звукоизолирано кътче на мозъка, в което, раснейки в Сейнт Джуд, Денис се беше научила да крие желанията си.

В края на юни критиците налетяха „Генератора“ и си тръгнаха доволни. „Инкуайърър“ говореше за брак: единението на „абсолютно уникално“ място със „сериозна и вкусна храна“, приготвена от „перфекциониста“ Денис Ламбърт, като резултатът от този брак било едно изживяване, което „всеки трябва да опита“ и което „собственоръчно“ поставяло Филаделфия „на картата на модерната елегантност“. Браян беше на седмото небе, но Денис се ядоса. Според нея възвишеното хвалебствие изкарваше ресторанта ѝ долен и простоват. Преброи четири абзаца за архитектурата и декора, три абзаца общи приказки, два за обслужването, един за виното, два за десертите и само седем за нейните ястия.

– Изобщо не са споменали киселото ми зеле! – възкликна тя, като едва не се разплака от гняв.

Телефонът за резервации звънеше денонощно. Денис нямаше време да си вдигне главата от печката, но Робин ѝ се обаждаше всеки предобед или следобед на отделната линия на главния готвач, гласът ѝ писклив от срамежливост, ритъмът синкопиран от притеснение: „Ами... чудех се... мислиш ли... дали ще мога да те видя за малко?“. И вместо да откаже, Денис винаги се съгласяваше. Продължаваше да оставя на помощниците си или напълно да отлага важните експерименти, деликатната обработка на продуктите и поръчките на доставчиците, за да се измъкне и да се срещне с Робин в близкия парк на брега на Шуйкил. Понякога само седяха на пейка, дискретно се държаха за ръце и макар че разговорите не по работа в работно време ужасно изнервяха Денис, обсъждаха чувството за вина на Робин и липсата му в шизофреничното съзнание на Денис, какво означаваше това, което правеха, как точно се беше случило. Но разговорът бързо замираше. Гласът на Робин по телефона започна да означава единствено език. След първите една-две думи Денис изключваше. Езикът и устните на Робин продължаваха да образуват словосъчетанията, диктувани от съответната за деня неотложна необходимост, но в ушите на Денис те говореха другия език на лъкатушенето и криволиченето, който тялото ѝ интуитивно разбираше и самоволно му се подчиняваше; понякога така се разтапяше от този глас, че усещаше пробождане в слабините и се превиваше на две; през следващия час за нея не съществуваше нищо друго освен езика; нямаше продукти, нито печени с масло фазани, нито неплатени доставки; изскачаше от „Генератора“ като хипнотизирана, без никаква мисловна дейност, почти не долавяше шума на външния свят (добре поне, че другите шофьори спазваха основните правила за движение). Колата ѝ се плъзгаше по разтопените асфалтирани улици като език, нозете ѝ като два езика ближеха плочките на тротоара, вратата на къщата на „Панама Стрийт“ я поглъщаше като уста, персийската пътека в коридора пред голямата спалня я примамваше като език, скритото под завивките и възглавниците легло също беше като голям мек език, молещ да бъде натиснат надолу, а след това...

Това със сигурност беше съвсем ново изживяване. Денис никога не беше копняла толкова силно за нещо, още по-малко за секс. Когато беше омъжена, възприемаше оргазма като неприятно, но необходимо през определени интервали домакинско задължение. Готвеше по четиринайсет часа и редовно заспиваше с дрехите си. Нямаше никакво желание късно вечер да изпълнява сложна и времеемка рецепта за ястие, на което, така или иначе, беше твърде уморена, за да се наслади. Предварителната подготовка беше минимум петнайсет минути, ала въпреки това самото приготвяне рядко ставаше бързо. Тиганът беше прекалено нагрят, огънят беше твърде силен или пък твърде слаб, лукът не се зачервяваше или пък загаряше веднага; трябва да оставиш настрани съда да се охлади, след което да започнеш отначало, разменяйки ядни реплики с вече разгневения и нетърпелив заместник главен готвач, и неизбежно месото излиза жилаво и на конци, сосът се пресича от многократното разреждане и изваряване, а и е толкова кошмарно късно, очите парят и смъдят, и да, добре, стига да се постараеш, може и да успееш да поднесеш готовото ястие в чинията, макар изобщо да не е за пред хора; накрая просто преглъщаш („Добре – мислиш си, – свърши се!“) и заспиваш, въпреки болката. Изобщо не си заслужаваше усилията. Но Денис ги полагаше веднъж седмично или на десетина дни, защото оргазмът ѝ беше важен за Емил и тя се чувстваше длъжна. Него можеше да го задоволява умело и безпогрешно (и не след дълго и със затворени очи), все едно застройваше супа, и колко гордост, колко наслада намираше в упражняването на уменията си! Емил обаче като че ли беше убеден, че без няколко потрепвания и полунасилени въздишки от нейна страна бракът им ще е в опасност, и въпреки че последвалите събития доказаха, че е сто процента прав, в годините преди появата на Беки Хемърлинг Денис не можеше да не изпитва смазваща вина, принуда и негодувание по отношение на оргазма.

Робин беше prêt-à-manger^45. Не ти трябва рецепта, не ти трябва подготовка, за да изядеш една праскова. Ето прасковата и хоп, ето ти и насладата. Денис беше усетила намек за подобна лекота с Хемърлинг, но едва сега, на трийсет и две години, най-сетне разбра в какво е цялата работа. И след като разбра, всичко отиде по дяволите. През август момичетата бяха на лагер, Браян замина за Лондон и щом главният готвач на най-нашумелия нов ресторант в района станеше от леглото, след миг се озоваваше на килима, облечеше ли се, започваше да се съблича, успяваше да стигне в бягството си чак до входната врата, но там облягаше гръб на нея; с омекнали колене и присвити очи се довлачваше в кухнята, в която беше обещала да се върне след четирийсет и пет минути. Резултатът беше плачевен. Ресторантът затъваше. Получаваха се задръствания по линията, забавяния при сервирането. На два пъти трябваше да задрасква ястия от менюто, защото изоставеният на произвола персонал нямаше време за подготовка. Но Денис продължаваше да се измъква навън насред втория наплив за вечерта. Спускаше се с колата по „Крек Хевън“, надолу по „Джънк Роу“ и покрай „Блънт Али“ до градината, където Робин опъваше одеяло. По-голямата част от парцела беше наторена, разкопана и засадена. От автомобилни гуми стърчаха домати, оградени от телени мрежи. Прожекторите и лампичките по крилата на кацащите самолети, приглушените от смога съзвездия, радиоактивният блясък на козирките на „Ветеранс Стадиум“, светкавиците над Тиникъм, луната, на която мръсният Камдън придаваше жълтеничав вид, всички тези приглушени градски светлинки хвърляха отблясъци по невръстни патладжани, млади чушки, краставици и царевици, пъпеши. Денис, гола насред града, се изтърколи от одеялото върху изстиналата земя, наскоро прекопана смесица от пръст и тор. Положи буза и забоде ухаещи на Робин пръсти в нея.

45 Готов за ядене (фр.). – Б. пр.

– О, боже, дръпни се! – изписука Робин. – Тук сме посели маруля!

После Браян се върна и те започнаха да рискуват. Веднъж се наложи Робин да обяснява на Ерин, че на Денис ѝ прилошало и затова е трябвало да полегне на спалнята. Друг път се затвориха в килера на „Панама Стрийт“, докато Браян четеше на глас Е. Б. Уайт на десетина метра от тях. Накрая, седмица преди Деня на труда, една сутрин облегалката на стария дървен стол в директорския кабинет на Робин не издържа тежестта им. Двете се строполиха на пода и избухнаха в смях, но в този миг чуха гласа на Браян.

Робин скочи, отключи и отвори вратата с едно движение, за да прикрие заключването. Браян носеше кошница с петнисти, зелени, възбуждащо сочни тиквички. Беше изненадан – но радостен, както винаги, – че вижда Денис.

– Какво става тук?

Денис беше коленичила до бюрото с извадена от панталоните риза.

– Столът се счупи. Оправях Робин... Оправях стола на Робин – бързо се поправи тя.

– Помолих Денис да го погледне – изписука Робин.

– А ти какво правиш тук? – попита любопитно Браян Денис.

– Ами и аз като теб – отвърна тя. – Дойдох за тиквички.

– Сара каза, че няма никой.

Робин пое към вратата.

– Ще ида да поприказвам с нея. Би трябвало да знае кога съм тук.

– Как е успяла да го счупи? – зачуди се на глас Браян.

– Не знам – отвърна Денис. Едва се сдържаше да не заплаче като дете, хванато в беля.

Браян вдигна облегалката на стола. Досега не беше забелязвала приликата му с баща ѝ, но изведнъж я прониза усещането колко напомняше на Алфред в състраданието, с което оглеждаше счупения предмет.

– Здрав дъб – отбеляза той. – Странно е как така се е счупил.

Тя се надигна от пода и отнесено излезе в коридора, като в движение запаса ризата в панталоните си. Вървя на автопилот чак до колата. Пое нагоре по „Бейнбридж Стрийт“ към реката. Отби до металната мантинела и вдигна крак от съединителя, без да завърти ключа, колата подскочи към мантинелата и двигателят угасна. Едва сега Денис се сломи и заплака за счупения стол.

Върна се в „Генератора“ с прояснена глава. По всички фронтове цареше хаос. Имаше съобщения от критик от „Таймс“, от редактор в „Гурме“, от поредния ресторант, който се надяваше да отмъкне главния готвач на Браян. Патешки гърди и свински пържоли на стойност хиляди долари се бяха развалили в големия хладилник. Всички в кухнята знаеха, но никой не беше казал, че в тоалетната за служителите е била намерена употребявана спринцовка. Сладкарят твърдеше, че ѝ е оставил няколко написани на ръка бележки, вероятно свързани със заплатата му, които Денис не помнеше да е виждала.

– Защо никой не си поръчва ребърца по селски? – попита тя Роб Зито. – Защо сервитьорите не предлагат моите невероятно вкусни ребърца по селски?

– Американците не обичат кисело зеле – отвърна Зито.

– Друг път! Мога да се огледам в празните чинии, които се връщат в кухнята, когато някой си поръча ребърца. Дори съм си броила миглите в тях.

– Възможно е да е имало някакви германци – рече той. – Нямам друго обяснение за тези облизани чинии, освен присъствието на германци.

– А не е ли възможно ти лично да не обичаш кисело зеле?

– Има странен вкус – отвърна той.

Робин не я потърси, но и Денис не ѝ се обади. Даде интервю за „Таймс“ и позволи да я снимат, поизчетка егото на сладкаря, остана късно вечерта и тайно изхвърли разваленото месо, уволни мияча на чинии, който се друсаше в тоалетната, обед и вечер патрулираше из кухнята и отстраняваше възникналите проблеми.

В Деня на труда: мъртвило. Насили се да излезе от работа и пое по нагорещените улици на празния град, самотата я накара да обърне към „Панама Стрийт“. Когато видя къщата, устата ѝ се напълни със слюнка. Каменната фасада все още ѝ приличаше на лице, вратата все още беше език. Колата на Робин беше на улицата, тази на Браян я нямаше; бяха отишли до Кейп Мей. Денис позвъни, макар че по прашния праг си личеше, че вътре няма никого. Влезе с ключа, на който беше написала Р/Б. Изкачи се по стълбището до голямата спалня. Скритият скъп климатик работеше, пещерният хлад мереше сили със септемврийското слънце. Легна на неоправеното голямо легло и си припомни аромата и спокойствието в летните следобеди в Сейнт Джуд, когато оставаше сама у дома и за няколко часа можеше да прави каквото си поиска. Погали се. Лежеше на измачканите чаршафи, резенче светлина падаше на гърдите ѝ. Задоволи се отново и широко разпери ръце. Под възглавницата пръстите ѝ докоснаха нещо шумолящо като опаковка на презерватив.

И наистина беше опаковка на презерватив. Разкъсана и празна. Тя изстена на глас, представяше си проникването, за което той свидетелстваше. Притисна пръсти към слепоочията си.

Скочи от леглото и поглади роклята по бедрата си. Огледа завивките за други отвратителни изненади. Да, беше съвсем естествено една женена двойка да прави секс. Нямаше нищо чудно. Но Робин ѝ беше казала, че вече не пие противозачатъчни, тъй като почти не се любят с Браян; през цялото лято Денис не беше видяла, вкусила, подушила и следа от съпруг по тялото на любовницата си, беше си позволила да забрави очевидното.

Коленичи пред кошчето за боклук до гардероба на Браян. Побутна настрани носни кърпички, билети, парчета конец за почистване на зъби и намери още една опаковка от презерватив. Омраза към Робин, омраза и ревност я връхлетяха като мигрена. В банята откри още две опаковки и един вързан използван презерватив в кошчето под мивката.

Удари с юмруци слепоочията си. Чуваше как свисти дъхът ѝ през стиснатите зъби, спусна се тичешком по стълбите и изскочи навън в късния следобед. Беше над трийсет градуса, а тя трепереше. Извратена работа, извратена! Върна се в „Генератора“ и влезе през входа за доставка. Направи ревизия на мазнините, сирената, брашната и подправките, изготви подробни списъци с поръчки, остави двайсет телефонни съобщения със сух, ясен и възпитан глас, прегледа електронната си поща, изпържи си бъбрек на голямата печка „Гарланд“, прокара го с една малка грапа и си повика такси в полунощ.

На другата сутрин Робин цъфна без предупреждение в кухнята. Беше облечена с широка бяла риза, която като че ли беше на Браян. Стомахът на Денис се сви на топка. Заведе я в кабинета си и затвори вратата.

– Не мога да продължавам така – заяви Робин.

– Хубаво, аз също.

Лицето на Робин пламтеше на петна. Тя се почеса по главата, сбърчи нос няколко пъти като тик и побутна нагоре очилата си.

– Не съм ходила на църква от юни. Шиниъд ме хвана поне десет пъти в лъжа. Пита защо не се обаждаш. Не познавам половината от хлапетата, които идват в градината. В главата ми е каша и просто повече не мога да продължавам така.

– А Браян? – попита задавено Денис.

Робин се изчерви.

– Не знае нищо. Все същият си е. Нали знаеш – харесва те, харесва и мен.

– Не се и съмнявам.

– Положението е доста изчанчено.

– Да, а и аз имам много работа тук, така че...

– Браян не ми е сторил нищо лошо. Не го заслужава.

Телефонът на Денис звънна, но тя не вдигна. Имаше чувството, че главата ѝ ще се пръсне. Не издържаше да слуша как Робин произнася името на Браян.

Робин вдигна лице към тавана, в миглите ѝ проблясваха капчици сълзи.

– Не знам защо дойдох. Не съм на себе си. Но просто се чувствам много, ама много зле и ужасно самотна.

– Преодолей го – отвърна Денис. – Аз лично точно това възнамерявам да сторя.

– Защо се държиш толкова студено?

– Защото съм студен човек.

– Ако ме беше потърсила, ако ми беше казала, че ме обичаш...

– Преодолей го! За бога! Преодолей го! Преодолей го!

Робин я погледна умоляващо; но какво можеше да направи Денис, дори и въпросът с презервативите някак си да получеше обяснение? Да напусне ресторанта, благодарение на който щеше да се прочуе? Да отиде да живее в гетото и да стане втора майка на Шиниъд и Ерин? Да започне да носи големи кецове и да готви само зеленчуци?

Знаеше, че се мъчи да се самозалъже, но не знаеше кое в главата ѝ е лъжа и кое – истина. Взираше се в бюрото си, докато Робин не отвори рязко вратата и не избяга.

На другата сутрин „Генераторът“ се появи на първа страница на раздела за храна на „Ню Йорк Таймс“. Под заглавието („Генератор на оживление в старата електроцентрала“) имаше снимка на Денис, а снимките на интериора и екстериора бяха оставени за шеста страница, където също така бяха показани и нейните ребърца по селски с кисело зеле. Така беше по-добре. Долу-горе се доближаваше до това, което тя искаше. До обяд получи покана за поява по телевизията във „Фуд Ченъл“ и за постоянна месечна колонка във „Филаделфия“. Без да се допита до Робърт Зито, заповяда на телефонистката да започне да дублира по 40 места за резервациите за вечеря. Гари и Каролин – поотделно – се обадиха да я поздравят. Денис скастри Зито, задето е отказал резервация в почивните дни на местната водеща на новините на Ен Би Си, позволи си да си излее гнева върху него и от това ѝ поолекна.

Скъпари от тип, доскоро рядко срещан във Филаделфия, бяха строени в три редици на бара, когато Браян дойде с букет от рози. Прегърна я и тя се отпусна в обятията му. Знаеше какво обичат мъжете.

– Трябват ни още маси – заяви Денис. – Три за четирима и поне една за шестима. Освен това ни трябва човек да приема резервации на пълен работен ден, който да умее да пресява хората. Трябва ни по-добра охрана на паркинга. Трябва ни сладкар с по-голямо въображение и по-малко его. Освен това си мисля да заменим Роб с някой от Ню Йорк, който може да се справя с по-тузарски клиенти.

Браян се изненада.

– Искаш да разкараш Роб?

– Той отказва да наложи ребърцата ми с кисело зеле – отвърна тя. – А от „Таймс“ ги харесаха. След като не може да си свърши работата, да върви по дяволите!

Нотката жестокост в гласа ѝ предизвика блясък в очите на Браян. Хареса му.

– Както кажеш – кимна той.

В събота късно вечерта отиде с Браян, Джери Шварц, две скулести блондинки, певеца и китариста на една от любимите ѝ групи на малката оградена площадка, която Браян беше направил на покрива на „Генератора“. Нощта беше топла, насекомите край реката заглушаваха автомобилното движение по магистралата. И двете блондинки говореха по телефоните си. Денис прие цигара от китариста, който беше прегракнал от концерт, и му позволи да огледа белезите ѝ.

– Мамка му, ръцете ти са по-зле от моите.

– Работата ми е да понасям болката – отвърна тя.

– Говори се, че готвачите или прекаляват с чашката, или се друсат.

– И аз нямам търпение да пийна едно малко в полунощ – призна тя. – И два тиленола сутрин в шест, като стана.

– Денис е желязна – самодоволно подвикна Браян, без да се съобразява с говорещите по телефона блондинки.

В отговор китаристът се изплези, вдигна цигарата си като капкомер и приближи огънчето към влажния език. Цвърченето беше достатъчно силно да привлече вниманието на блондинките. По-високата изпищя, извика името на китариста и го обяви за луд.

– Чудя се ти на какво си – измърмори Денис.

Китаристът проми изгарянето със студена водка. Ядосаната от представлението му висока блондинка отговори вместо него:

– „Клонопин“, „Джеймисън“ и това в чашата му сега.

– А и езикът е влажен – кимна Денис и угаси своята цигара в нежната кожа зад ухото си.

Имаше чувството, че си е пуснала куршум в черепа, но хвърли нехайно фаса към реката.

На площадката се възцари тишина. Денис рядко си позволяваше чудатостта ѝ да вземе връх и да си проличи толкова ярко. И защото не беше необходимо – сега спокойно можеше да обезкости агнешка плешка или да говори с майка си, – тя издаде приглушен, нелеп писък, за да успокои зрителите си.

– Добре ли си? – попита я после Браян на паркинга.

– И по-зле съм се изгаряла.

– Не, имам предвид дали си добре. Беше доста страшна гледка.

– Ти се хвалеше колко съм желязна, благодаря.

– Опитвам се да ти кажа, че ми е малко виновно.

Цяла нощ не успя да заспи от болка.

След няколко дни с Браян наеха бившия управител на „Юниън Скуеър Кафе“ и уволниха Роб Зито.

Седмица по-късно кметът на Филаделфия, сенаторът от Ню Джърси, изпълнителният директор на корпорация У. и Джоди Фостър дойдоха в ресторанта.

Десетина дни след това Браян откара Денис у дома след работа и тя го покани да влезе. Отпивайки същото вино за петдесет долара, което беше поднесла на жена му, той попита дали не са се скарали с Робин.

Денис стисна устни и поклати глава.

– Просто съм много заета.

– И аз така реших. Не мисля, че вината е в теб. Напоследък Робин се дразни на всичко. Особено на мен.

– Липсва ми забавлението с децата – отбеляза тя.

– Повярвай ми, и ти им липсваш – каза Браян и добави леко завалено: – Мисля си... Мисля си да се изнеса.

Денис отговори, че съжалява.

– Тая работа с власеницата излиза от контрол – продължи той и изведнъж изригна: – Последните три седмици тя ходи и на нощни литургии! Дори не знаех, че има такива. Отворя ли дума за „Генератора“, Робин избухва. Навила си е на пръста да спре децата от училище. Решила е, че къщата ни е твърде голяма. Иска да се преместим в онази съборетина в нейната градина и да учи там момичетата заедно с няколко хлапета от проекта. Рашийд? Мерилу? Какво прекрасно място за Шиниъд и Ерин: изоставен парцел насред Пойнт Брийз! Тая работа върви към откровена лудост. Не, Робин е страхотна. Тя вярва в по-велики неща от мен. Но просто вече не съм сигурен, че я обичам. Имам чувството, че споря с Ник Пасафаро. „Класова омраза 2“, втора част.

– Робин се чувства виновна – рече Денис.

– Но от това страдат децата.

Тя се насили да попита:

– Ще искаш ли момичетата, ако се стигне дотам?

Браян поклати глава.

– Ако се стигне дотам, не съм сигурен, че Робин ще иска попечителство. По-скоро ще зареже всичко.

– Не залагай на това.

Денис си представи как Робин сресва косата на Шиниъд и изведнъж – силно, болезнено – закопня за налудничавите ѝ желания, изблици и пориви, за невинността ѝ. Все едно прещрака някакво копче и съзнанието ѝ се превърна в обикновен екран, на който се прожектираше ярък филм с всичко онова, което ценеше у човека, когото беше отблъснала. Домъчня ѝ и за най-неприятните черти на Робин, за жестовете и навиците ѝ, за предпочитанието ѝ към горещо мляко в кафето, за обезцветената точка на предния зъб, счупен с камък от брат ѝ, за начина, по който тя свеждаше глава като коза над слабините ѝ.

Оправда се, че е изморена, и накара Браян да си тръгне. Рано на другата сутрин по крайбрежието нахлу тропически циклон, от ураганния вихър дърветата се поклащаха злокобно, над кейовете пръскаха вълни. Тя остави „Генератора“ в ръцете на своите помощници и се качи на влака за Ню Йорк, за да помогне на безотговорния си брат и да забавлява родителите си. В напрежението около обяда, докато Инид повтаряше дословно историята си за Норма Грийн, Денис не забеляза никаква промяна в себе си. Разполагаше с все още работещото си старо Аз, версия 3.2 или версия 4.0, което все така презираше достойното за презрение у Инид и обичаше достойното за обич у Алфред. Чак когато застана на пристанището и майка ѝ я целуна, и една съвсем различна Денис, версия 5.0, едва не пъхна език в красивата уста на старата жена, едва не спусна ръка по кръста и бедрата на Инид, едва не рухна и не обеща да се прибере у дома за Коледа за колкото дни иска майка ѝ, се проявиха измененията и поправките в същността ѝ.

На връщане мокри от дъжда спирки прелитаха край прозореца със скоростта на междуградския влак. По време на обяда Алфред ѝ се беше видял доста зле. Ако той наистина губеше разсъдъка си, може би Инид не преувеличаваше колко ѝ е трудно с него, може би Алфред наистина беше грохнал и се стягаше само за пред децата си, може би Инид не беше онова досадно мрънкало, каквато от двайсет години я изкарваше дъщеря ѝ, може би Алфред не просто не беше попаднал на подходяща съпруга, а имаше по-сериозни проблеми; може би проблемите на Инид не бяха по-сериозни от това, че не е попаднала на подходящ съпруг, може би Денис приличаше повече на майка си, отколкото си мислеше. Слушаше потракването на колелата и гледаше как октомврийското небе потъмнява. Може би щеше да намери надежда, ако беше останала във влака, но пътуването до Филаделфия беше кратко, тя се върна на работа и нямаше време да мисли за нищо, докато не отиде на представянето на „Аксон“ с Гари и за своя изненада се хвана да защитава не само Алфред, но и Инид в последвалия спор.

Не помнеше някога да е обичала майка си.

Беше се отпуснала във ваната в девет вечерта, когато се обади Браян и я покани на вечеря с Джери Шварц, Мира Сорвино, Станли Тучи, известен американски режисьор, известен английски актьор и други знаменитости. Известният режисьор тъкмо бил приключил снимки в Камдън и Браян и Шварц го бяха сгащили за частна прожекция на „Престъпление и наказание и рокендрол“.

– Това е единствената ми свободна вечер – опита се да се измъкне Денис.

– Мартин обеща да ти прати шофьора си – отвърна Браян. – Ще се радвам да дойдеш. Бракът ми се разпадна.

Облече си черна рокля от кашмир, изяде един банан, за да не изглежда гладна и шофьорът на режисьора я откара в „Таконелис“, пицария с изглед към улицата в Кенсингтън. Десетина известни и не толкова известни души, плюс Браян и приличащия на маймуна заради дългите си провиснали ръце Джери Шварц се бяха настанили на три маси отзад. Денис целуна Браян по устните и седна между него и прочутия английски актьор, който цяла вечер бълваше остроумия за играта на крикет и дартс, мъчейки се да привлече вниманието на Мира Сорвино. Известният режисьор каза на Денис, че е опитал нейните ребърца с кисело зеле и страшно са му харесали, но тя побърза да смени темата. Очевидно беше поканена като придружителка на Браян; кинаджиите обаче явно не се интересуваха от тях двамата. Тя сложи ръка на коляното му, сякаш за да го утеши.

– Разколников със слушалки, от които гърми „Трент Резнор“, докато пребива старицата, е страхотен образ – заяви ентусиазирано най-малко известният от присъстващите, асистент-режисьорът, който на вид приличаше на студент.

– Всъщност слуша „Номатикс“ – поправи го Шварц с унищожителна липса на снизходителност.

– Не са ли „Найн Инч Нейлс“?

Шварц притвори клепачи и едва-едва поклати глава.

– „Номатикс“, албумът „Хелд Ин Тръст“ от 1980 година. После „Найн Инч Нейлс“ направиха кавър на тяхното парче.

– Всички крадат от „Номатикс“ – обади се Браян.

– Те страдаха на кръста на забравата, за да могат други да се радват на вечна слава – заяви Шварц.

– Кой е най-добрият им албум?

– Дай ми адреса си и ще ти изпратя диск – обеща Браян.

– Всичките им са гениални – рече Шварц, – до „Торазин Сънрайз“. Том Пакет напусна, но групата издаде още два албума, докато осъзнае, че е мъртва. Жалко, че никой не им го каза по-рано.

– На страна, в която в училищата се преподава, че човекът е сътворен от Бога – говореше известният английски актьор на Мира Сорвино, – може да ѝ простим убеждението, че бейзболът не произлиза от крикета.

Денис се сети, че Станли Тучи е режисьор на любимия ѝ ресторантски филм и дори е играл в него. Тя щастливо забъбри с него и студенината ѝ към красивата Сорвино понамаля; наслаждаваше се не толкова на самата компания, а на липсата на раздразнение в себе си от нея.

Браян я върна от „Таконели“ с волвото си. Денис се чувстваше богопомазана, привлекателна, жизнена и бодра. Той обаче беше ядосан.

– Робин трябваше да дойде с мен. Поставих ѝ нещо като ултиматум. Но така или иначе, тя се съгласи да вечеря с нас. Да прояви поне ей толкова интерес към моя живот, макар да знам, че нарочно се облича като студентка, за да се чувствам неудобно и да демонстрира убежденията си. В замяна аз трябваше да прекарам следващата събота в градината ѝ. Така се бяхме споразумели. А тази сутрин изведнъж тя реши, че вместо това ще ходи на някакъв протест против смъртното наказание. И аз не съм привърженик на смъртното наказание. Но Кели Уитърс не е моята представа за човек, към когото трябва да се прояви милост. А и обещанието си е обещание. Какво значение има една свещичка повече или по-малко на онова бдение? Все ще може да пропусне един протест заради мен, нали? Предложих вместо това да изпратим чек на Американския съюз за граждански свободи, казах ѝ, че ще оставя тя да попълни сумата. И избухна скандал.

– Идеята с чека не е много добра – измърмори Денис.

– Да, разбрах го. Но разменихме думи, които трудно ще си върнем назад. А и, честно казано, май не държа особено на това.

– Знае ли човек.

В единайсет в понеделнишката вечер „Уошингтън Авеню“ между реката и „Броуд“ беше празно. Браян като че ли се беше сблъскал с първото си истинско разочарование в живота и не можеше да млъкне.

– Веднъж ми каза, че ако не съм женен и ти не си моя служителка... Помниш ли?

– Помня.

– Все още ли е в сила?

– Ела да пием по нещо – предложи Денис.

Ето така се стигна дотам, че Браян спеше в леглото ѝ в девет и половина на другата сутрин, когато на вратата се позвъни.

Денис все още беше замаяна от алкохола, който беше улеснил приплъзването в извратеността и моралния хаос, към които като че ли се беше устремил животът ѝ. Под махмурлука ѝ обаче бълбукаха приятни мехурчета от дòсега със света на знаменитостите от предишната вечер. Те бяха по-силни от това, което изпитваше към Браян.

На вратата се позвъни отново. Тя стана, сложи си червеникав копринен халат и погледна през прозореца. На входа стоеше Робин Пасафаро. Волвото на Браян беше паркирано от другата страна на улицата.

Денис се поколеба дали да отвори, но Робин нямаше да дойде да я търси тук, ако преди това не беше проверила в „Генератора“.

– Робин е – каза тя. – Стой тук и пази тишина.

На сутрешното слънце Браян все още беше с вкиснатото си изражение от снощи.

– Не ми пука дали ще разбере, че съм тук.

– Но на мен ми пука.

– Колата ми е отсреща.

– Знам.

Тя също се чувстваше необяснимо вкисната от Робин. През цялото лято, през което беше мамила Браян, не беше изпитвала подобно презрение към съпругата му, каквото усещаше сега, докато слизаше по стълбите. Дразнещата Робин, упоритата Робин, пискливата Робин, хихикащата Робин, глупавата Робин, простоватата Робин...

Но въпреки това в мига, в който отвори вратата, тялото ѝ еднозначно посочи какво желаеше. Искаше Браян на улицата и Робин в леглото.

Зъбите на Робин тракаха, макар да не беше студено.

– Може ли да вляза?

– Тъкмо тръгвам за работа – отвърна Денис.

– Само за пет минути.

Възможно ли беше да не е видяла резедавата кола на улицата? Денис я пусна в антрето и затвори вратата.

– Бракът ми приключи – обяви Робин. – Снощи той дори не се прибра.

– Съжалявам.

– Моля се за брака си, но в главата ми се появяваш само ти. Коленича ли в църквата, започвам да си мисля за тялото ти.

Денис застина. Не се чувстваше виновна – секундомерът, отброяващ последните мигове на сгромолясващия се брак отдавна беше включен, в най-лошия случай тя беше дала единствено съвсем лек тласък, – но съжаляваше, че е сторила зло на този човек, съжаляваше, че се е включила в съревнованието. Хвана Робин за ръката и рече:

– Искам да се видим и да поговорим. Не ми харесва това, което се случи. Но сега трябва да отида на работа.

Телефонът във всекидневната иззвъня. Робин прехапа устни и кимна.

– Добре.

– Нека се видим в два – предложи Денис.

– Добре.

– Ще ти се обадя от работата.

Робин кимна отново. Денис ѝ отвори, след това затвори зад нея и въздъхна тежко.

– Денис, Гари е, не мога да те открия, обади ми се, станал е нещастен случай, татко е паднал от кораба, от двайсет и пет метра, преди малко говорих с майка...

Тя изтича и грабна слушалката.

– Гари?

– Търсих те в ресторанта.

– Жив ли е?

– Не би трябвало, но е.

В извънредни ситуации Гари беше във вихъра си. Качествата му, които предишния ден я бяха вбесили, сега ѝ носеха утеха. Тя искаше брат ѝ да знае всичко. Искаше да долавя самодоволството в гласа му.

– Доколкото разбрах, са го влачили цяла миля, преди корабът да успее да спре. Водата е била седем градуса. Извикали са хеликоптер да го закара в Ню Брунсуик. Но гръбнакът му не е счупен. Сърцето му все още работи. Контактен е. Жилав старец. Може и да се оправи.

– А как е мама?

– Тревожи се, че корабът се е забавил заради чакането на хеликоптера и това е причинило неудобство на другите пътници.

Денис се засмя облекчено.

– Горката мама! Толкова се надяваше на това пътуване.

– Да, опасявам се, че това е краят на пътешествията ѝ с татко.

На вратата отново се позвъни. Веднага след това последва тропане, посипаха се юмруци и ритници.

– Гари, постой така за секунда.

– Какво става?

– Ще ти се обадя след малко.

Звънецът звъня толкова дълго, че чак прегракна, зазвуча дрезгаво. Тя отвори и се изправи пред треперещи устни и блестящи от омраза очи.

– Махни се – изсъска Робин, – не желая да те докосвам!

– Снощи направих голяма грешка.

– Дръпни се от пътя ми!

Денис отстъпи и тя хукна нагоре по стълбите. Денис седна в единствения фотьойл в отшелническата си всекидневна и се заслуша в крясъците. Замисли се, че когато беше малка, родителите ѝ – другата женена двойка в живота ѝ, която беше също толкова несъвместима, – почти не си крещяха. Държаха се кротко и тихо, като оставяха войната да бушува в главата на дъщеря им.

Когато беше с Браян, вехнеше по тялото, искреността и добродетелността на Робин и се чувстваше отблъсната от неговото суетно преследване на знаменитости, а когато беше с Робин, чезнеше по добрия вкус и сходните на нейните разбирания на Браян, копнееше Робин да обърне внимание колко невероятно изглежда в черна кашмирена рокля.

„Лесно ви е на вас – помисли си тя. – Можете да се разделите.“

Крясъците секнаха. Робин профуча тичешком по стълбите и изскочи навън, без да забави крачка.

След няколко минути Браян я последва. Денис беше очаквала неодобрението на Робин и можеше да го преглътне, но се надяваше на поне малко съчувствие от страна на Браян.

– Уволнена си! – заяви той.

ОТ: Denise3@cheapnet.com

ДО: exprof@gaddisfly.com

ТЕМА: нека се постараем повече следващия път

Радвам се, че се видяхме в събота. Много ти благодаря за усилията, че побърза да ми се притечеш на помощ.

Последните новини: татко е паднал от кораба и са го извадили от ледената вода със счупена ръка, изместена раменна става, отлепена ретина, загуба на паметта и вероятно с лек удар, двамата с мама са били превозени с хеликоптер в Ню Брунсуик, мен ме уволниха от най-добрата работа, която може би ще мога да намеря в живота си, а с Гари научихме за някаква нова медицинска технология, която ти със сигурност ще обявиш за кошмарна, антиутопична и вредна, само че става за паркинсон и може да помогне на татко.

Друго май няма за докладване.

Надявам се всичко да е наред, където и да си. Джулия ми каза, че си в Литва, но не го вярвам.

ОТ: exprof@gaddisfly.com

ДО: Denise3@cheapnet.com

ТЕМА: RE: нека се постараем повече следващия път

Предложение за работа в Литва. Мъжът на Джулия, Гитанас, ме нае да му направя и поддържам страница в интернет. Забавно е и не е зле платено.

Тук по радиото пускат само любимите ти групи от гимназията. „Смитс“, „Ню Ордър“, Били Айдъл. Все едно съм се върнал двайсет години назад. На улицата до летището видях как един дядо застреля кон петнайсетина минути след като стъпих на балтийска земя. Добре дошли в Литва!

Говорих с мама сутринта, разказа ми всичко, извиних се, така че не се тревожи за това.

Съжалявам за работата ти. Честно казано, не мога да повярвам. Трудно ми е да си представя, че някой би те уволнил.

А сега къде работиш?

ОТ: Denise3@cheapnet.com

ДО: exprof@gaddisfly.com

ТЕМА: празнични задължения

Мама казва, че не желаеш да обещаеш да дойдеш за Коледа, но не го вярвам. Няма как да откажеш на жена, чието събитие на годината току-що е било провалено от нещастен случай и която и без това няма почти никакви радости в живота си заради полуинвалидизирания си мъж, и не си е била у дома за Коледа от времето, когато Дан Куейл беше вицепрезидент, и която я крепи единствено мисълта за Коледа, защото тя обича Коледа така, както други обичат секса, и която те е виждала общо четирийсет и пет минути през последните три години, няма как да си я отрязал: „Не, съжалявам, оставам във Вилнюс“.

(Вилнюс!!!)

Мама сигурно не те е разбрала. Моля те, поясни.

А на въпроса ти – не работя никъде. От време на време замествам по малко в „Маре Скуро“, но иначе спя до два следобед. Ако продължа така, сигурно ще трябва да мина на хапчета (за твой ужас). Трябва да възвърна апетита си за пазаруване и радостта от харченето на пари.

Последно чух, че Гитанас Мизевичюс бил насинил окото на Джулия. Но както и да е.

ОТ: exprof@gaddisfly.com

ДО: Denise3@cheapnet.com

ТЕМА: RE: празнични задължения

Мисля да стигна до Сейнт Джуд веднага щом събера малко пари. Може би за рождения ден на татко. Но по Коледа е ад, както знаеш. Най-кошмарното време. Кажи на мама, че ще се прибера в началото на следващата година.

Мама твърди, че Каролин и момчетата ще дойдат в Сейнт Джуд за Коледа. Вярно ли е?

Не минавай на наркотици – поне заради мен.

ОТ: Denise3@cheapnet.com

ДО: exprof@gaddisfly.com

ТЕМА: пострада единствено гордостта ми

Добър опит, но, не, настоявам да си дойдеш за Коледа.

Свързах се с „Аксон“, планът е да запишем татко за шест месеца лечение с „Коректол“ веднага след Нова година, като той и мама ще останат при мен през това време. (За щастие, животът ми е съсипан, така че не е трудно да им помогна.) Единственият вариант това да не се случи е, ако лекарите от „Аксон“ решат, че деменцията на татко не е предизвикана от лекарствата. Той изглеждаше доста поразтърсен в Ню Йорк, но по телефона звучи добре. „Пострада единствено гордостта ми“ и т.н. Преди седмица са му свалили гипса от ръката.

Така или иначе, той сигурно ще е при мен във Филаделфия за рождения си ден, до края на зимата и вероятно цялата пролет, така че трябва да стигнеш до Сейнт Джуд за Коледа. Моля те, не спори повече, а просто го направи.

С нетърпение (но без капчица съмнение) очаквам потвърждение, че ще си там.

П.П. Каролин, Арон и Кейлеб няма да дойдат. Гари ще пристигне с Джоуна и ще отлетят обратно за Филаделфия по обед на 25-и.

П.П.П. Не се тревожи, не си падам по наркотиците.

ОТ: exprof@gaddisfly.com

ДО: Denise3@cheapnet.com

ТЕМА: RE: пострада единствено гордостта ми

Снощи пред очите ми простреляха един мъж с шест куршума в корема. Поръчково нападение в клуб „Мъсмирит“. Нямаше нищо общо с нас, но не беше приятна гледка.

Не мога да разбера защо искате да бъда в Сейнт Джуд на точно определена дата. Ако мама и татко бяха мои деца и ги бях създал, без да ги питам, бих приел, че имам някакви отговорности към тях. Родителите имат върховен, дарвиновски заложен интерес от благополучието на децата си. Но децата според мен не са длъжни за нищо на родителите си.

Като цяло няма какво да им кажа на тези хора. А и не мисля, че те биха искали да чуят това, което мога да им кажа.

Защо да не се разберем да ги видя във Филаделфия? Там ще е много по-добре. Така и деветимата ще се съберем заедно, вместо да сме само шестима.

ОТ: Denise3@cheapnet.com

ДО: exprof@gaddisfly.com

ТЕМА: сериозно скастряне от ядосаната ти сестра

Боже господи, стига си се самосъжалявал!

Ела си заради МЕН. Както и заради ТЕБ самия, защото сигурно е много готино и интересно да гледаш как прострелват някого в корема, но имаш само едни майка и баща и ако пропуснеш времето си с тях сега, няма да имаш втори шанс.

Признавам си: пълен провал съм.

Ще ти кажа – все на някого трябва да кажа, макар че ти така и не сподели защо те уволниха, – че ми биха шута, защото спах с жената на шефа ми.

Така че според теб какво имам АЗ да си говоря с „тези хора“? Според теб как звучат неделните ни разговори с мама?

Дължиш ми 20 500 долара. Нали не си забравил?

Купи си проклетия билет. После ще ти дам парите.

Обичам те и ми липсваш. Не ме питай защо.

ОТ: Denise3@cheapnet.com

ДО: exprof@gaddisfly.com

ТЕМА: угризения

Съжалявам, че ти се навиках. Последният ред е единственият верен. Темпераментът ми не е подходящ за писане на писма по електронна поща. Моля те, пиши ми. Моля те, ела за Коледа.

ОТ: Denise3@cheapnet.com

ДО: exprof@gaddisfly.com

ТЕМА: тревога

Моля те, моля те, моля те, не ми разказвай за застреляни хора и после да изчезваш така.

ОТ: Denise3@cheapnet.com

ДО: exprof@gaddisfly.com

ТЕМА: остават само шест работни дни до Коледа!

Чип, там ли си? Моля те, пиши или се обади.

ГЛОБАЛНОТО ЗАТОПЛЯНЕ ПОКАЧВА СТОЙНОСТТА НА „ЛИТВА ЕООД“

Вилнюс, 30 октомври. Тази седмица Европейският съвет по природни ресурси предупреди, че Европа може да се изправи пред катастрофален недостиг на пясък и чакъл до края на десетилетието. Причините за това са покачващите се нива на световния океан с два сантиметра годишно и ежедневното отмиване на милиони кубически метри от бреговете.

„В цялата си история човечеството е смятало пясъка и чакъла за неизчерпаеми, заяви председателят на ЕСПР Жак Дорман. За съжаление, заради прекомерната употреба на произвеждащи парникови газове изкопаеми горива много европейски държави, сред които и Германия, ще станат зависими за строителството на пътища и сгради от страните, добиващи пясък и чакъл, най-вече богатата на пясъци Литва.“

Гитанас Р. Мизевичюс, основател и изпълнителен директор на литовската Партия за свободен пазар, сравни надвисналата над Европа криза за пясък и чакъл с петролната криза от 1973 година. „Тогава малките, богати на петрол държави като Бахрейн и Бруней за една нощ се превърнаха от мишки в лъвове. Сега е ред на Литва“, каза Мизевичюс.

Председателят на ЕСПР Дорман определи прозападната, подкрепяща частните предприемачи Партия за свободен пазар като „единственото политическо движение в Литва, готово да търгува честно и отговорно със западните капиталови пазари“.

„Голямото нещастие е, подчерта Дорман, че по-голямата част от европейските запаси от пясък и чакъл са в ръцете на балтийски националисти, в сравнение с които Муамар Кадафи е като Шарл дьо Гол. Без преувеличение мога да заявя, че бъдещата икономическа стабилност на ЕО е в ръцете на неколцина смели източни капиталисти като господин Мизевичюс...“

Хубавото на интернет беше в това, че Чип можеше да публикува пълни измислици, без да трябва да проверява дори и правописа си. Достоверността на материалите в мрежата беше деветдесет и осем процента функция на външния вид – ако страницата беше „готина“ и „пипната“, никой не се съмняваше в съдържанието ѝ. Чип не беше специалист по интернет, но пък беше американец под четирийсет години, а всеки американец под четирийсет години се смяташе за меродавен арбитър кое е пипнато и готино и кое – не. Двамата с Гитанас отидоха в бар „При университета“ и наеха петима млади литовци с тениски на „Фиш“ и „Ар И Ем“ за по трийсет долара на ден плюс милиони акции без покритие. В продължение на месец Чип безжалостно гонкаше бърборещите помежду си на неразбираем език интернетаджии, накара ги да разучат американски страници като nbci.com и Оракъл, настояваше да го направят ето така, да изглежда ето така.

Lithuania.com се появи официално на пети ноември. Рекламно каре с висока резолюция – ДЕМОКРАЦИЯТА ПЛАЩА ЩЕДРИ ДИВИДЕНТИ – изгряваше под съпровода на шестнайсет бодри тона от „Танца на кочияшите и конярите“ от „Петрушка“. В наситеносиньото поле отдолу едни до други се мъдреха черно-бели снимки ПРЕДИ („Социалистическият Вилнюс“) на надупчени от снаряди фасади и прекършени липи по булевард „Гедимино“ и симпатични цветни фотоси СЛЕД („Вилнюс на пазарната икономика“) на бутици и бистра на брега на морето на фона на меден залез (те всъщност бяха в Дания). Една седмица Гитанас и Чип стояха до късно, наливаха се с бира и доуточняваха другите страници, в които обещаваха на инвеститорите правото да нарекат различни места на свое име и правото на първа брачна нощ (това фигурираше още в първата горчива шега на Гитанас), и в съответствие с финансовото участие, както следва:

• Определен престой в морските почивни станции на Министерския съвет в Паланга!

• Пропорционални права върху полезните изкопаеми и добива на дървесина във всички национални паркове!

• Назначаване на местни магистрати и съдии!

• Пълни двайсет и четири часови привилегии за паркиране в близост до Стария град на Вилнюс!

• Петдесет процента отстъпка при наемане на литовски бойни части и въоръжение по списък (освен в случай на война)!

• Безпроблемно осиновяване на литовски момиченца!

• Имунитет при нарушаване на забраните за ляв завой при червен светофар!

• Отпечатване на портрета на инвеститора на възпоменателни марки, колекционерски монети, етикети на малки пивоварни, шоколадовата глазура на литовските сладки, картички с национални герои, хартия за опаковане на подаръци и други!

• Почетна титла „доктор на науките“ от Вилнюския университет, основан 1578 година!

• Неограничен достъп до подслушвателните устройства и другите механизми на Държавна сигурност!

• Право на титли и почетни звания като „Ваша светлост“, „Нейна светлост“, „Ваше благородие“ и т.н., като неизползването им от обслужващия персонал се наказва с публично бичуване и до шейсет дни затвор!

• Привилегии за резервации в последната минута за влакове и самолети, културни събития, резервации във включените в програмата петзвездни ресторанти и нощни клубове!

• Приоритетно издигане на челно място в списъците на чакащите за трансплантация на черен дроб, сърце и ретина в известната вилнюска болница „Антакалнис“!

• Разрешително за неограничен лов и риболов, както и привилегии за ловуване извън сезона в националните дивечовъдни резервати!

• Правото за изписване на името на инвеститора на корпуса на голям кораб!

• И т.н., и т.н.

Чип бързо усвои получения от Гитанас урок: колкото по-нелепо звучи обещанието, толкова по-богат е притокът на капитали от Америка. Ден след ден публикуваше съобщения, измислени финансови отчети, съчиняваше полемични трактати, утвърждаващи хегелианската неизбежност на откровено комерсиализираната политика, бълваше разкази на очевидци за процъфтяващата литовска икономика, разиграваше топката с лъжливи въпроси в инвестиционни интернет форуми и веднага отбелязваше голове с готови отговори. Ако го скастреха за лъжите или за липсата на познания, просто се преместваше в друг форум. Изготви текста за временните удостоверения за акции и за придружаващата ги брошура („Поздравления – вече сте гражданин на литовския свободен пазар!“) и ги разпечата на луксозна памучна хартия. Имаше чувството, че едва тук, в царството на чистата измислица, най-сетне е попаднал в стихията си. Точно както Мелиса Пакет му беше обяснявала едно време, беше опияняващо да основеш компания, да видиш как прииждат парите.

Журналист от „Ю Ес Ей Тудей“ му прати писмо по електронната поща: „Истина ли е?“.

Чип му отговори: „Истина е. Търговската национална държава с разпръснати по целия свят граждани акционери е следващият етап от еволюцията на политическата икономия. „Просветеният неотехнофеодализъм“ процъфтява в Литва. Елате да се убедите с очите си. Гарантирам ви минимум деветдесетминутен разговор лично с Г. Мизевичюс“.

От „Ю Ес Ей Тудей“ не го потърсиха отново. Той се притесняваше дали не е прекалил, само че седмичните приходи надхвърляха четирийсет хиляди долара. Парите идваха под формата на банкови преводи, номера на кредитни карти, пароли за парични преводи по интернет, преводи към „Креди Сюис“ и стодоларови банкноти в пощенски пликове. Гитанас веднага ги влагаше в другите си начинания, но както се бяха споразумели, удвои заплатата му.

Чип живееше – без да плаща наем – в белосана вила, където навремето командирът на съветския гарнизон похапвал фазани, пиел „Гевюрцтраминер“ и си бъбрел с Москва по пряка телефонна линия. През есента на 1990 година къщата беше замеряна с камъни, плячкосана и изписана с графити, а след това стоеше занемарена, докато VIPPPAKJRIINPB17 не падна от власт и Гитанас беше привикан обратно от ООН. Той беше хвърлил око на опустошената вила заради изкусителната цена (всъщност без пари), изключителните мерки за сигурност (в това число укрепена кула и ограда, достойна за американско посолство) и заради възможността да спи в леглото на командира, който го беше измъчвал в продължение на шест месеца в старите съветски казарми в съседство. В почивните дни Гитанас и други партийни членове бяха размахвали мистрии и телени четки, за да възстановят сградата, но партията се беше разпаднала, преди да успеят да довършат. Сега половината стаи стояха празни и по пода им се търкаляха строшени стъкла. В Стария град парното и топлата вода идваха от чудовищна топлоцентрала, като губеха голяма част от мощността си по дългото трасе от подземни тръби и течащи сградни инсталации до душовете и радиаторите във вилата. Гитанас беше разположил щаба на Партия за свободен пазар във величествената бална зала, отдели голямата спалня за себе си и настани Чип в адютантския апартамент на третия етаж, като остави младите интернетаджии да лагеруват, където си поискат.

Чип продължаваше да плаща наема на апартамента в Ню Йорк и минималните вноски по кредитната си карта, но въпреки това се чувстваше приятно заможен във Вилнюс. Поръчваше си най-скъпите ястия, черпеше околните, които нямаха неговия късмет, и изобщо не поглеждаше етикетите с цените в магазина за органични храни край университета, откъдето купуваше плодове и зеленчуци.

Както му беше обещал Гитанас, в баровете и пицариите беше пълно с непълнолетни момичета с тежък грим, но след напускането на Ню Йорк и бягството си от „Академично червено“ Чип като че ли беше израснал влюбването в малолетни. Два пъти седмично с Гитанас отиваха в клуб „Метропол“ и служителките там, след масажа и преди сауната, оправно задоволяваха нуждите им на сравнително чистите дунапренени матраци. По-голямата част от тях бяха трийсетинагодишни и през деня се посвещаваха на гледане на деца или на родители, или на Международната програма по журналистика в университета, или на създаването на произведения на изкуството с политическа окраска, които никой не купуваше. Чип беше изненадан от готовността им да си говорят с него човешки, докато се обличат и оправят прическите си. Беше смаян от радостта им от дневния живот, колко потискащ бил в сравнение с него нощният, колко напълно лишен от смисъл; и тъй като самият той беше започнал да изпитва наслада от работата си през деня, с всяка терапевтична трансак(т)-ция на кушетката за масажи успяваше все по-добре да постави тялото си на мястото му, да постави секса на мястото му, да разбере какво точно е любовта. С всяка предплатена еякулация се отърсваше от поредната унция унаследен срам, устоявал на неспирни теоретични атаки в продължение на петнайсет години. Оставаше му единствено благодарност, която той изразяваше под формата на двеста процента бакшиш. В два-три сутринта, когато градът лежеше затиснат от мрак, който като че ли се беше спуснал отпреди седмици, двамата с Гитанас се връщаха във вилата през сернистия пушек и снега, или мъглата, или дъжда.

Истинската любов на Чип във Вилнюс беше Гитанас. Най-вече харесваше колко много Гитанас го харесва. Където и да отидеха, хората ги питаха дали са братя, но в интерес на истината, Чип се чувстваше не толкова негов роднина, колкото негова приятелка. Сякаш беше в кожата на Джулия: вечно обсипван с внимание, щедро глезен и почти напълно зависим от Гитанас за услуги, напътствия и задоволяване на основни потребности. Трябваше да изработи храната си, също като Джулия. Беше ценен служител, уязвим и очарователен американец, обект на присмех, глезене и дори почуда; каква наслада имаше в това, за първи път да си преследваният – да имаш качества и способности, които някой друг толкова да желае.

Като цяло за него Вилнюс беше прекрасен свят на задушено телешко, зеле и картофени блини, бира, водка и цигари, приятелство, незаконни начинания, жени. Харесваше климата и географската ширина, които в общи линии се справяха и без слънце. Можеше да спи до късно и пак ставаше с изгрева, малко след закуска идваше време за вечерното ободрително кафе с цигара. Животът му беше отчасти студентски (винаги беше обичал студентския живот) и отчасти подчинен на скоростния ритъм на първите интернет компании. От четири хиляди мили разстояние всичко, което беше оставил в САЩ, изглеждаше незначително и лесно поправимо – родителите, дълговете, провалите, загубата на Джулия. Чувстваше се толкова по-добре във всяко едно отношение – работата, секса, приятелството, – че за момент забрави вкуса на нещастието. Реши да остане във Вилнюс, докато не събере достатъчно пари да върне дълговете си на Денис и не изплати задълженията по кредитните карти. Смяташе, че за това ще са достатъчни не повече от шест месеца.

С типичния му късмет обаче, още преди да се е насладил на два цели месеца във Вилнюс, едновременно баща му и Литва се сгромолясаха.

В писмата си Денис му опяваше за здравословното състояние на Алфред и настояваше да се върне в Сейнт Джуд за Коледа, но в едно пътуване до дома през декември нямаше нищо привлекателно за Чип. Той подозираше, че ако изостави вилата, дори и само за седмица, някаква глупава дреболия може да му попречи да се върне. Ще се развали заклинанието, магията ще изчезне. Но накрая Денис, най-уравновесеният човек, когото познаваше, му изпрати писмо, в което звучеше отчаяна. Чип го прегледа набързо и веднага си даде сметка, че изобщо не е трябвало да го отваря, тъй като вътре беше упомената сумата, която ѝ дължеше. Нещастието, чийто вкус смяташе за забравен, проблемите, които изглеждаха дребни от разстояние, отново изпълниха съзнанието му.

Изтри писмото и веднага съжали за стореното. Като че ли си припомняше като от сън фразата: „ми биха шута, защото спах с жената на шефа ми“. Но тя звучеше толкова странно от устата на Денис, а и погледът му беше прелетял над нея мимолетно, че не можеше да се довери напълно на паметта си. Ако сестра му възнамеряваше да се признае за лесбийка (което, като се замислеше, можеше да обясни някои нейни странности, които винаги го бяха озадачавали), то със сигурност щеше да ѝ е от полза подкрепата на по-големия ѝ брат и отявлен фукоист, но Чип още не беше готов да се прибере у дома и затова прие, че паметта му го е подлъгала и думите са се отнасяли до нещо друго.

Изпуши три цигари, погребвайки притесненията си под разумни доводи, контраобвинения и твърда решителност да не напуска Литва, докато не плати на сестра си дълга от 20 500 долара. Ако Алфред останеше да живее у Денис до юни, Чип можеше да се задържи в Литва още шест месеца и пак да спази обещанието си за среща на цялата фамилия във Филаделфия.

Литва, за съжаление, вървеше към анархия.

През октомври и ноември, въпреки световната финансова криза, Вилнюс изглеждаше нормално на повърхността. Селяните продължаваха да носят на пазара пилета и добитък, за които им плащаха в литаси, които те харчеха за руско гориво, местна бира и водка, избелени джинси, блузи със „Спайс Гърлс“ и пиратски видеозаписи на „Досиетата Х“, внасяни от страни с още по-западнали икономики. Шофьорите на цистерните, работниците, които дестилираха водката, и забрадените баби, които продаваха блузите със „Спайс Гърлс“ от ръчни колички на тротоара, купуваха говеждото и пилетата от селяните. Земята произвеждаше, литасите бяха в обращение и във Вилнюс кръчмите и клубовете бяха отворени до късно през нощта.

Но икономиката не беше само местна. Дори и да дадеш литаси на руския доставчик на гориво, той беше в правото си да попита за какви точно литовски стоки или услуги може да ги похарчи. И да отговори на риторичния си въпрос, като просто повиши цените в литаси. Това повишаване на цените се предаде на селяните и шофьорите на цистерни, които се принудиха да повишат своите цени, макар че в същото време литовските производители намаляваха своите, за да привлекат клиенти от чужбина.

Нямаше никакви проблеми да купиш литаси по официалния курс от четири за долар, но само се опитай да купиш долар за четири литаса!

Съгласно известния парадокс на депресията, в резултат на липсата на купувачи се появи дефицит. Колкото по-трудно ставаше да се намери алуминиево фолио, телешка кайма или моторно масло, толкова повече нарастваше изкушението да отвлечеш камион с тези стоки или насила да завземеш дистрибуцията им. В същото време държавните служители (най-вече полицаите) продължаваха да получават заплатите си в обезценени литаси. Сенчестата икономика бързо се научи безпогрешно да преценява колко струва кварталният полицай, все едно беше обикновено кашонче с крушки за осветление.

Чип беше смаян от приликата между черната борса в Литва и свободния пазар в Америка. И в двете страни богатствата бяха съсредоточени в ръцете на малцина, нямаше никакви значими разграничения между частния и публичния сектор; едрите магнати живееха в безкрайна тревога, която ги караше да разширяват империите си безскрупулно; обикновените граждани живееха в непрестанен страх да не загубят работата си и също тъй непрестанно гадаеха кой мощен частен интерес владее дадена доскоро публична институция в този момент; икономиката се крепеше най-вече на неутолимата жажда на елита за лукс. (Във Вилнюс, през ноември на тази мрачна есен, петима олигарси осигуряваха прехраната на хиляди дърводелци, зидари, занаятчии, готвачи, проститутки, бармани, механици и телохранители.) Основната разлика между Америка и Литва, доколкото виждаше Чип, беше, че в Америка богатото малцинство подчиняваше небогатото мнозинство чрез притъпяващи разума и убиващи духа развлечения, играчки и лекарства, докато в Литва силното малцинство подчиняваше безсилното мнозинство чрез заплахи и насилие.

В известен смисъл фукоисткото му сърце се разтапяше от възможността да живее в страна, където собствеността и контролът над публичния дискурс се определяха от един-единствен въпрос: в чии ръце е оръжието.

С най-богат арсенал разполагаше руснакът Виктор Лишенков, който благодарение на приходите от монополното си положение на пазара за хероин и екстази беше придобил абсолютен контрол над „Литовска банка“, след като предишният ѝ собственик „Френдли Тръст“ от Атланта беше подценил катастрофално консуматорския апетит за своите кредитни карти. Паричните запаси в брой позволиха на Виктор Лишенков да въоръжи петстотин „охранители“, които през октомври обградиха атомния реактор от чернобилски тип в Игналина, на 120 километра североизточно от Вилнюс, който осигуряваше три четвърти от електричеството за страната. Обсадата даде на руснака чудесно средство за натиск в преговорите за изкупуване на най-големия производител на ток от съперничещ олигарх, който се беше сдобил с предприятието на безценица по време на голямата приватизация. За една нощ Лишенков стана господар на всеки литас, идващ от електромерите в страната, но тъй като се страхуваше, че руският му произход може да предизвика националистически брожения, внимаваше да не злоупотребява с новата си власт. В жест на добра воля намали цената на тока с петнайсет процента, които предишният олигарх беше прибирал в джоба си. На крилете на надигналата се вълна от популярност той създаде нова политическа партия („Евтин ток за народа“) и регистрира листа от кандидати за насрочените в средата на декември парламентарни избори.

Земята продължаваше да произвежда и литасите все така бяха в обращение. В „Литвания“ и „Вингис“ даваха кървавия „Муди Фрут“. Шеги на литовски излизаха от устата на Дженифър Анистън в „Приятели“. Чистачите изпразваха бетонните кошчета на площада пред „Света Катерина“. Но всеки изминал ден беше по-кратък и по-мрачен от предишния.

Литва залязва на световната сцена след смъртта на Витаутас Велики през 1430 година. В продължение на шестстотин години Полша, Прусия и Русия си я предават една на друга като многократно разменян сватбен подарък (облицована с имитация на кожа кофичка за лед, щипци за салата). Езикът и споменът за по-добри времена оцеляват, но най-важният факт за нея няма как да се промени: Литва си остава все така малка. През двайсети век Гестапо и есесовците успяват да ликвидират 200 000 литовски евреи, а след това руснаците депортират още четвърт милион от населението ѝ в Сибир, без изобщо да привлекат вниманието на международната общност.

Гитанас Мизевичюс идваше от род на свещеници, войници и чиновници край границата с Беларус. Дядо му по бащина линия, местен съдия, не издържал прегледа на новата комунистическа власт през 1940 година и бил изпратен в ГУЛАГ заедно с жена си, а после изчезнал безследно. Бащата на Гитанас притежавал кръчма във Видишкес и подкрепял партизанското съпротивително движение (така наречените „горски братя“) до края на бунтовете през 1953 година.

Година след раждането на Гитанас, Видишкес и осемте околни общини били опразнени от марионетното правителство, за да се разчисти терен за първата от двете атомни електроцентрали. Изселените петнайсет хиляди души („заради безопасността“) получили жилища в чисто новия модерен малък град Хрушчевай, набързо построен сред езерата на запад от Игналина.

– Доста мрачен на вид, само блокове от сгуробетон и никакви дървета – разказа Гитанас. – Новото заведение на баща ми беше с бар от сгуробетон, сепарета от сгуробетон, лавици от сгуробетон. Социалистическата планова икономика в Беларус беше произвела прекалено много сгуробетонни блокчета и ги даваше без пари. Или поне така ни казваха. Така или иначе, нанесохме се там. Дори и леглата ни, пързалките и катерушките, пейките в парка бяха от сгуробетон. Минаха година-две и тъкмо навърших десет, изведнъж майките и бащите на всички наоколо се разболяха от рак на белите дробове. Наистина на всички. След това и на баща ми откриха тумор в белия дроб. Накрая властите дойдоха да огледат Хрушчевай и – виж ти! – оказа се, че има радон. Въпросните сгуробетонни блокчета били леко радиоактивни! Във всяко затворено помещение в Хрушчевай имаше натрупване на радон. Особено в заведенията, където няма вентилация и собственикът седи вътре по цял ден и пуши. Като баща ми. Беларус, нашата братска социалистическа република (която, между другото, е била част от Литва), ни се извини. Явно някак си в сгуробетона бил попаднал малко уранинит. Ужасна грешка. Много, много съжаляваме. Изнесохме се от Хрушчевай и баща ми умря в адски мъки десет минути след полунощ след деня на годишнината от сватбата си, тъй като не искаше майка ми да свързва смъртта му с техния празник; минаха трийсет години, след падането на Горбачов най-сетне успяхме да надникнем в старите досиета и какво да видим? Не е имало никакъв излишък от сгуробетонни блокчета заради лошо планиране. Не е имало объркване в петилетния план. Било е нарочна стратегия за усвояване на нискорадиоактивни отпадъци в строителни материали. Въз основа на теорията, че циментът в сгуробетонните блокчета прави радиоактивните изотопи безвредни! Но в Беларус имали гайгерови броячи и на бърза ръка пукнали шарения балон за безвредността, и така хиляди влакови композиции със сгуробетонни блокчета били изпратени на нас, тъй като ние не сме и подозирали, че може да има нещо нередно.

– Ох! – обади се Чип.

– Ох и още как! – кимна мрачно Гитанас. – Това уби баща ми, когато бях на единайсет. И бащите на най-добрите ми приятели. И стотици други хора след това. Но на нас ни се виждаше съвсем логично. Даваше ни възможност да зърнем врага си, да вземем на мушка големия зъл паяк СССР, имахме кого да мразим, поне до деветдесетте.

Програмата на VIPPPAKJRIINPB17, за чието основаване работел Гитанас след независимостта, се крепяла на един-единствен здрав и непоклатим темел: руснаците трябва да си платят за опустошението на Литва. В началото, през деветдесетте, все още било възможно страната да се управлява само въз основа на омразата. Но не след дълго се появили и други партии, които, макар да отдавали дължимото на реваншизма, се стремели да минат отвъд него. В края на деветдесетте, когато VIPPPAKJRIINPB17 изгубила и последното си кресло в Сейма, от партията останала само недооправената вила.

Гитанас напразно се мъчел да схване политическия смисъл на случващото се. Когато офицерите от Червената армия го задържали незаконно, подлагали го на разпити и ако откажел да отговаря на въпросите, бавно покривали лявата половина на тялото му с дълбоки изгаряния, светът му се струвал напълно разбираем. След независимостта обаче политиката изгубила основанията си. Дори и уж най-простият и важен въпрос за съветските репарации към Литва се оказвал нееднозначен, тъй като по време на Втората световна война литовците били помагали за преследването на евреите, а сегашните обитатели на Кремъл били бивши антисъветски настроени националисти, които също като литовците настоявали за репарации.

– Какво да сторя – продължи Гитанас, – когато нашественикът е система и култура, а не армия? В най-добрия случай мога само да се надявам страната ми един ден да прилича на някоя второразредна държава от западния свят. Да е като всички останали.

– Например Дания, с привлекателни бистра и бутици по морския бряг – каза Чип.

– Чувствахме се истински литовци, когато сочехме Съюза с пръст: „Не, ние не сме като тях“. Но ако заявя: „Не, ние не сме за свободен пазар“ или „Не, ние не искаме глобализация“, няма как да се почувствам литовец. По-скоро ще се изложа като пълен глупак, изскочил от каменната ера. Така че как мога да бъда патриот сега? За какво да се боря? Какво е положителното послание за моята страна?

Гитанас продължил да обитава полуразрушената вила. Предложил на майка си да се премести при него, но тя предпочела да остане в апартамента си край Игналина. По модата на литовските политици от онова време, особено реваншистите като него самия, и той се сдобил с дял от бившата социалистическа собственост – двайсет процента от акциите на завода за преработка на захарно цвекло „Сукроза“, вторият по големина работодател в Литва, – и благодарение на дивидентите си живеел доста добре като националист от запаса.

Известно време, също като Чип, виждал спасение в лицето на Джулия Вре: в красотата ѝ, в американския ѝ стремеж към забавления и пътя на най-малкото съпротивление. Но след това Джулия го зарязала на самолета за Берлин. Това било поредното предателство в живота му, който му се струвал като смазваща поредица от предателства. Бил прецакан от Съюза, прецакан от литовските избиратели, прецакан от Джулия. Накрая го прецакали МВФ и Световната банка и той излял натрупвалото се в продължение на четирийсет години огорчение в шегата си с „Литва ЕООД“.

За първи път от много време беше взел правилно решение с наемането на Чип за Партия за свободен пазар. Беше отишъл в Ню Йорк да ангажира адвокат за развода и може би да намери евтин американски актьор, някой поостарял и без перспективи, когото да сложи във Вилнюс да успокоява по телефона и на място привлечените от „Литва ЕООД“ инвеститори. Трудно му беше да повярва, че млад и талантлив мъж като Чип е готов да работи за него. Бързо се отърси от изненадата, че той е спал с жена му. Опитът му показваше, че в крайна сметка всички го предават. Допадаше му, че Чип го е предал още преди да се запознаят.

Що се отнася до Чип, чувството за малоценност, което изпитваше във Вилнюс като „жалък американец“, който не знае нито литовски, нито руски, баща му не е умрял от рак на белия дроб на млади години, баба му и дядо му не са изчезнали в Сибир, а той самият не е бил измъчван за идеалите си в леден карцер в съветските казарми, беше смекчено от способностите му на служител и от спомена за някои изключително ласкави сравнения, които Джулия правеше между него и Гитанас. В кръчмите и баровете, където двамата често и не отричаха, че са братя, Чип имаше усещането, че жъне по-голям успех.

– Бях доста добър вицепремиер – рече мрачно Гитанас. – Но не съм добър престъпен бос.

„Престъпен бос“ наистина беше твърде преувеличено определение за начинанията му. Чип долавяше у него добре познати признаци за бъдещ провал. За всяка минута работа Гитанас отделяше по един час притеснения. Инвеститори от цял свят му пращаха огромни суми, които той влагаше в сметката си в „Креди Сюис“ всеки петък следобед, но не можеше да реши дали да използва парите „честно“ (т.е. да купува депутати в парламента за Партия за свободен пазар), или най-безсрамно да продължи с измамите и да налее незаконно спечелената твърда валута в още по-сенчест бизнес. В началото правеше и двете, после спря и не правеше нищо. Маркетинговото му проучване (извършено чрез разпитване на непознати пияници в баровете) го убеди, че в настоящото икономическо състояние дори и болшевиките имат по-голям шанс да привлекат гласоподаватели от партия, в чието име се споменава за свободен пазар.

В крайна сметка Гитанас захвърли всякакви претенции за легитимност и нае телохранители. Не след дълго Виктор Лишенков заразпитва агентите си защо този бивш националист Мизевичюс си прави труда да се движи с охрана. Гитанас беше в по-голяма безопасност като бивш националист, отколкото като началник на десетима едри младежи, размахващи „Калашников“. Принуди се да потърси още телохранители и Чип, от страх да не го застрелят, спря да излиза от вилата без придружители.

– Теб нищо не те заплашва – увери го Гитанас. – Дори и Лишенков да реши да ме убие и да ми вземе компанията, ти си гъската, която снася златните яйца.

Въпреки това косъмчетата на врата на Чип настръхваха, когато се покажеше навън. Вечерта, в която в Америка празнуваха Деня на благодарността, видя как двама от хората на Лишенков си проправят път в тълпата в пълния с момичета клуб „Мъсмирит“ и надупчват с шест куршума в корема червенокос „вносител на вино и спиртни напитки“. Горилите на Лишенков минаха край Чип, без да го докоснат, и това доказваше тезата на Гитанас. Но агонията на „вносителя на вино и спиртни напитки“ потвърди отколешните опасения на Чип за уязвимостта на човешкото тяло към куршумите. Сякаш в нервите на умиращия бяха пуснали ток. Силните конвулсии говореха за скрити източници на галванична енергия, за изключително плашещи електрохимични реакции, спотайвали се латентни в него приживе.

Гитанас дойде в „Мъсмирит“ половин час по-късно.

– Моят проблем е – рече замислено той, оглеждайки кървавите петна по пода, – че ми е по-лесно да се оставя да ме застрелят, отколкото аз да стрелям.

– Хайде, пак се подценяваш – скара му се Чип.

– Мога да понасям болката, но не и да я нанасям.

– Стига, не се съди толкова строго.

– Убий, за да не те убият. Не е толкова лесно да прегърнеш това верую.

Гитанас се опитваше да прояви агресия. Като престъпен бос наистина разполагаше с едно преимущество: парите, събрани от Партия за свободен пазар. След като силите на Лишенков обградиха централата в Игналина и принудиха собственика на литовската електрическа компания да се откаже от нея, Гитанас продаде ценния си дял от „Сукроза“, опразни касите на Партия за свободен пазар и купи контролния пакет от най-големия мобилен телефонен оператор в Литва. „Трансбалтик Уайърлес“ беше единствената важна компания за комунални услуги, която можеше да си позволи. Даде на телохранителите си по 1000 минути за национални разговори на месец плюс безплатна гласова поща и идентифициране на номера и ги натовари да подслушват обажданията на множеството телефони на Лишенков. Научи, че Лишенков възнамерява да се отърве от дела си в Националната компания за обработка на кожи и животински продукти, и бързо продаде своите акции. Този удар му донесе доста пари, но се оказа фатален в дългосрочен план. Лишенков се досети, че подслушват телефоните му, и се прехвърли към по-сигурен регионален оператор, който действаше от Рига. След това атакува Гитанас.

В навечерието на насрочените за 20 декември избори, „авария“ в подстанция остави без ток централата на „Трансбалтик Уайърлес“ и шест от предавателите му. Разярени млади собственици на мобилни телефони от Вилнюс с бръснати глави и кози брадички нападнаха офисите на компанията. Управата на „Трансбалтик“ потърси помощ по старите медни кабели на стационарните телефони, а пристигналите в отговор на обаждането „полицаи“ се присъединиха към тълпата, плячкосаха централата и обсадиха трезорите ѝ, докато не дойдоха три микробуса с „полицаи“ от единствения участък, на който Гитанас можеше да си позволи да плаща. След ожесточена схватка първата група „полицаи“ отстъпи, а другите „полицаи“ разпръснаха протестиращите.

Цялата петъчна нощ и в събота до обед техниците на компанията се опитваха да поправят аварийния генератор от времето на Брежнев, който трябваше да осигури резервно електричество за централата. Предавателната шина на генератора беше ръждясала и когато началникът на отдела я дръпна да провери здравината ѝ, трансформаторът се отчупи от основата си. На светлината на свещи и фенерче механикът се захвана да го завари на мястото му и така прогори с оксижена дупка в намотката, а предвид политическата нестабилност покрай изборите, във Вилнюс не можеха да бъдат намерени други дизелови генератори на каквато и да е цена (и със сигурност нито един трифазен генератор от типа, с който беше направена да работи централата, а тя беше направена така просто защото към онзи момент можеше да се намери евтино стар трифазен генератор от времето на Брежнев), като в същото време доставчиците на резервни части от Полша и Финландия отказваха, пак заради политическата нестабилност, да изпратят каквото и да е било в Литва, без преди това да получат парите си в твърда валута; така цялата страна, чиито жители, подобно на западните си побратими, бяха срязали медните жици, когато клетъчните телефони станаха евтини и достъпни, потъна в комуникационно затъмнение като в деветнайсети век.

В изключително мрачното неделно утро Лишенков и бандата му контрабандисти и биячи от листата на партия „Евтин ток за народа“ обявиха, че са получили 38 от 141 места в Сейма. Но президентът на Литва Аудриус Виткунас, харизматичен и параноичен архинационалист, който мразеше еднакво Русия и Запада, не призна резултатите от изборите.

– Мазният Лишенков и неговите бесни псета няма да ме уплашат! – крещеше Виткунас в телевизионно обръщение към нацията в неделя вечерта. – Спиранията на тока по места, почти пълният срив в комуникационната мрежа на столицата и околностите, присъствието на тежковъоръжени „охранители“, наети от Лишенков и бесните му псета, не ми позволяват да смятам, че вчерашните избори отразяват решителната воля и безграничния здрав разум на великия и славен, безсмъртен народ на Литва! Не мога, не бива, не смея и в никакъв случай няма да призная тези омаскарени, вонящи на гнилоч и сифилитично разложение, опозорени национални парламентарни избори!

Гитанас и Чип гледаха обръщението по телевизията в голямата зала във вилата. Двама телохранители играеха кротко на „Тъмници и дракони“ в ъгъла, а Гитанас превеждаше на Чип по-цветистите фрази от майсторската реч на Виткунас. Торфеният здрач на най-краткия ден в годината гаснеше в скритите зад решетки прозорци.

– Имам лошо предчувствие – заяви Гитанас. – Подозирам, че Лишенков иска да се отърве от Виткунас и да се пробва със следващия на поста му.

Чип, който всячески се мъчеше да забрави, че Коледа е след три дни, нямаше желание да остане за празниците във Вилнюс, за да бъде изгонен само седмица по-късно. Попита Гитанас дали е мислил да изпразни сметката в „Креди Сюис“ и да напусне страната.

– Разбира се! – Гитанас беше облечен в червеното си рокерско яке и беше скръстил ръце на гърдите. – Всеки ден си мисля за пазаруване в „Блумингсдейл“. Представям си голямата елха пред Рокфелер Сентър.

– И защо не го направиш?

Той се почеса по главата и после подуши ноктите си, навярно смесеният аромат от скалпа и миризмата на кожната мазнина около носа го успокояваше.

– Ако замина и неприятностите затихнат, какво ще стане с мен? Прецакан съм отвсякъде. В Америка не мога да си намеря работа. От следващия месец няма да съм женен за американка. А и майка ми е в Игналина. Какво ще правя в Ню Йорк?

– Може да продължим тая работа и там.

– Там има закони. Ще ни хванат за по-малко от седмица. Прецакан съм отвсякъде.

Към полунощ Чип се качи в стаята си и се пъхна в студените тънки социалистически чаршафи. Усещаше се миризма на влажна мазилка, цигари и силните изкуствени аромати на шампоаните, които допадаха на литовските носове. Умът му препускаше трескаво. Не потъна в сън, а подскачаше върху него като хвърлено за „жабка“ камъче върху водната повърхност. Постоянно му се струваше, че светлината на уличната лампа в прозореца е зората. Когато слезе, разбра, че вече е късно следобед на Бъдни вечер; връхлетя го паническото усещане на всеки успал се, че е изостанал от събитията, че не разполага с актуална информация. Майка му приготвяше вечерята за Бъдни вечер в кухнята. Баща му, по-млад и с кожено яке, седеше в залата в сумрачната светлина на късния следобед и гледаше вечерните новини по Си Би Ес. Чип реши да прояви любезност и го попита случило ли се е нещо по света.

– Кажи на Чип – отвърна Алфред, който не го позна, – че на Изток има размирици.

Истинската дневна светлина се появи към осем. Събудиха го викове от улицата. В стаята беше студено, но не много, от радиатора миришеше на влажна прах – топлофикационната централа в града все още работеше, общественият ред все още беше непокътнат.

През клоните на елите пред прозореца видя група от трийсетина мъже и жени в дебели палта, които се разхождаха пред оградата. През нощта беше паднал снежец. Двама от телохранителите на Гитанас, братята Йонас и Аидарис – русоляви здравеняци с полуавтоматични пистолети в кобурите, – разговаряха през решетките на портала с две жени на средна възраст, чиито медни коси и червени лица, също като топлината в радиаторите на Чип, бяха доказателство за устойчивостта на нормалния живот.

Долу в залата отекваха насечени декларации на литовски, предавани по телевизията. Гитанас седеше на същото място, където Чип го беше оставил предишната вечер, но беше с други дрехи и изглеждаше по-свеж.

Сивото утро, снегът по дърветата, смътното усещане за хаос и разруха напомняха за края на есенния семестър, за последния изпитен ден преди коледната ваканция. Чип отиде в кухнята и си сипа соево мляко „Витасой Дилайт Ванила“ в купа с овесени ядки „Барбарас Ол Нейчъръл“. Изпи чаша гъст немски сок от истински диви череши. Приготви две чаши нескафе и ги занесе в залата, където Гитанас беше изключил телевизора и отново душеше пръстите си.

Чип го попита какви са новините.

– Хората ми се разбягаха, останаха само Йонас и Аидарис – отговори той. – Взели са фолксвагена и ладата. Не ми се вярва да се върнат.

– С такива охранители не ти трябват нападатели – отбеляза Чип.

– Зарязали са форда, сигурно защото много бие на очи.

– И кога е станало?

– Вероятно веднага след като президентът Виткунас приведе армията в бойна готовност.

Чип се засмя.

– А това кога е станало?

– Рано сутринта. Като че ли всичко в града все още работи – с изключение, разбира се, на „Трансбалтик Уайърлес“.

Тълпата на улицата растеше. Около стотина души размахваха телефони, които издаваха зловещ, неестествен звук. Това беше звукът, който предхождаше съобщението: „Поради технически причини услугата е временно недостъпна“.

– Предлагам да се върнеш в Ню Йорк – каза Гитанас. – Ще видим как ще се развият нещата тук. Може и аз да дойда, може и да не дойда. Трябва да отида при майка ми за Коледа. Ето ти обезщетението.

Подхвърли му дебел кафяв плик и в същия миг по стените на вилата отекнаха удари. Чип изтърва плика. Един камък влетя през прозореца и падна до телевизора. Оказа се отчупено от гранитна тротоарна плочка ъгълче. От него лъхаше враждебност и смут.

Гитанас се обади в „полицията“ по стационарната мрежа и уморено заговори. Братята Йонас и Аидарис, с пръст на спусъка, влязоха през предната врата, следвани от студен повей с коледен аромат на бор. Братята бяха братовчеди на Гитанас и може би затова не бяха дезертирали с останалите. Той затвори телефона и им даде нареждания на литовски.

В кафявия плик имаше дебела пачка от банкноти по петдесет и сто долара.

Усещането на Чип от съня му – осъзнаването му със закъснение, че празникът е настъпил, – не го напускаше и на дневна светлина. Нито един от младите интернетаджии не беше дошъл на работа, Гитанас му беше дал подарък, по клоните на елите имаше сняг, на вратата се трупаха коледари с дебели палта...

– Събирай си багажа – подкани го Гитанас. – Йонас ще те закара на летището.

Чип се качи в стаята си с празна глава и натежало сърце. Чуха се гърмежи, дрънченето на изхвърлени гилзи, Йонас и Аидарис стреляха във въздуха (или поне така се надяваше). Зън-зън-зън, зън-зън-зън...

Обу си кожените панталони и си сложи коженото яке. Събирането на багажа му напомни разопаковането в началото на октомври, направи кръг във времето и затегна примката, в която изчезнаха последните дванайсет седмици. Ето го пак на същото място, само че този път се готвеше да замине.

Гитанас душеше пръстите си и гледаше новините по телевизията, когато Чип се върна в залата. На екрана подскачаха мустаците на Виктор Лишенков.

– Какво казва?

Литовецът сви рамене.

– Че Виткунас се е побъркал. Правел преврат, за да обърне легитимната воля на народа на Литва, дрън-дрън.

– Трябва да дойдеш с мен.

– Първо ще отида при майка – отвърна той. – Ще ти се обадя другата седмица.

Чип го прегърна здраво. Долови миризмата на себум, която Гитанас душеше от притеснение. Имаше чувството, че прегръща себе си, напипва своите маймунски лопатки, боцкането на своя вълнен пуловер. Усети също така колко е потиснат приятелят му – колко не е тук, колко е отнесен и вглъбен, – и това го накара и той самият да се почувства изгубен.

Йонас бибитна от алеята.

– Хайде да се видим в Ню Йорк – предложи Чип.

– Да, може. – Гитанас се отдръпна и се върна към телевизора.

Само няколко бездомници бяха останали да хвърлят камъни по форда, когато Йонас и Чип изскочиха с мръсна газ през портала. Насочиха се на юг от центъра, от двете страни на булеварда имаше пусти бензиностанции и сгради с потъмнели и опушени от изгорелите газове фасади, които изглеждаха най-щастливи и истински в подобни мрачни облачни дни. Йонас почти не говореше английски, но успя да изрази някаква търпимост, ако не приятелско чувство, към Чип, хвърляйки по едно око в огледалото. Тази сутрин движението беше слабо, а големите лъскави коли, тези работни коне на престъпните босове, привличаха нездравословно внимание в смутните времена.

Малкото летище беше обсадено от млади хора, говорещи западни езици. След като „Куад Ситис Фънд“ ликвидира литовските авиолинии, други превозвачи бяха взели някои от линиите, но орязаните полети (четиринайсет излитания на ден за европейска столица!) не можеха да поемат днешното натоварване. Стотици английски, германски и американски студенти и предприемачи, много от които Чип познаваше по физиономия от обиколките по баровете с Гитанас, се бяха струпали пред гишетата на „Финеър“, „Луфтханза“, „Аерофлот“ и „Лот“.

Смели градски автобуси пристигаха с нови товари от чужденци. Доколкото Чип виждаше, никоя от опашките пред гишетата не помръдваше. Огледа полетите на таблото и избра „Финеър“, защото имаше най-много излитания.

В края на дългата опашка стояха две американски студентки с джинси чарлстон и дрънкулки от ренесанса на шейсетте. По куфарите им бяха закачени етикети с имената „Тифани“ и „Черил“.

– Имате ли билети? – попита той.

– За утре – отвърна Тифани. – Но май тук става доста напечено, така че...

– Опашката движи ли се?

– Не зная. Тук сме от десет минути.

– И от десет минути не е помръднала?

– На гишето има само един човек. Но не виждам да има друго, по-хубаво гише на „Финеър“, така че...

Чип не знаеше какво да прави, изкушаваше се да вземе такси и да се върне при Гитанас.

Черил заобяснява на Тифани:

– И тогава татко каза, че трябва да пусна апартамента под наем, след като отивам в Европа, но аз му казах, че съм обещала на Ана да остава вкъщи трите седмици, когато мачовете се играят в града, за да може да спи с Джейсън, нали се сещаш? Не мога да се отметна от обещанието си, нали? Но татко продължи да мрънка за парите и аз му викам, ало, апартаментът си е мой, нали? Купи го за мен, нали? Не си поставял условие, че трябва да пусна някой непознат да използва печката ми и да спи в леглото ми.

– Гадост – отбеляза Тифани.

– И да ми спи на възглавницата! – продължаваше Черил.

Още двама чужденци, белгийци, се наредиха зад Чип. Да не си последен на опашката, носеше известно облекчение. Той помоли белгийците на френски да му пазят багажа и мястото. Отиде до тоалетната, заключи се в една кабинка и преброи парите, които Гитанас му беше дал.

29 250 долара.

Притесни се. Изплаши се.

От говорителите в тоалетната съобщиха, първо на литовски, после на руски, а накрая и на английски, че полет 331 на полските авиолинии от Варшава е отменен.

Чип пъхна двайсет стотачки в джоба на ризата си, двайсет стотачки в левия си ботуш и върна останалите в плика, който скри отпред под ризата си. Искаше му се Гитанас да не му беше давал парите. Без тях щеше да има чудесно оправдание да остане във Вилнюс. А сега простичката истина, от която се беше крил през изминалите дванайсет седмици, се възправяше гола-голеничка в лайняната опикана кабинка. Простичката истина, че го беше страх да се прибере у дома.

Едва ли има човек, на когото да му е приятно да се изправи лице в лице със страхливостта си. Яд го беше на парите, яд го беше и на Гитанас, задето му ги беше дал, яд го беше и на Литва, задето се разпада, но пак си оставаше фактът, че го е страх да се прибере у дома, и за това не беше виновен никой друг, освен той самият.

Върна се на мястото си на опашката пред гишето на „Финеър“, която не беше помръднала. От високоговорителите съобщиха за отмяната на полет 1048 от Хелзинки. Надигна се колективен вопъл, тела се люшнаха напред, пред гишето опашката набъбна в триъгълник.

Черил и Тифани сритаха куфарите си напред. Чип подритна чантата си след тях. Чувстваше се завърнал се в света и това не му харесваше. Студена болнична светлина, светлина на сериозност и неизбежност струеше върху момичетата, багажа и униформените служители на „Финеър“. Нямаше къде да се скрие. Всички наоколо четяха книги. Той не беше отварял книга поне от година. Мисълта за това го плашеше почти колкото мисълта за Коледа в Сейнт Джуд. Искаше да излезе и да хване такси, но подозираше, че Гитанас вече е напуснал града.

Стоя под ярките жестоки лампи, докато часовникът не показа два, после два и половина – ранна утрин в Сейнт Джуд. Белгийците отново обещаха да наглеждат багажа му, а той се нареди на опашката пред телефонната кабина.

Гласът на Инид прозвуча тихо и завалено:

– Алоу?

– Здравей, мамо, аз съм.

Силата и регистърът веднага скочиха.

– Чип? О, Чип! Ал, Чип е! Чип е! Къде си, Чип?

– На летището във Вилнюс. Прибирам се.

– О, прекрасно! Прекрасно! Прекрасно! Кога ще пристигнеш?

– Все още нямам билет. Тук цари хаос. Но утре следобед по някое време. В сряда най-късно.

– Прекрасно!

Не очакваше радостта в гласа на майка си. Ако изобщо някога си беше давал сметка, че може да донесе радост някому, то отдавна го беше забравил. Постара се да не издава вълнението си и да не прекалява с думите. Обеща да се обади веднага щом стигне до някое по-нормално летище.

– Прекрасна новина – заяви Инид. – Толкова се радвам!

– Добре, доскоро.

От север вече се спускаше величествена балтийска зимна нощ. Ветерани от началото на опашката докладваха, че билетите за всички полети за деня са продадени и че поне един от тези полети вероятно ще бъде отменен, но Чип се надяваше, че ако извади няколко стотачки, лесно ще си осигури „привилегиите“, които беше осмивал в Lithuania.com. Ако не успееше, щеше да откупи нечий билет срещу пари в брой.

– О, боже, Тифани – възклицаваше Черил, – „Стълбата“ така стяга дупето!

– Стига да я изтърпиш – отвърна Тифани.

– Всички я търпят. Няма друг начин. Макар че краката много се уморяват.

– Ама си и ти! Нали затова се казва „Стълбата“! Нормално е краката да се уморяват!

Черил погледна през стъклото и с унищожително гимназистко високомерие попита:

– Извинете, но защо има танк на пистата?

В следващия миг светлините угаснаха и телефоните изключиха.

Една последна Коледа

В мазето, в десния край на масата за пинг-понг, Алфред отваряше кутия от уиски „Мейкърс Марк“, пълна с лампички за елха. Пред нея се въргаляха лекарства и приспособления за клизма. Както и курабийка, току-що изпечена от Инид, която приличаше на териер, а трябваше да е еленче. Големите разноцветни лампички, които преди окачваше на тисовете отвън, бяха в кашонче от сироп „Лог Кебин“. До него лежаха пушка в затворен с цип брезентов калъф и кутия с патрони двайсети калибър. Мисълта му беше ясна, което напоследък се случваше все по-рядко, и имаше волята да я използва, докато моментът не е отминал.

През английските прозорци се промъкваше бледата светлина на късния следобед. Парното се включваше често, къщата излъчваше топлина. Червеният пуловер висеше по тялото му на асиметрични гънки и издутини, сякаш беше надянат на дънер или на облегалка на стол. Сивите му вълнени панталони бяха покрити с петна, но той се примиряваше с тях, тъй като единствената друга възможност беше да изгуби ума си, а още не беше напълно готов да го стори.

Най-отгоре в кутията от „Мейкърс Марк“ лежеше дълъг низ бели лампички, навити хлабаво около масур от картон. Миришеше на мухъл от килера под стълбите и веднага щом Алфред пъхна щепсела в контакта, стана ясно, че нещо не е наред. По-голямата част от лампичките светеха ярко, но към средата на масура имаше угаснали крушки – черна дупка вътре в плетеницата. Той размота лампичките с отмалели ръце и ги разпъна по масата за пинг-понг. В самия им край грозно тъмнееше ивица мъртви крушки.

Знаеше какво очаква съвременността от него в този момент. Съвременността очакваше да отиде в големия магазин и да замени повредените лампички. Само че по това време на годината големите магазини бяха претъпкани; щеше да виси на опашка пред касата поне двайсет минути. Той нямаше нищо против висенето, но Инид вече не му позволяваше да шофира, а тя не беше толкова търпелива. Сега Инид беше горе и се бъхтеше с домашните задължения по коледната подготовка.

Много по-добре беше, разсъждаваше Алфред, да остане скрит в мазето и да измисли какво да прави с това, с което разполагаше. Изхвърлянето на почти изцяло работещи лампички беше в разрез с чувството му за мярка и с представата му за пестеливост. Беше в разрез и с него самия, защото той беше самобитна личност от епоха на личности, а низът лампички беше също нещо самобитно. Без значение колко малко беше струвала навремето тази коледна украса, изхвърлянето ѝ щеше да я лиши от всякаква стойност, а оттам и да накърни ценността на индивидуализма като цяло: все едно съзнателно да обявиш за боклук един предмет, който много добре знаеш, че е все още годен за употреба.

Точно това изискваше от него съвременността, а Алфред отказваше да го стори.

За съжаление, не можеше да оправи лампичките. Не му беше ясно защо последните петнайсетина крушки не светеха. Огледа кабелите и не забеляза нищо нередно между последната мигаща лампичка и първата немигаща. Не можеше да проследи трите кабелчета през всичките им завъртулки и преплитания. Лампичките бяха свързани в някакъв сложен полууспореден начин, който той не можеше да схване.

Едно време лампичките за елха бяха на къси шнурове и бяха свързани последователно. Ако някоя крушка изгореше или просто се отхлабеше във фасунгата, веригата се прекъсваше и целият низ угасваше. Един от коледните ритуали за Гари и Чип беше да затегнат всяка крушка в месинговото ѝ гнездо в угасналия низ и ако това не помогнеше, да ги сменят една след друга, докато намерят изгорелия виновник. (Как се радваха момчетата, щом мъртвите лампички възкръснеха!) Когато Денис порасна и вече можеше да им помага, технологията беше напреднала, свързването беше успоредно и лампичките бяха с пластмасови гнезда. Ако някоя крушка изгореше, това не влияеше на останалите и веднага си проличаваше коя трябва да бъде сменена...

Алфред потри ръце, дланите се завъртяха около китките като бъркалки на миксер. Внимателно прокара пръсти по кабелчето, поизпъна го и размота усукванията, и угасналите лампички грейнаха! Низът беше цял!

Какво ли беше направил?

Отново опъна лампичките по масата за пинг-понг. Дефектната част пак угасна. Опита се да я съживи с потупване и подръпване, но този път не извади късмет.

(Пъхаш цевта на пушката в устата и посягаш към спусъка.)

Прегледа отново плетеницата от маслиненочерни жици. Дори сега, въпреки напредналото си заболяване, той вярваше, че може да седне с молив и лист хартия и да изведе наново основните принципи на електрическата верига. Поне за момента беше сигурен в способностите си; само че задачата да разгадае успоредната верига беше много по-изтощителна, отколкото, да речем, шофирането до магазина и чакането на опашка. Умственото усилие изискваше индуктивно преоткриване на основни положения от електротехниката, цялостна подмяна на окабеляването в мозъчните му вериги. Беше истинско чудо, че изобщо си представяше подобно нещо – един изкуфял старец, сам в мазето с пушката, курабийката и голямото си синьо кресло, спонтанно да регенерира органична верига, достатъчно сложна, за да разбере електричеството, – но енергията, която това обръщане на ентропията щеше да му коства, многократно надхвърляше наличната под формата на курабийка енергия. Може би ако изядеше цяла кутия курабийки наведнъж, щеше да си припомни принципите на успоредното свързване и да си обясни странната плетеница от три жички на проклетите лампички. Но, боже мой, беше толкова уморен...

Разтърси низа и угасналите лампички пак светнаха. Разтърси го отново, после по-силно, но те не угаснаха. Само че когато нави наниза около масура, отдолу отново се възцари мрак. Двеста лампички грееха ярко, а съвременността настояваше да изхвърли целия низ.

Подозираше, че някъде в дъното на тази нова технология се крие глупост или мързел. Някой млад инженер беше прескочил нещо и не беше предугадил последствията, от които Алфред страдаше сега. Но тъй като не познаваше технологията, нямаше как да разбере къде е проблемът, нито пък да го отстрани.

И така се превръщаше в жертва на проклетите лампички, и не му оставаше друго, освен да излезе да хвърля пари на вятъра.

Като момче имаш желание да поправяш сам нещата и уважаваш самобитността на отделните предмети, но постепенно някои от вътрешните ти механизми (включително умствените механизми като това желание и това уважение) остаряват и макар други части да продължават да функционират добре, накрая се натрупват солидни аргументи за изхвърлянето на цялата човешка машина.

С други думи, той беше уморен.

Пъхна курабийката в устата си. Задъвка внимателно и преглътна. Старостта беше нещо отвратително.

За щастие, в кутията от „Мейкърс Марк“ имаше още хиляди лампички. Алфред методично ги прегледа, като включи в контакта всеки щепсел. Намери три по-къси наниза в добро състояние, но останалите бяха или необяснимо мъртви, или толкова стари, че едва-едва мъждукаха, а трите по-къси низа нямаше да стигнат за цялата елха.

Най-отдолу в кутията откри грижливо надписани пакетчета с резервни крушки. Както и нанизи, на които беше изрязвал прекъснатите кабели и ги беше свързал наново. Стари, последователно свързани лампички, чиито счупени гнезда беше възстановил с капчица припой. Изненада се и му се видя странно, че е имал време за толкова много поправки сред хилядите други отговорности.

О, митовете и детинският оптимизъм на поправянето! Надеждата, че вещта никога няма да се развали. Глупавата вяра, че винаги ще има бъдеще, в което той, Алфред, не само ще е жив, но и ще има сили да поправя. Безмълвното убеждение, че тези боклуци и изобщо цялата му страст към пазенето някога ще имат смисъл: че някой ден ще се събуди като съвсем нов човек с безкрайна енергия и време да се погрижи за всичко скътано, да поддържа всичко да работи, да крепи нещата да не се разпадат.

– Трябва да изхвърля тия боклуци – рече той на глас.

Ръцете му трепереха. Винаги трепереха.

Занесе пушката в работилницата и я подпря на тезгяха.

Проблемът беше нерешим. Беше паднал в ледената солена вода и почти беше напълнил дробовете си с нея, краката му тежаха и не го слушаха, артритните му раменни стави не му позволяваха да загребва – всичко, което трябваше да направи, беше да не прави нищо. Да се откаже и да потъне. Но той зарита, зарита инстинктивно. Не харесваше дълбините и затова размърда нозе, а след миг отгоре заваляха оранжеви спасителни пояси. Пъхна здравата си ръка в дупката на един от тях и в същия миг една сериозна комбинация от вълна и подводно течение – килватерът на „Гунар Мюрдал“ – го всмука в силен водовъртеж. Трябваше само да се откаже, нищо повече. И при все това ясно си даваше сметка, потъвайки във водите на Северния Атлантик, че там оттатък няма да има нищо, че този жалък оранжев спасителен пояс, който беше сграбчил, това в същината си необяснимо и непреклонно, облечено в брезент парче стиропор, би било БОГ в безпредметния свят на смъртта, към който се беше насочил, би било ВЪРХОВНОТО АЗ СЪМ ТОВА, КАКВОТО СЪМ^46 в онази вселена на несъществуване. За няколко минути оранжевият спасителен пояс беше единственото нещо, което той имаше. Беше последното му нещо и затова, инстинктивно, Алфред го обичаше и го придърпваше към себе си.

46 Името, с което Бог се открива на Мойсей (Йехова), в синодалния превод на Библията „Вечно съществуващият“. – Б. пр.

След това го извадиха от водата, подсушиха го и го завиха. Държаха се с него като с дете и той промени мнението си: не беше постъпил мъдро, като оцеля. Нямаше му нищо, освен че не виждаше с едното око, не можеше да си вдигне едната ръка и още няколко дреболии, но те му говореха като на идиот, като на бебе, като на изкуфял дъртак. В неискрената им загриженост, в недобре прикритото презрение Алфред виждаше бъдещето, което беше избрал във водата. Бъдеще в дом за стари хора. Разплака се. Трябваше да се остави да потъне.

Затвори и заключи вратата на лабораторията, защото все пак всичко опираше до личното пространство, нали? Без лично пространство нямаше смисъл човек да е личност. А в старческия дом нямаше да има лично пространство. Щяха да се държат с него като хората от хеликоптера, нямаше да го оставят на мира.

Разкопча панталона, извади нагънатия парцал, който държеше в гащите си, и се изпика в една кутия от „Юбен“.

Беше купил пушката година преди да се пенсионира. Смяташе, че оттеглянето от работа ще му донесе коренно преобразяване. Представяше си се да ходи на риба и на лов, виждаше се в някоя малка лодка призори в Канада или в Небраска, въобразяваше си нелеп и невероятен спокоен живот.

Пушката имаше нежен, примамващ спусък, но малко след като се сдоби с нея, един скорец си строши врата в прозореца на кухнята, докато Алфред се хранеше. Не успя да довърши обяда си и нито веднъж не я извади да стреля.

Човечеството беше получило власт над земята и се възползва от тази възможност, за да унищожи другите видове, да затопли атмосферата и като цяло да разруши всичко по свой образ и подобие, ала си плащаше цената за тези привилегии: в тленното и ограничено животинско тяло на човека се беше развил мозък, който беше способен да си представи вечността и жадуваше за нея.

Но идваше време, когато смъртта преставаше да бъде вестител на края, а вместо това се превръщаше в последна възможност за коренно преобразяване, в единствения достъпен вход към вечността.

Само че да се покаже като тленен труп в море от кръв, костици и сиво вещество – да наложи тази представа за себе си на други хора, – беше толкова агресивно навлизане в чуждото лично пространство, че като че ли щеше да го надживее.

Освен това се страхуваше, че може и да боли.

А и имаше един много важен въпрос, на който все още искаше да получи отговор. Децата му щяха да си дойдат, Гари и Денис, може би дори и Чип, синът му интелектуалец. Може би Чип, ако дойдеше, щеше да успее да отговори на този изключително важен въпрос.

И въпросът беше:

Въпросът беше:

Инид изобщо не се беше смутила, ни най-малко, когато виеха сирените и „Гунар Мюрдал“ се тресеше от рязкото включване на заден ход, а Силвия Рот я влачеше за ръката през пълната зала „Пипи Дългото чорапче“ и крещеше: „Това е жена му, пуснете ни да минем!“. Не се беше притеснила да се изправи отново пред доктор Хибард, който беше коленичил на площадката за кацане и прерязваше мокрите дрехи на съпруга ѝ с изящни хирургически ножици. Нито пък когато заместник-ръководителят на круиза, който ѝ помагаше да съберат вещите на Алфред, намери пожълтял памперс в кофичката за лед, нито когато Алфред ругаеше санитарите и сестрите на континента, нито дори когато образът на Кели Уитърс на телевизора в болничната стая ѝ напомни, че не е изрекла нито една утешителна дума на Силвия в навечерието на екзекуцията му.

Върна се в Сейнт Джуд в толкова добро настроение, че успя да се обади на Гари и да си признае, че не е изпратила подписания договор за отстъпване на правата на патента на Алфред на корпорация „Аксон“, а го е скрила в мокрото помещение. След като Гари ѝ съобщи разочароващата новина, че все пак пет хиляди долара навярно ще се окажат съвсем разумна сума, Инид слезе в мазето да вземе договора и не го откри в скривалището му. С необяснимо спокойствие се обади в централата в Швенксвил и помоли да ѝ пратят нов договор. Алфред се озадачи, когато му го връчи за подпис, но тя вдигна рамене и заяви, че пощите често губят писма. Дейв Шумпърт отново се подписа като свидетел и Инид се чувстваше много добре, докато не ѝ свършиха запасите от „Аслан“, и тогава едва не умря от срам.

Срамът бе смазващ, убийствен. Сега ѝ се струваше важно – за разлика отпреди една седмица, – че хиляда щастливи пасажери на борда на „Гунар Мюрдал“ са видели колко странни са тя и Алфред. Всички на кораба бяха разбрали, че акостирането в историческия Гаспе се е забавило и екскурзията до живописния остров Бонавентура е отменена, защото треперещият мъж с отвратителния шлифер е излязъл на забранената хеликоптерна площадка, защото жена му най-егоистично е отишла да се забавлява на инвестиционна лекция, тъй като е изпила някакво силно хапче, което никой лекар в Америка не би могъл да ѝ предпише, и всичко това, защото тя не вярва в Господ и не уважава законите, защото е ужасно, неописуемо различна от другите.

Нощ след нощ лежеше будна, измъчвана от срама си и от копнежа по златистите таблетки. Срамуваше се и от копнежа си по тях, но също така беше сигурна, че единствено те могат да ѝ донесат облекчение.

В началото на ноември заведе Алфред в Медицинския център в Корпърит Удс за редовния му преглед при невролог. Денис, която беше записала баща си за изпитанията от втората фаза на „Коректол“ на „Аксон“, я беше попитала дали той страда от деменция. Инид отправи въпроса към доктор Хеджпет по време на личната си среща с него и той отговори, че появяващата се от време на време дезориентация наистина подсказва за ранен алцхаймер или сенилна деменция тип Люи, но тя го прекъсна: а не е ли възможно хапчетата за увеличаване на допамина да са причина за неговите „халюцинации“? Хеджпет не отрече подобна възможност. Заяви, че единственият сигурен начин да се изключи деменцията е да се остави Алфред в болница за десет дни и да му се даде „почивка от всички лекарства“.

От срам Инид не си призна, че вече няма вяра на болниците. Не спомена за буйстването, чупенето и ругаенето в канадската болница, преобръщането на пластмасовите чаши с вода и събарянето на стойките на системите. Премълча и молбата на Алфред да го застреля, ако някога отново се наложи да го вкара в подобно място.

Когато Хеджпет попита как се справя тя самата, Инид повдигна въпроса за дребния си проблем с „Аслан“. Тъй като се страхуваше, че Хеджпет ще я помисли за разглезена, полудяла от абстиненция наркоманка, дори не му поиска алтернативно „сънотворно“. Все пак спомена, че има проблеми със съня. Дори наблегна на това: „Изобщо не мога да спя“. Лекарят обаче ѝ предложи просто да смени леглото. Или да пробва „Тиленол Пи Ем“.

Струваше ѝ се несправедливо, докато лежеше в мрака до хъркащия си съпруг, че едно лекарство, което спокойно може да се закупи в толкова други страни, е недостъпно за нея в Америка. Струваше ѝ се несправедливо, че много от приятелките ѝ вземаха „сънотворни“ от типа, който Хеджпет не ѝ беше предложил. Какъв жесток педант беше Хеджпет! Можеше да отиде при друг лекар, разбира се, и да помоли за „сънотворно“, но той със сигурност щеше да се зачуди защо личният ѝ лекар не ѝ предписва лекарството.

Ето такава беше ситуацията, когато Беа и Чък Мейснър заминаха за шест седмици зимно семейно забавление в Австрия. В деня преди полета им Инид обядва с Беа в „Дийпмайър“ и я помоли за една услуга. Връчи ѝ листче, на което беше преписала информацията от празната опаковка от „Аслан Круизър“ (радамантин цитрат 88 %, триметилрадамантин хлорид 12 %), като отдолу беше добавила: „Засега не се продава в САЩ, трябва ми количество за 6 месеца“.

– Ако те затруднява, недей – рече тя на Беа, – но ако Клаус може да го намери, ще е много по-лесно, отколкото моят лекар да се опитва да го изпише от Европа. Така или иначе, надявам се да си прекарате прекрасно в любимата ми страна!

Инид можеше да поиска подобна срамна услуга единствено от Беа. И нея се осмели да я помоли единствено защото: 1) Беа беше малко глупава; 2) навремето мъжът ѝ безсрамно се беше възползвал от вътрешна информация за покупка на акции на „Ери Белт“; и 3) Инид смяташе, че Чък така и не е благодарил на Алфред, нито го е овъзмездил подобаващо за предоставената информация.

Но веднага щом Мейснърови отлетяха, срамът на Инид тайнствено заглъхна. Все едно беше паднала зла прокоба, тя започна да спи по-добре и не мислеше толкова за лекарството. Бързо насочи способността си за избирателно забравяне към услугата, която беше поискала от Беа. Отново се чувстваше както преди, което ще рече, че беше оптимистка.

Купи два билета за полет до Филаделфия за 15 януари. Разказа на приятелките си, че корпорация „Аксон“ е в процес на изпитание на страхотна нова мозъчна терапия, наречена „Коректол“, и че Алфред е избран за клиничните изпитания, защото е продал патента си на „Аксон“. Възнасяше до възбог Денис заради предложението ѝ да отседнат в дома ѝ във Филаделфия, докато траят процедурите. Обясни, че не, „Коректол“ не е слабително средство, а революционно ново лечение за паркинсон. Да, името било подвеждащо, но не, не било слабително средство.

– Кажи им в „Аксон“ – заръча тя на Денис, – че баща ти има слаби симптоми на халюцинация, които според лекаря вероятно се дължат на лекарствата му. Ако „Коректол“ му помогне, ще спрем лекарствата и сигурно халюцинациите ще изчезнат.

Похвали се не само на приятелките си, но и на всичките си познати в Сейнт Джуд, включително месаря, брокера и пощальона, че внукът ѝ Джоуна ще си дойде за празниците. Естествено, беше разочарована, че Гари и Джоуна ще останат само три дни и ще си тръгнат на Коледа на обед, но пък тези три дни можеше да ги запълни с много забавления. Купи билети за коледния светлинен спектакъл и за „Лешникотрошачката“, включи в програмата и украсяване на елхата, пързаляне с шейна, пеене на коледни песни и църковната служба на Бъдни вечер. Изрови рецепта за сладки, които не беше правила от двайсет години. Нагласи да отлежава яйчен пунш.

В неделята преди Коледа се събуди в 3,05 сутринта и си помисли: „Трийсет и шест часа“. Четири часа по-късно стана с мисълта: „Трийсет и два часа“. По-късно през деня заведе Алфред на коледното празненство на кварталното сдружение у Дейл и Хъни Дриблет, настани го на сигурно място при Кърби Рут и обиколи всички съседи, за да им напомни, че любимият ѝ внук, който цяла година чакал с нетърпение да дойде за Коледа в Сейнт Джуд, пристига утре следобед. Намери Алфред в тоалетната на Дриблетови и дълго спори с него за въображаемия му запек. Заведе го у дома и го сложи да си легне, изтри караницата от паметта си и седна на масата в трапезарията да отметне още десетина коледни картички.

В плетения панер за пристигащи честитки имаше десетсантиметрова купчина картички от стари приятели като Норма Грийн и нови като Силвия Рот. Все повече изпращачи копираха на ксерокс или принтираха от компютър пожеланията си, но Инид не искаше и да помисли за това. Дори и с цената на известно забавяне, тя щеше да напише на ръка сто писма и да надпише двеста плика. Освен обичайните пожелания от два абзаца и по-пространните пожелания от четири абзаца, Инид си беше приготвила и стандартно кратко известие:

Круизът беше изключително приятен, видяхме есенните багри в Нова Англия и крайбрежието на Канада. Ал изживя непланирано „гмуркане“ в залива Сейнт Лорънс, но отново е тип-топ! В „Ню Йорк Таймс“ писаха за суперлуксозния нов ресторант на Денис във Филаделфия. Чип все още е в адвокатската кантора в Ню Йорк и се занимава с инвестиции в Източна Европа. Радвахме се на чудесно гостуване от Гари и невероятно талантливия ни внук Джоуна. Надяваме се цялото семейство да се събере у дома в Сейнт Джуд за Коледа – божествена наслада за мен! Поздрави на всички...

В десет часа, тъкмо когато тя спря да разтърси схванатата си дясна ръка, Гари се обади от Филаделфия.

– Нямам търпение да ви видя и двамата, остават само седемнайсет часа! – изпя в слушалката Инид.

– Лоши новини – отвърна той. – Джоуна повръща и има температура. Едва ли ще мога да го кача на самолета.

Тази камила на разочарованието заседна в игленото ухо на готовността на Инид да я възприеме.

– Нека видим как ще е на сутринта – заяви тя. – На децата често им минава за една нощ, обзалагам се, че утре ще е добре. Може да поспи в самолета. И като пристигнете, да си легне рано и да спи до късно във вторник!

– Майко...

– Ако е зле, Гари, естествено, че няма да дойде. Но ако температурата му падне...

– Повярвай ми, всички сме разочаровани. Особено Джоуна.

– Не е нужно да вземаме решение още сега. Утрото е по-мъдро от вечерта.

– Предупреждавам те, че най-вероятно ще пътувам само аз.

– Е, Гари, на сутринта нещата може да са съвсем, ама съвсем по-различни. Защо не изчакаш и не вземеш решение тогава? Може и да ме изненадаш. Сигурна съм, че накрая всичко ще се нареди!

Беше времето на радостта и чудесата и Инид си легна, изпълнена с надежда.

Рано сутринта я събуди – и възнагради! – звъненето на телефона, гласът на Чип и новината, че ще си дойде от Литва в рамките на следващите четирийсет и осем часа, и цялото семейство ще си бъде у дома за Бъдни вечер. Слезе долу, тананикайки си, и забоде поредната фигурка на коледния календар, който висеше на входната врата.

Събиращият се всеки вторник в черквата дамски кръжок изработваше коледни календари от години. Те нямаха нищо общо, би побързала да ви увери Инид, с евтините картонени изделия с изрязани прозорчета, които се продават за пет долара в найлонова обвивка, а бяха красиви, ръчно ушити и предназначени за многократна употреба. Зелена елхичка, пришита към правоъгълно парче избелено платно с дванайсет номерирани джобчета отгоре и още дванайсет отдолу. Всяка декемврийска сутрин детето изважда фигурка от джобчето – малко люлеещо се конче от филц с пайети или жълто филцово гълъбче, или посипан с пайети войник – и го закачва на елхата. Макар че децата ѝ отдавна бяха пораснали, Инид все още продължаваше да размества и подрежда играчките в джобчетата на 30 ноември. Само фигурката в двайсет и четвъртия джоб си оставаше винаги една и съща: младенецът в черупка от орех, боядисана в златисто. Макар че като цяло Инид не проявяваше кой знае каква ревност в християнската си вяра, тя почиташе много точно тази играчка. За нея фигурката на младенеца въплъщаваше не само Бог, но и трите ѝ дечица и всички ухаещи на бебе бебета на света. Лично тя пълнеше двайсет и четвъртия джоб на календара от трийсет години, много добре знаеше какво има в него и въпреки това все така затаяваше дъх, щом посегнеше да го отвори.

– Чудесна новина за Чип, нали? – попита тя Алфред на закуска.

Алфред ровеше в напомнящите бобешки на хамстер мюсли „Ол Бран“ и пиеше сутрешното си горещо мляко, разредено с малко вода. Изражението му подсказваше постепенно вглъбяване в обезличаващо страдание.

– Чип ще е тук утре – повтори Инид. – Чудесна новина, нали? Не се ли радваш?

Алфред се допита до пихтиестата каша „Ол Бран“ в треперещата лъжица и отговори:

– Е, стига да си дойде наистина.

– Каза, че ще е тук утре следобед – отвърна тя. – Ако не е много уморен, може да дойде с нас на „Лешникотрошачката“. Нали имаме шест билета.

– Съмнявам се – заяви Алфред.

Това, че думите му бяха свързани с въпросите ѝ – както и това, че въпреки забулилия очите му безкрай на вечността, той участваше във водещия се в настоящия момент разговор, – компенсираше киселия му вид.

Инид беше скътала всичките си надежди – подобно на младенеца в ореховата черупка – в кошницата на „Коректол“. Не знаеше какво ще прави, ако Алфред се окажеше твърде дезориентиран, за да участва в изпитанията. В този смисъл животът ѝ странно напомняше на живота на тези от техните приятели, по-точно Чък Мейснър и Джо Пърсън, които бяха „пристрастени“ към следенето на инвестициите си. Според Беа Чък от притеснение проверявал по интернет котировките на борсата по два-три пъти на час, а последния път, когато с Алфред бяха излезли с Пърсънови, Джо беше вбесил Инид с обажданията си по мобилния телефон на трима брокери от ресторанта. Но тя беше същата с Алфред: мъчително наострила уши за всяко оптимистично движение нагоре, постоянно в страх от сгромолясване.

След закуска идваха най-свободните ѝ часове за деня. Сутрин, след като изпиеше чашата си с горещо разредено мляко, Алфред слизаше в мазето и се посвещаваше на изпразването на червата си. Инид не биваше да го безпокои по време на тези върхови часове на неговата тревога, но поне можеше да го остави сам. Обсесията му по изпразването на червата беше лудост, но не от онзи тип, който би му попречил да се подложи на „Коректол“.

През кухненския прозорец се виждаха прехвърчащите от зловещото синьо небе снежинки, които обсипваха клоните на келявия кучешки дрян, посаден (това указваше възрастта му) от Чък Мейснър. Инид обърка каймата за руло „Стефани“ и я прибра в хладилника, а после приготви плодова салата от банани, грозде, ананас от консерва, маршмелоу и лимонови резенки. Заедно с пълнените запечени картофи, това бяха любимите манджи на Джоуна от Сейнт Джуд и затова тя ги беше избрала за менюто за вечеря.

От месеци си представяше как на сутринта на двайсет и четвърти Джоуна ще закачи младенеца на коледния календар.

Окрилена от втората си чаша кафе, Инид се качи на втория етаж и коленичи пред стария черешов скрин на Гари, където държеше подаръците и рекламните сувенири, които получаваха при пътуванията си. Беше приключила с покупките за Коледа преди седмици, но за Чип беше взела само пуснат с намаление кафяво-червен вълнен халат на „Пендълтън“. По-малкият ѝ син беше изпаднал в немилост пред нея преди няколко Коледи, когато ѝ изпрати употребявана на вид готварска книга „Мароканска кухня“, обвита в алуминиево фолио, украсено с лепенки с телени закачалки с червени драскотини по тях. Но сега, след като се връщаше от Литва, тя искаше да го възнагради с пълния размер на бюджета си за подаръци. Той беше следният:

Алфред: неограничена сума.

Чип, Денис: по 100 долара на всеки, плюс грейпфрут.

Гари, Каролин: по 60 долара на всеки, плюс грейпфрут.

Арон, Кейлеб: по 30 долара максимум.

Джоуна (само тази година): неограничена сума.

Беше платила 55 долара за халата и сега ѝ трябваше още нещо на стойност 45 долара. Прерови чекмеджетата на скрина. Отхвърли хонконгските вази в избелели кутии, комплектите колоди карти за бридж и листчета за записване на резултата, множеството тематични салфетки за сервиране, симпатичните и безполезни моливници, различните туристически будилници, които се сгъваха или пиукаха по необичаен начин, обувалката с разтегателна дръжка, необяснимо грозните корейски ножчета, бронзовите поставки за чаши с корково дъно с изрисувани локомотиви, порцелановата рамка 10/14 с лилав лъскав надпис „Спомени“, ониксовата костенурка от Мексико и хитроумния комплект от панделки и хартия за опаковане „Дарът на даването“. Поколеба се за пиринченото нещо за угасяване на свещи и пластмасовата солница с мелничка за черен пипер. Спомни си оскъдното обзавеждане в дома на Чип и в крайна сметка реши, че нещото за угасяване на свещи и солницата/мелничка ще свършат чудесна работа.

Във времето на радостта и чудесата, докато опаковаше подаръците, тя забрави за вонящата на урина лаборатория и омразните щурци. Вече не се ядосваше, че Алфред е сложил елхата накриво. Можеше да повярва, че тази сутрин Джоуна се чувства не по-зле от нея.

Когато приключи, ъгълът и силата на светлината от сивото като гларус зимно небе подсказваха, че е време за обяд. Слезе в мазето и там намери масата за пинг-понг отрупана със зелени нанизи лампички, все едно беше обрасла с лиани, а Алфред седеше на пода с изолирбанд, клещи и кабели.

– Проклети лампички! – изруга той.

– Ал, какво правиш на пода?

– Проклети евтини нови лампички!

– Не се занимавай с тях. Остави ги. Гари и Джоуна ще ги оправят. Ела да обядваме.

Полетът от Филаделфия кацаше в един и половина. Гари щеше да наеме кола и трябваше да пристигне към три. Инид възнамеряваше да сложи Алфред да поспи дотогава, защото довечера щеше да има подкрепления. Ако той пак станеше и започнеше да обикаля посред нощ, тя нямаше да е сама.

След обяда в къщата се възцари гробна тишина, дори и часовниците като че ли бяха затаили дъх. Последните часове чакане би трябвало да са най-подходящият момент за писане на коледни картички, защото или минутите щяха да отлетят незабележимо, или Инид щеше да отхвърли много работа; и в двата случая само можеше да спечели. Само че времето не се оставяше да бъде излъгано по този начин. Започвайки поредните кратки пожелания, тя имаше чувството, че химикалката ѝ едва се плъзга през гъста меласа. Загуби нишката на думите, написа „неочаквано гмурване в неочаквано гмурване“ и се наложи да изхвърли картичката. Стана да погледне часовника в кухнята и установи, че са изминали едва пет минути от предишната проверка. Подреди курабийки върху лакирания дървен празничен поднос. Постави нож и голяма круша на дъската за рязане. Разклати бутилката с яйчен пунш. Зареди кафе-машината, в случай че Гари поиска кафе. Седна да напише ново кратко пожелание и в празната белота на картичката съзря отражение на съзнанието си. Отиде до прозореца и надникна към побелялата морава. Пощальонът, пъшкайки под празничния си товар, вървеше по алеята с огромен куп, който пъхна през процепа на вратата на три пъти. Тя се втурна към писмата, раздели зърното от плявата, но умът ѝ не беше в отварянето на картичките. Слезе при синьото кресло в мазето.

– Ал – извика тя, – ставай!

Той се надигна, косата му беше щръкнала, очите – забулени.

– Пристигнаха ли?

– Всеки момент. Не е зле да се освежиш малко.

– Кой идва?

– Гари и Джоуна, освен ако Джоуна не е болен.

– Гари – повтори Алфред – и Джоуна.

– Защо не си вземеш един душ?

Той поклати глава.

– Не искам душ.

– Ако пак се напъхаш във ваната и не можеш да излезеш, когато пристигнат...

– След като човек се е трудил цял предобед, има правото на една вана!

В банята долу имаше хубав душ, но Алфред не обичаше да се къпе прав. И тъй като сега Инид отказваше да му помогне да излезе от ваната, понякога той седеше по цял час в изстиналата и посивяла от сапуна вода, преди да успее да се измъкне сам, и то само защото беше такъв инат!

Алфред пусна водата във ваната горе и в този миг най-сетне се разнесе дългоочакваното почукване.

Инид се втурна към вратата, отвори и се изправи пред красивия си по-голям син, който стоеше сам на прага. Беше облечен с кожено яке, носеше малка пътническа чанта и хартиена пазарска торба. През облаците бяха пробили немощни слънчеви лъчи, нещо нормално за края на зимните дни. Улицата се къпеше в нелепа златиста светлина, която сякаш струеше отвсякъде и с която посредствените художници пресъздават разделянето на Червено море. Червените тухли на къщата на Пърсънови, синьо-лилавите зимни облаци, тъмнозелените смолисти храсти бяха в толкова неестествено наситени цветове, че дори не изглеждаха красиви, а по-скоро изкуствени, зловещи.

– Къде е Джоуна? – извика Инид.

Гари влезе и остави чантите.

– Още е с температура.

Тя прие целувката му. Имаше нужда от миг-два, за да се посъвземе, и затова му каза да внесе и куфара си.

– Нямам куфар – уведоми я той с любезен тон.

Инид се взря в малката чанта.

– Само това ли ти е багажът?

– Виж, знам, че си разочарована заради Джоуна...

– Колко е температурата му?

– Сутринта беше 38.

– Не е толкова висока!

Гари въздъхна и отклони поглед, после наклони глава, сякаш за да я изравни с килнатата елха.

– Виж, Джоуна е разочарован. Аз съм разочарован. Ти си разочарована. Хайде да не ровим повече. Всички сме разочаровани.

– Просто така се надявах да дойде – отвърна Инид. – Приготвих любимата му вечеря...

– Нарочно те предупредих...

– Взех билети за парка „Уейндейл“ за тази вечер!

Гари поклати глава и пое към кухнята.

– Значи, ще отидем в парка – заяви той. – А утре ще дойде и Денис.

– И Чип!

Гари се изсмя.

– От Литва?

– Обади се тази сутрин.

– Докато не го видя, няма да повярвам.

Светът навън ѝ се струваше някак неистински. Надничащият иззад тавана на облаците слънчев прожектор даваше нереална светлина като в сън, която не можеше да се свърже с никой от познатите часове на деня. Глождеше я подозрението, че семейството, което се опитваше да събере, не е семейството, което помнеше, че тази Коледа няма да има нищо общо с Коледите от едно време. Но тя геройски се мъчеше да се приспособи към новата действителност. Изведнъж страшно се развълнува от идването на Чип. И тъй като приготвените за Джоуна подаръци сега щяха да заминат за Филаделфия с Гари, трябваше да опакова някой туристически будилник и моливник за Кейлеб и Арон, за да намали контраста в щедростта си. Можеше да го направи, докато чакаше Денис и Чип.

– Има огромно количество курабийки – заобяснява тя на Гари, който като добро дете си миеше ръцете на кухненската мивка. – Има и круши, може да нарежа, ако искаш, както и от горчивото кафе, което вие, деца, харесвате.

Синът ѝ подуши пешкира, преди да се избърше.

Горе Алфред закрещя името ѝ.

– Ох, Гари, пак не може да излезе от ваната. Иди да му помогнеш. Вече не мога да се оправям.

Гари подсуши изключително внимателно ръцете си.

– Защо не използва душа, както говорихме?

– Обичал да се къпе седнал.

– Е, нямаш късмет – отвърна той. – Попаднала си на човек, който вярва, че всеки сам трябва да си носи отговорността.

Алфред отново я повика.

– Хайде, Гари, иди да му помогнеш.

Синът ѝ със зловещо спокойствие поглади и оправи сгънатия пешкир върху поставката.

– Виж какво, мамо – заяви той с любезния си тон. – Слушаш ли ме? Нека уточним правилата. През следващите три дни ще правя всичко, което ме помолиш, но няма да се оправям с татко, когато той изпадне в положение, в което не би трябвало да се намира. Ако реши да се качи на някоя стълба и падне, ще го оставя да си лежи на земята. Ако ще и да му изтече кръвта и да умре. След като не може да излезе от ваната без чужда помощ, значи, ще прекара Коледа във ваната. Ясен ли съм? Иначе съм готов да изпълня всички твои желания. А след това, на Коледа, той, ти и аз ще седнем и ще си поговорим...

– ИНИД – гласът на Алфред беше смайващо силен, – НЯКОЙ ЗВЪНИ!

Инид въздъхна тежко и отиде до стълбището.

– Ал, Гари е!

– Ела ми помогни!

– Гари, иди да видиш какво иска.

Гари стоеше насред трапезарията със скръстени ръце.

– Не обясних ли ясно правилата?

Инид си припомняше някои неща за най-големия си син, които обичаше да забравя, когато него го нямаше. Изкачи се бавно по стълбището, като се опитваше да не обръща внимание на болката в бедрото си.

– Ал – рече тя, влизайки в банята, – не мога да ти помогна да излезеш от ваната, сам трябва да се оправиш.

Той седеше в четири пръста вода с протегнати треперещи ръце.

– Подай ми го.

– Кое да ти подам?

– Шампоана.

Тубичката „Снежна грива“ за бяла коса беше паднала на пода. Инид коленичи внимателно на постелката, като пазеше бедрото си, и тикна шампоана в ръката му. Той поглади тубичката нерешително, сякаш търсеше опорна точка или се мъчеше да си спомни как се отваря. Космите по краката му бяха опадали, ръцете му бяха покрити с петна, но раменете му все още бяха мускулести.

– Дявол да го вземе! – ухили се изведнъж Алфред на шампоана.

Наличната в началото топлина във водата беше изчезнала в декемврийския студ. В банята се усещаше аромат на сапун и по-лека миризма на старост. Инид беше коленичвала на същото това място хиляди пъти, за да насапуниса косата на децата и да изплакне главите им с топла вода, която носеше от кухнята с тенджера. Гледаше как мъжът ѝ върти шампоана в ръцете си.

– О, Ал, какво ще правим?

– Помогни ми.

– Добре, ще ти помогна.

На вратата се позвъни.

– Някой пак звъни.

– Гари – извика Инид, – виж кой е! – Изстиска шампоан в дланта си. – Трябва да започнеш да се къпеш под душа.

– Краката не ме държат.

– Хайде, намокри косата. – Потопи ръка в хладката вода, за да му подскаже какво да стори. Той плисна няколко шепи на главата си. Тя чуваше как Гари говори с някого, с някоя от гръмогласните ѝ приятелки от Сейнт Джуд, може би Естер Рут.

– Може да купим столче за под душа – предложи тя, насапунисвайки косата му. – Ще поставим тръба на стената, за да се държиш за нея, както ни посъветва доктор Хеджпет. Гари може да го направи още утре.

Гласът на Алфред вибрираше в черепа му и оттам по пръстите ѝ.

– Гари и Джоуна добре ли са пътували?

– Само Гари е – отвърна Инид. – Джоуна бил с висока, много висока температура и кошмарно повръщане. Горкото дете, нямало е как да пътува.

Алфред потрепери състрадателно.

– Наведи се да те изплакна.

Позата му изобщо не се промени, единственият признак, че се напряга да се наведе, беше подскачането на краката му.

– Трябва да правиш повече упражнения – въздъхна Инид. – Погледна ли изобщо онова листче, дето ти даде доктор Хеджпет?

Той поклати глава.

– Няма смисъл.

– Може Денис да ти покаже как да ги правиш. Сигурно ще ти е приятно с нея.

Протегна ръка назад към чашата за вода на мивката. Напълни я няколко пъти от кранчето над ваната и обля с гореща вода главата на мъжа си. Със затворени очи той приличаше на дете.

– Сега трябва сам да излезеш от ваната – заяви тя. – Не мога да ти помогна.

– Имам си начин, не се безпокой – измърмори Алфред.

Долу във всекидневната Гари беше коленичил да нагласи килнатата елха.

– Кой беше? – попита Инид.

– Беа Мейснър – отвърна той, без да я поглежда. – Имаш подарък, на камината е.

– Беа Мейснър? – Закъсняла искрица срам пламна в Инид. – Мислех, че ще са в Австрия за празниците.

– Не, дошли са си за един ден, заминават за Ла Хоя.

– Там живеят Кейти и Стю. Остави ли нещо?

– На камината е.

Подаръкът от Беа беше празнично опакована бутилка, навярно донесена от Австрия.

– Само това ли?

Гари отърси игличките от дланите си и я погледна изпитателно.

– Нещо друго ли очакваше?

– Не, не. Бях я помолила да ми намери една дреболия във Виена, но сигурно е забравила.

Той присви очи.

– Каква дреболия?

– Нищо, нищо, не е важно. – Инид завъртя бутилката, за да провери дали към нея няма прикрепено някакво пакетче. Беше преодоляла увлечението си по „Аслан“, беше дала нужното от себе си, за да го забрави, и беше сигурна, че не иска да види лъва отново. Но той все още имаше власт над нея. Завладя я отдавна забравено усещане – приятното очакване на завръщането на любимия. Стана ѝ мъчно за онези дни, в които ѝ беше ставало мъчно за Алфред.

– Защо не я покани да влезе? – скара се тя.

– Чък я чакаше в ягуара – отвърна Гари. – Сигурно са тръгнали да обикалят.

– Е... – Инид разопакова бутилката, оказа се полусухо австрийско шампанско, за да се увери, че вътре няма нищо скрито.

– Предполагам, че това вино е доста сладко – рече неодобрително синът ѝ.

Тя го помоли да запали огъня. Седеше и се радваше на оправния си, вече започнал да побелява син, който уверено излезе за дърва, върна се с наръч цепеници върху лявата ръка, сръчно ги подреди в камината и запали клечката с кибрит от първи път. Цялата работа му отне пет минути. Гари не правеше нищо повече, освен да функционира така, както трябва да функционира един мъж, но въпреки това в сравнение с мъжа, с който живееше Инид, способностите му изглеждаха богоподобни. И най-малкият му жест беше наслада за очите. Но заедно с облекчението от присъствието му в къщата вървеше и мисълта колко скоро ще си замине.

Алфред, облечен със сако, се спря във всекидневната и постоя при Гари една минута, след което се скри в бърлогата си за дозата си местни новини по усиления докрай телевизор. Годините и изгърбването бяха отнели пет-шест сантиметра от ръста му, а до неотдавна беше колкото сина си.

Докато Гари окачваше лампичките по елхата с овладени, спокойни движения, Инид седна пред камината и отвори кашончетата от уиски, в които държеше играчките. Където и да отидеше, изхарчваше по-голямата част от джобните си пари за коледни играчки. Докато синът ѝ ги окачваше, тя се пренасяше за миг в Швеция, населявана от сламени еленчета и малки червени кончета, в Норвегия, чиито граждани носеха истински лапландски ботуши от еленска кожа, във Венеция, където всички животни бяха от стъкло, в подредената като кукленска къщичка Германия, с изрисувани дървени дядоколедовци и ангелчета, в Австрия на дървени войници и миниатюрни алпийски черкви. В Белгия гълъбите на мира бяха от шоколад и опаковани в красив станиол, във Франция фигурките на жандарми и артисти бяха безупречно облечени, в Швейцария бронзови камбанки звънтяха над религиозни сцени на Рождество. Андалусия беше полудяла по кичозни птички; Мексико дрънчеше с пъстро боядисани тенекиени играчки. По високите плата на Китай безшумно галопираше хергеле копринени кончета. В Япония цареше тишината на будистко просветление на лакираните абстрактни фигурки.

Гари послушно окачваше играчките там, където му кажеше. Сега ѝ се струваше променен – по-спокоен, по-зрял, по-внимателен, – докато не го помоли да свърши една дреболия.

– Слагането на дръжка в банята не е „дреболия“ – отвърна той. – Щеше да е от полза, ако го бяхме направили преди години, сега обаче е безсмислено. Татко може да използва ваната още няколко дни, докато се отървем от къщата.

– Има още четири седмици, докато тръгнем за Филаделфия – възрази Инид. – Ще е хубаво да свикне да използва душа. Искам утре да купиш столче и да сложиш дръжка на стената, така че да може да се къпе в долната баня.

Гари въздъхна.

– Още ли смяташ, че с татко можете да останете тук?

– Ако „Коректол“ му помогне...

– Майко, ще го спрат заради деменцията му. Наистина ли вярваш...

– Ще го спрат, ако деменцията му не се дължи на лекарствата.

– Виж, не искам да пукам сапунения ти мехур...

– Денис е уредила всичко. Трябва да пробваме.

– А после какво? Чудодейно оздравяване и двамата ще си живеете доволни и щастливи?

Светлината в прозорците беше угаснала. Инид не разбираше защо милият ѝ отговорен първороден син, с когото се чувстваше толкова здраво свързана от детството му до сега, изведнъж се разгневяваше, когато го помолеше за помощ. Извади топка от морска пяна, която той беше украсил с парченца плат и пайети, когато беше на девет-десет години.

– Помниш ли я?

Гари взе топката.

– Правехме ги при госпожа Острикър.

– Ти ми я подари.

– Така ли?

– Каза, че ще направиш всичко, което те помоля – заяви Инид. – Ето това е молбата ми.

– Добре, добре – вдигна ръце той. – Ще купя стол! Ще монтирам дръжка!

След вечеря той извади олдсмобила от гаража и тримата се отправиха към Коледното царство.

От задната седалка Инид виждаше отблясъците на светлините на града по коремите на облаците; късчетата ясно небе бяха по-тъмни и обсипани със звезди. Гари насочи колата по тесните квартални улици към каменния портал на парка Уейндейл, където се беше образувала дълга опашка от коли, джипове и миниванове.

– Вижте колите! – обади се Алфред без следа от обичайната сприхавост.

С въвеждането на входни билети за Коледното царство общината си помагаше да събере пари за изграждането на този ежегоден увеселителен парк. Един горски рейнджър взе билетите на Ламбъртови и нареди на Гари да угаси фаровете, като остави само аварийните светлини. Олдсмобилите запълзяха напред в редица, сега, събрани заедно, в смирената си процесия през парка напомняха на животни.

През по-голямата част от годината Уейндейл беше скучно място с пожълтяла трева, кафеникави езерца и скромни каменни беседки. През декември денем изглеждаше най-зле. Крещящи разноцветни кабели и електропроводи кръстосваха моравите. Виждаха се мръсотията, нетрайността, ръбатите метални сглобки на арматурите и скелетата. Стотици дървета и храсти бяха омотани в лампички, от които клоните провисваха, все едно под тежестта на мокър сняг от стъкло и пластмаса.

Но през нощта паркът се превръщаше в Коледно царство. Инид пресекливо ахна, когато олдсмобилите поеха нагоре по осветения хълм и навлязоха в бляскавия парк. Подобно на приказките, в които на Бъдни вечер животните проговарят, тук естественият ред на предградията също се преобръщаше и обичайно тъмните ливади и гори оживяваха от светлините, а обичайно оживеният път тъмнееше от пълзящите коли.

Нежните извивки на хълмовете в Уейндейл и доверчивото сливане на силуетите им с небето бяха типични за Средния запад. Също толкова типични, поне според Инид, бяха спокойствието и търпението на шофьорите, както и отбранително настръхналите групички дъбове и кленове. Тя беше прекарала последните осем Коледи на заточение на Изток и сега, най-сетне, се чувстваше у дома. Можеше да си представи да я погребат на такова място. С радост си мислеше как костите ѝ ще почиват на един от тези хълмове.

Появиха се осветени беседки, искрящ елен, огърлици и нанизи от насочени фотони, лазерни дядоколедовци, поляна от извисяващи се искрящи бастунчета.

– Постарали са се – отбеляза Алфред.

– Жалко, че все пак Джоуна не успя да дойде – рече Гари, сякаш досега не беше съжалявал истински.

Спектакълът не беше нищо повече от светлинки в мрака, но Инид беше загубила дар слово. Толкова често се изискваше човек да повярва, а толкова рядко той може да го направи от все сърце, но тук, в парка Уейндейл, тя беше способна да го стори. Някой си беше поставил за цел да зарадва посетителите, и Инид беше направо очарована. А утре щяха да си дойдат Денис и Чип, утре беше „Лешникотрошачката“, в сряда щяха да извадят младенеца от джоба и да закачат ореховата люлка на елхата: толкова много радости имаше да чака.

Сутринта Гари отиде с колата до Хоспитъл Сити, съседното предградие, в което бяха съсредоточени големите медицински заведения на Сейнт Джуд, и набързо обиколи магазина за медицински изделия, като затаяваше дъх при разминаването си с четирийсеткилограмови мъже в инвалидни колички и двестакилограмови жени в рокли като палатки, които задръстваха пътеките между рафтовете. Ядосваше се на майка си, задето го беше изпратила тук, но в същото време си даваше сметка какъв късметлия е в сравнение с нея, колко е по-свободен и привилегирован, така че стисна зъби и гледаше да заобикаля издалече местните, които товареха в количките си спринцовки и гумени ръкавици, диетични сладкиши с кафява захар, памперси във всевъзможни размери и форми, пакети със 144 картички с пожелания за бързо оздравяване, дискове с изпълнения на флейта и видеокасети с упражнения, пластмасови маркучета за еднократна употреба, които се свързваха с нещата от по-твърда пластмаса, пришити в човешката плът.

Като цяло Гари не понасяше болестите, защото, освен че при тях имаше големи количества човешки тела, а той не харесваше човешки тела в големи количества, му се струваха някак долнопробни. Бедните пушеха, бедните се тъпчеха с понички. Бедните забременяваха от близки роднини. Бедните не спазваха хигиена и живееха в замърсени квартали. Бедните със своите заболявания представляваха подвид на човечеството, който, за щастие, оставаше невидим за Гари, освен в болници и места като този магазин. Те бяха по-глупава, по-дебела, по-безропотно страдаща порода. Болна подкласа, от която той предпочиташе да стои надалече.

При все това той беше пристигнал в Сейнт Джуд разяждан от чувство за вина за някои обстоятелства, които беше скрил от Инид, и се беше заклел да бъде примерен син три дни, така че въпреки притеснението си, си проправи път през куците и сакатите, влезе в просторния салон с мебели и потърси стол, на който баща му да седи, докато се къпе.

От скритите в стените говорители се лееше пълна симфонична версия на най-досадната коледна песен – „Малкият барабанчик“. Утрото от другата страна на стъклените витрини беше ясно, ветровито и студено. Около едно от колчетата на паркинга се уви вестникарска страница с едва ли не еротична страст. Навеси скърцаха, калобраните на колите трепереха.

Многообразието от медицински столове и съответното многообразие от заболявания, за които те подсказваха, подсилиха смущението му и Гари потърси убежище в естетически размишления.

Защо всичко беше в бежово? Почти всички изделия бяха в бежово, в най-добрия случай – в отвратително сиво. Защо не червено? Защо не черно? Или зелено?

Дали целта на бежовата пластмаса не беше да гарантира, че изделието ще се използва само за медицински цели? Може би производителят се страхуваше, че ако столовете са красиви, хората ще се изкушават да ги купуват не по предназначение?

Ето това се викаше проблем: прекалено много хора да искат да купят продукта ти!

Гари поклати глава. Какви идиоти бяха тези производители!

Избра здрав, нисък алуминиев стол с голяма бежова седалка. Спря се на тежка (бежова!) тръба за дръжка под душа. Изненадано установи, че цените са изнудвачески високи, и отнесе двата артикула на касата, където любезна местна девойка, навярно набожна (с блуза на пайети и подстригана на стъпалца коса), поднесе баркодовете към лазерния лъч и отбеляза с тукашния провлачен говор, че тези алуминиеви столове са „невероятни“.

– Леки, а на практика нечупливи – продължи тя. – За мама и за татко ли?

Гари не обичаше да му навлизат в личното пространство и затова не отговори. Но все пак кимна.

– На възрастните им е трудно да стоят прави под душа. Но и нас това ни чака някой ден, нали? – Младата философка прекара картата му през апарата. – Дошли сте си за празниците и да помогнете малко?

– Тези столове са най-подходящи за едно: да се обеси човек – заяви Гари. – Съгласна ли сте?

Усмивката на девойката угасна.

– Не бих казала.

– Малки и леки, лесно ще ги ритнеш.

– Подпишете се тук, господине.

Натисна здраво вратата, за да пребори напора на вихъра отвън. Днес вятърът имаше зъби, хапеше през коженото яке. Идваше направо от Арктика, без да срещне никакви сериозни природни прегради по пътя си към Сейнт Джуд.

Докато шофираше на север към летището, ниското слънце милостиво напичаше гърба му. Гари се чудеше дали не се беше държал твърде грубо с младата продавачка. Да, може би беше прекалил. Но той беше под напрежение, а човек под напрежение, смяташе Гари, има правото да бъде стриктен в ограниченията, които си поставя, да бъде стриктен в моралните си преценки, в придържането си към правилата какво е позволено и какво – не, да бъде стриктен във вярата си какъв е и какъв – не е, и с кого да говори, и с кого – не. Ако някоя напориста, симпатична, набожна девойка държеше да си приказва с него, той имаше правото да избере за какво да си говорят.

Въпреки това си даваше сметка, че ако момичето беше по-привлекателно, сигурно нямаше да постъпи толкова грубо с нея.

Всичко в Сейнт Джуд се мъчеше да изкара най-лошото от него. Но в месеците след капитулацията пред Каролин (ръката му беше заздравяла бързо, благодаря, дори и белег не беше останал), Гари се беше примирил с ролята на злодея на сцената в Сейнт Джуд. Когато знаеш, че каквото и да сториш, майка ти пак ще те смята за лошия, губиш мотивация да играеш по правилата ѝ. Налагаш свои правила. Правиш това, което е нужно, за да оцелееш. Дори, ако е необходимо, се преструваш, че съвсем здравото ти дете е болно.

Истината за Джоуна бе, че той сам беше решил да не идва в Сейнт Джуд. Това беше съгласно условията по капитулацията на Гари пред Каролин през октомври. Тъй като разполагаше с пет самолетни билета за Сейнт Джуд, които не можеше да върне, той беше обявил пред семейството си, че би искал всички да заминат с него за Коледа, но няма да накара никого насила. Каролин, Кейлеб и Арон веднага и категорично бяха отказали; Джоуна, все още под магията на бабиния си ентусиазъм, обяви, че „много би искал“ да тръгне с него. Гари не беше обещал на Инид, че Джоуна ще отиде, но и не я беше предупредил, че може и да не отиде.

През ноември Каролин купи четири билета за фокусника Алън Грегариус за 22 декември и още четири билета за „Цар Лъв“ в Ню Йорк за 23 декември. „Ако Джоуна е тук, ще дойде с нас – обясни тя. – Ако го няма, Арон и Кейлеб може да вземат някой приятел.“ Гари едва преглътна въпроса, защо не е купила билети за прожекция след Коледа, което щеше да спести на Джоуна трудния избор. Но след октомврийската капитулация той и Каролин се радваха на втори меден месец и макар да се знаеше, че Гари, като покорен син, ще отиде в Сейнт Джуд за три дни, над семейното щастие надвисваха тъмни облаци при всяко споменаване на предстоящото пътуване. Колкото повече дни минаваха, без да говорят за Инид и за Коледа, толкова по-силно като че ли го желаеше Каролин, толкова повече го включваше в шегите с Арон и Кейлеб и толкова по-малко депресиран се чувстваше той. Всъщност въпросът за депресията му не беше повдиган от онази сутрин, в която Алфред беше паднал от кораба. Избягването на темата „Коледа“ беше малка цена за такава хармония у дома.

А и в началото лакомствата и вниманието, които Инид беше обещала на Джоуна в Сейнт Джуд, като че ли натежаваха над привлекателността на Алън Грегариус и „Цар Лъв“. Докато вечеряха, Джоуна размишляваше на глас за Коледното царство и коледния календар, за които баба толкова много му е разказвала; не обръщаше внимание – или не забелязваше – намигванията и усмивките, които си разменяха Арон и Кейлеб. Но Каролин все по-открито окуражаваше големите момчета да се надсмиват над баба си и дядо си, да се подиграват на задръстеността на Алфред („Нарича я „Интендо“!“) и пуританизма на Инид („Попита дали филмът е подходящ за деца!“), на нейната стиснатост („Бяха останали две капици зелен боб и тя ги уви във фолио!“), а след капитулацията Гари понякога се присъединяваше към тях („Баба ви е малко смешна, нали?“) и накрая Джоуна започна да се смущава от плановете си. На осем години той беше под тиранията на мечтата по-големите да го смятат за „готин“. Първо престана да повдига въпроса за Коледа на масата за вечеря, а след това, когато Кейлеб с обичайната затаена ирония го попита дали все още очаква с нетърпение да види Коледното царство, Джоуна се насили да отвърне презрително:

– Сигурно е голяма глупост.

– Разни дебелаци с големи коли обикалят в тъмното – подхвърли Арон.

– И повтарят колко е „прикрасну“ всичко – добави Каролин.

– Прикрасну! Прикрасну! – заповтаря Кейлеб.

– Не се присмивайте на баба си – рече Гари.

– Не се присмиват на нея – защити ги Каролин.

– Да, не се присмиваме на нея – заяви Кейлеб. – Просто хората в Сейнт Джуд са смешни. Нали, Джоуна?

– Хората там определено са доста едри – потвърди Джоуна.

В събота вечерта, преди три дни, на Джоуна му прилоша и си легна с температура. До неделя вечерта апетитът и температурата му се бяха върнали към обичайното си ниво и Каролин изигра последния си коз. За рождения ден на Арон по-рано същия месец тя беше купила скъпа компютърна игра „Проект Бог ІІ“, в която играчите създаваха и управляваха конкуриращи се организми в работеща екосистема. Беше забранила на по-големите момчета да започнат играта, преди да излязат във ваканция, но сега им разреши и настоя да направят Джоуна Микроб, тъй като във всяка екосистема Микробът обикаля навсякъде и никога не губи.

В неделя вечерта Джоуна беше абсолютно погълнат от своите убийствени бактерии и нямаше търпение да ги прати в битка на следващия ден. Когато Гари го събуди в понеделник сутринта и го попита ще идва ли в Сейнт Джуд, той отговори, че предпочита да си остане у дома.

– Сам избираш – отвърна баща му. – Но ако дойдеш, баба ти страшно ще се зарадва.

– А ако не ми е забавно?

– Никога няма гаранция, че ще ти е забавно. Но пък ще зарадваш баба си. Това ти го гарантирам.

Джоуна помръкна.

– Може ли да си помисля един час?

– Добре, давам ти един час. Но след това събираме багажа и тръгваме.

В края на въпросния час Джоуна беше дълбоко потънал в „Проект Бог ІІ“. Един щам от неговите бактерии беше ослепил осемдесет процента от малките копитни бозайници на Арон.

– Няма да се разсърдя, ако не дойдеш – увери го Гари. – Важен е личният ти избор. Ваканцията си е твоя.

Няма да карам никого насила.

– Но пак ще ти напомня, за последен път – продължи той. – Баба ти наистина те очаква с нетърпение.

Каролин се намръщи, свъсеният ѝ вид напомняше за септемврийските неприятности. Тя стана и мълчаливо излезе от стаята.

– Май ще остана – прошепна едва-едва Джоуна.

Ако все още беше септември, Гари сигурно щеше да възприеме решението му като символ на кризата на моралния дълг в консуматорското общество. И сигурно щеше да се потисне. Но вече беше минал по този път и знаеше, че в края му не го очаква нищо хубаво.

Събра багажа си и целуна Каролин.

– Ще се радвам да се върнеш – каза тя.

Строго погледнато, Гари не беше направил нищо нередно. Не беше обещавал на Инид, че ще доведе сина си. Но за да си спести разправиите, беше излъгал за температурата на Джоуна.

И също така, за да не засегне Инид, не беше споменал, че за шестте работни дни след края на първичното предлагане, стойността на неговите пет хиляди акции от „Аксон“, за които беше платил 60 000 долара, беше стигнала 118 000 долара. И тук не беше направил нищо нередно, но предвид жалката сума, която от „Аксон“ бяха платили за патента на Алфред, премълчаването изглеждаше най-благоразумния възможен ход.

Същото се отнасяше и за малкия пакет, който къташе във вътрешния джоб на якето си.

От ясното небе се спускаха самолети, щастливи в металната си кожа, докато той лъкатушеше измежду по-стария трафик на земята. Дните преди Коледа бяха най-натовареният период за летището в Сейнт Джуд – едва ли не причината за съществуването му. Паркингът беше пълен, залите бяха претъпкани.

Денис обаче се появи точно навреме. Дори и авиокомпаниите сякаш се стремяха да я предпазят от неудобствата на закъснението и недоволстващия брат. Тя стоеше, по семеен обичай, край почти неизползвания вход за заминаващи. Пухеното ѝ яке биеше на очи с розовите си кожички по яката и ръкавите, а и като цяло сестра му изглеждаше по-различно – може би гримът ѝ беше повече. Или поне червилото. При всяка среща с Денис през тази година (за последно се бяха видели на Деня на благодарността), тя все повече се отдалечаваше от облика, който той си беше представял, че ще придобие, когато порасне.

Целуна я и усети миризма на цигари.

– Пропушила си – отбеляза той, правейки място в багажника за куфара и пазарската ѝ чанта.

Тя се усмихна.

– Отключи вратата, замръзвам.

Гари отвори слънчевите си очила. Сега слънцето го заслепяваше и едва не го блъснаха странично, докато излизаше от паркинга. Агресията на пътя нарастваше, колите вече не се точеха толкова бавно, че един опитен шофьор от Изтока с лекота да криволичи между тях.

– Мама сигурно е щастлива, че Джоуна е тук – рече Денис.

– Не е тук.

Тя се обърна рязко.

– Не го ли доведе?

– Разболя се.

– Не е истина! Не си го довел!

Като че ли дори и за миг не ѝ беше минало през ума, че брат ѝ може и да не лъже.

– Вкъщи сме петима – заяви той. – Доколкото знам, ти си сама. Не е толкова лесно, когато човек носи няколко отговорности.

– Просто съжалявам, че разпали надеждите на мама.

– Не е моя вината, че тя е избрала да живее в бъдещето.

– Прав си – призна Денис. – Вината не е твоя. Просто ми се иска да не беше ставало така.

– Като стана дума за мама, искам да ти кажа нещо много странно. Но първо ми обещай, че ще си мълчиш.

– Какво странно нещо?

– Обещай ми, че ще пазиш тайна.

Денис обеща, Гари дръпна ципа на вътрешния джоб на якето си и ѝ показа пакетчето, което Беа Мейснър му беше дала предишния ден. Сега онази сцена му се струваше направо нереална, все едно я беше сънувал: ягуарът на Чък Мейснър на улицата боботеше и изригваше като кит зимен пушек от ауспуха, Беа Мейснър стоеше на изтривалката с надпис „Welcome“ в бродираното си зелено манто, ровейки в чантата си да извади омачкано и омърляно пакетче, Гари остави опакованата бутилка с шампанско вътре и прие контрабандната доставка. „Това е за майка ти – рече Беа. – Но ѝ предай, че Клаус каза да внимава много. Изобщо не искаше да ми го даде, човек бързо се пристрастявал към него. Затова ѝ нося толкова малко. Тя искаше за шест месеца, но Клаус ми даде само за един. Предай ѝ да провери нещата и да говори пак с лекаря си. Даже, Гари, може би е по-добре да не ѝ го даваш, преди да се посъветва с лекаря. Както и да е, приятно прекарване на празника – клаксонът на ягуара се обади – и предай най-добрите ни пожелания на всички.“

Гари преразказа случилото се на Денис и тя отвори пакетчето. Беа беше свила фунийка от откъсната от някакво немско списание страница и след това я беше запечатила с тиксо. От външната страна се виждаше очилата немска крава, рекламираща ултрапастьоризирано мляко. Вътре имаше трийсет златисти хапчета.

– Боже мой! – Денис избухна в смях. – „Мексикански А“!

– Не съм го чувал.

– Клубна дрога. Много популярна сред студентите.

– И Беа Мейснър я носи на мама.

– Мама знае ли, че е у теб?

– Още не. Какво му е действието на това?

Денис бръкна с тютюнджийските си пръсти и поднесе едно хапче към устата му.

– Пробвай.

Гари рязко завъртя глава. Сестра му като че ли също беше на някакви хапчета, нещо, по-силно от никотин. Изглеждаше страшно щастлива или страшно нещастна, или някаква опасна комбинация от двете. Носеше сребърни пръстени на три от пръстите и на палеца.

– Пробвала ли си го? – попита той.

– Не, аз си падам само по алкохола.

Тя затвори пакетчето и Гари го прибра.

– Искам да съм сигурен, че ще ме подкрепиш за това – каза той. – Съгласна ли си, че мама не би трябвало да получава наркотици от Беа Мейснър?

– Не, не съм. Тя е голям човек и може да прави каквото си иска. А и не мисля, че е честно да ѝ прибереш хапчетата, без да ѝ кажеш. Ако ти не ѝ кажеш, аз ще го направя.

– Извинявай, ама ми обеща да мълчиш!

Денис се замисли. Наръсеният с луга банкет прелиташе край тях.

– Добре, обещах – призна тя. – Но защо се опитваш да управляваш живота ѝ?

– Сама ще видиш, че положението е извън контрол. Ще се убедиш, че е крайно време някой да се намеси и да вкара нещата в релси.

Сестра му не възрази. Сложи си слънчеви очила и се загледа в кулите на Хоспитъл Сити на яркия южен хоризонт. Гари се беше надявал, че тя ще го подкрепи веднага. Вече имаше един „алтернативен“ роднина и не му трябваше друг. Яд го беше, че хората могат с такова нехайство да обръщат гръб на света на общоприетите очаквания; това намаляваше задоволството му от дома, работата и семейството; за него това беше едностранна промяна – в негов ущърб – на правилата на живота. И най-вече се ядосваше, задето поредният предател, преминал на страната на „алтернативните“, беше не някой непознат ексцентрик от чуждо семейство или чужда класа, а собствената му елегантна и талантлива сестра, която едва този септември беше покорила върха по общоприетите норми, за което приятелите му можеха да прочетат в „Ню Йорк Таймс“. А сега тя беше напуснала работата си, носеше четири пръстена и крещящо пухено яке, вонеше на цигари...

Извади алуминиевия стол от багажника и я последва в къщата. Сравни посрещането ѝ от Инид с посрещането, което беше получил предишния ден. Отбеляза продължителността на прегръдката, липсата на критика още в първия момент, усмивките.

– Мислех си, че може да срещнете Чип на летището и да се приберете тримата заедно! – извика Инид.

– Този сценарий е невероятен по най-малко осем причини – заяви Гари.

– Обещал е, че ще е тук днес, така ли? – попита изненадано Денис.

– Днес следобед – потвърди майка ѝ. – Най-късно утре.

– Днес, утре, следващият април – измърмори Гари. – Все тая.

– Каза, че в Литва има някакви размирици – допълни Инид.

Денис отиде да потърси Алфред, а Гари донесе сутрешния „Хроникъл“ от мазето. В раздела за международни новини, набутан между две дълги статии („Нови грижи за животните – лакират ноктите на кучетата“ и „Офталмолозите прибират прекалено високи заплати – лекарите отричат, специалистите в оптиките потвърждават“) откри каренце за Литва: „...Вълнения след оспорваните парламентарни избори и опита за покушение срещу президента Виткунас... три четвърти от страната без електричество... враждуващи бойни групи по улиците на Вилнюс... летището...“.

– Летището е затворено – прочете на глас Гари доволно. – Майко? Чу ли?

– Той беше на летището още вчера – отвърна Инид. – Сигурна съм, че е излетял.

– Защо тогава не се обажда?

– Сигурно е бързал да хване някой полет.

В определени моменти способността на Инид да си фантазира направо изкарваше Гари от равновесие. Той отвори портфейла си и ѝ връчи касовата бележка за стола и дръжката.

– После ще ти напиша чек – каза тя.

– По-добре сега, че после ще забравиш.

Мърморейки и въздишайки, тя се подчини.

Гари огледа чека.

– Защо си сложила дата двайсет и шести декември?

– Защото това е първата дата, на която ще можеш да го осребриш във Филаделфия.

Караницата им продължи и по време на обяда. Гари бавно изпи една бира, след това си отвори втора, наслаждавайки се на притеснението, което подклаждаше в Инид, която му повтори три-четири пъти, че е време да се захване за работа в банята. Когато накрая се надигна от масата, му мина през ума, че импулсът му да ръководи живота на Инид е логичен отговор на нейните опити да управлява неговия.

Дръжката за под душа представляваше четирийсетсантиметрова бежова поцинкована тръба, закривена в двата края. Сложените с тръбата дебели видии щяха да свършат работа за закрепяне към дърво, но не ставаха за керамични плочки. За да я монтира, трябваше да пробие дупки в стената за десетсантиметрови дюбели.

Долу в работилницата на Алфред успя да намери бургиите за бетон за електрическата бормашина, но кутиите от цигари, които помнеше като рогове на изобилието от полезни дреболии, се оказаха пълни главно с ръждясали осиротели винтове, шайби и гумени уплътнения за тоалетно казанче. Нямаше нито един десетсантиметров дюбел.

На път към железарския магазин, надянал усмивката си „Аз съм идиот“, той мярна Инид, която се взираше навън през дантелената завеса на прозореца в трапезарията.

– По-добре не възлагай големи надежди на появата на Чип, майко.

– Просто ми се стори, че чух кола на улицата.

„Добре, продължавай в този дух – помисли си Гари, излизайки, – мисли само за този, когото го няма, и не обръщай внимание на другия, който е тук.“

На тротоара се размина с Денис, която се връщаше от хранителния магазин с пълни торби.

– Надявам се, че ще оставиш мама да плати за всичко това – рече той.

Тя му се изсмя в лицето.

– Какво значение има?

– Все се опитва да мине метър. Това ме вбесява.

– Гледай да не те излъже с някой цент – подхвърли подигравателно Денис и продължи към къщата.

Защо всъщност се чувстваше виновен? Не беше обещавал да доведе Джоуна и макар че към момента беше напред с 58 000 долара с инвестицията си в „Аксон“, беше се потрудил здравата за тези акции и беше поел целия риск, а и самата Беа Мейснър го беше посъветвала да не дава хапчетата на Инид. Така че защо се чувстваше виновен?

Докато шофираше, си представяше как стрелката на налягането в черепа му се прокрадва нагоре. Съжаляваше, че беше предложил помощта си на Инид. Предвид за колко кратко си беше дошъл, беше глупаво да прекара следобеда в работа, за която тя спокойно можеше да плати на някой майстор.

В железарския магазин се нареди на опашка зад най-дебелите и мудни хора от централния пояс на Щатите. Те бяха дошли да си накупят дядоколедовци от локум, пакети с гирлянди, щори, сешоари за по осем долара и изрисувани с празнична украса поставки за горещи съдове. С кебапчести пръсти ровеха в малките си портфейли за точни монети. От ушите на Гари излизаха струйки пара като в комикс. В главата му прелитаха безбройните забавни занимания, на които можеше да се посвети, вместо да пилее половин час, за да купи шест десетсантиметрови дюбела. Можеше да отиде в залата на кондуктора в магазина за подаръци в Музея на транспорта, да прегледа старите чертежи на мостове и трасета от първите години на баща си в „Мидланд Пасифик“, да потърси в килера под верандата отдавна изчезналото си електрическо влакче. След като депресията му се „разсея“, у него се беше появил запален интерес към колекционирането на модели на локомотиви, вагончета и релси и с радост би прекарал цял ден – цяла седмица! – в игра с тях...

Когато се прибра, от пътеката мярна как дантелената завеса се разделя, майка му отново надничаше навън. Вътре беше задушно и ухаеше на различните неща, които Денис печеше, задушаваше и запържваше. Гари връчи на Инид касовата бележка за дюбелите, което тя прие като признак на враждебност, както си и беше.

– Не можеш да си позволиш четири долара и деветдесет и шест цента?

– Майко, ще изпълня обещанието си. Но това не е моята баня. Не е моята дръжка.

– Ще ти дам парите после.

– Да не забравиш.

– Гари, ще ти дам парите после.

Денис, препасана с престилка, следеше разговора им от прага на кухнята със засмени очи.

Гари слезе отново в мазето, където Алфред похъркваше в голямото си синьо кресло. Гари продължи към работилницата и там изведнъж го сепна ново откритие. На тезгяха беше подпряна пушка в брезентов калъф. Не помнеше да я е видял тук предишния път. Дали беше възможно да я е пропуснал? По принцип пушката седеше в килера под верандата и озоваването ѝ тук изобщо не му харесваше.

„Да го оставя ли да се застреля?“

Въпросът изплува толкова ясно в ума му, че едва не го изрече на глас. Замисли се. Да, беше се намесил в името на безопасността на майка си и конфискува хапчетата ѝ, но при Инид имаше живец, надежди и радост, които си заслужаваха да бъдат спасени. Старецът обаче беше капут.

В същото време Гари не желаеше да чуе изстрел, да слезе и да нагази в локва кръв. Не искаше и майка му да преживее подобен кошмар.

И все пак, колкото и ужасна да беше подобна гледка, след това животът на Инид щеше да отбележи огромен скок в качествено отношение.

Отвори кутията с патрони на тезгяха, нито един не липсваше. Защо пък точно той трябваше да забележи, че Алфред е преместил пушката? Не можеше ли този товар да се падне на някой друг? В главата му изведнъж се появи решение, и то с такава категоричност, че този път той наистина го изрече на глас в прашната, лъхаща на пикоч, поглъщаща ехото лаборатория:

– Щом го искаш, заповядай. Няма да те спирам.

Преди да пробие дупките, трябваше да изпразни шкафчето в банята. Само по себе си това беше тежка задача. В една кутия за обувки Инид пазеше всяко топче памук, извадено от шишенце с аспирин или друго лекарство. Петстотин или хиляда памучета. Вкаменени, изстискани наполовина тубички с кремове. Пластмасови канички и принадлежности (на цвят още по-гадни, доколкото беше възможно, от бежовото) от влизането ѝ в болница за операция на стъпалото, на коляното и за флебит. Шишенца с „Мъркюрикром“ и „Анбезол“, засъхнали някъде през шейсетте. В една книжна кесия, която Гари побърза да хвърли на най-горната лавица, имаше отколешни дамски превръзки и тампони.

Светлината навън вече гаснеше, когато той най-сетне се справи с шкафчето и се приготви да пробие шестте дупки. И тогава се оказа, че старите бургии са по-тъпи и от главичка на гвоздей. Натискаше с цялата си тежест, върхът на бургията почерня и закалката започна да се лющи, старата бормашина запуши. Пот се стичаше по лицето и гърдите му.

Алфред избра точно този момент, за да надникне в банята.

– Какво става тук?

– Бургиите ти са затъпени – изпъшка Гари. – Трябваше да купя нови, като бях в магазина.

– Дай на мен.

Гари не беше възнамерявал да привлече стареца и двете треперещи пръстати животинчета, които бяха неговият авангард. Отдръпна се от немощните, алчно протегнати ръце, но очите на Алфред вече бяха впити в бормашината, лицето му сияеше от възможността да реши някакъв проблем. Гари предаде инструмента. Чудеше се дали изобщо баща му може да види какво държи в тресящите си ръце. Пръстите на стареца пропълзяха по очуканата повърхност, гърчеха се като слепи червеи.

– Включил си я да удря назад – рече той.

С извития жълт нокът на палеца Алфред завъртя превключвателя да сочи „Напред“ и подаде бормашината на Гари, за първи път от появата му погледите им се срещнаха. Студените тръпки, които пробягаха по кожата на сина, не се дължаха само на потта. „Явно в главата на стареца все още премигва някоя и друга лампичка“, помисли си той. Алфред наистина изглеждаше щастлив: щастлив, че е поправил нещо, и още по-щастлив, подозираше Гари, задето е доказал, че е по-умен – в този конкретен случай – от сина си.

– Ясно защо не съм инженер – измърмори Гари.

– Какво искаш да направиш?

– Ще сложа този лост, за да се държиш за него. Ще използваш ли душа, ако има стол и дръжка?

– Нямам представа какво са намислили за мен – заяви Алфред и излезе.

„Това беше коледният ти подарък – рече му наум Гари. – Обръщането на превключвателя беше твоят подарък за мен.“

След час банята беше в предишния си вид, а той отново беше в предишното си отвратително настроение. Инид постфактум беше променила мнението си къде трябва да е дръжката, а когато Гари покани Алфред да пробва новия стол, баща му заяви, че предпочита да се къпе във вана.

– Изпълних си обещанието, повече не ме търсете – заяви Гари в кухнята, сипвайки си питие. – Утре ще правя само това, което на мен ми е приятно.

– Сега банята изглежда много по-добре – отвърна Инид.

Гари раздруса бутилката. Почти напълни чашата.

– О, Гари – обади се майка му, – мислех да отворим шампанското, дето го донесе Беа.

– О, по-добре да го оставим – рече Денис, която беше направила щолен, кейк и два хляба със сирене, и приготвяше за вечеря, доколкото виждаше Гари, полента и пържено заешко. В тази кухня сигурно за първи път влизаше заек.

Инид поднови кръженето около кухненските прозорци.

– Притеснявам се, че не се обажда – рече тя.

Гари застана до нея, невроните му мъркаха доволно от сладката смазка на първата глътка. Попита я дали е чувала за бръснача на Окам.

– Бръсначът на Окам – заяви той с коктейлна афористичност – ни приканва да изберем по-простото от две възможни обяснения за дадено явление.

– Какво искаш да кажеш? – попита майка му.

– Искам да кажа, че е възможно Чип да не се обажда заради някакво неизвестно за нас усложнение. Или пък причината се крие в нещо съвсем просто и добре познато, а именно невероятната му безотговорност.

– Той каза, че си идва и че ще се обади – отговори унило Инид. – Каза, че си идва у дома.

– Добре. Хубаво. Стой си на прозореца. Ти избираш.

Тъй като се предполагаше, че той ще кара за „Лешникотрошачката“, Гари нямаше как да си пийне толкова, колкото му се искаше преди вечеря. Затова побърза да си навакса, щом се върнаха от балета. Алфред се качи в спалнята едва ли не на бегом, а Инид си легна в мазето с намерението да остави децата си да се справят с проблемите, които възникнат през нощта. Гари си сипа уиски и се обади на Каролин. Сипа си още едно и обиколи къщата, но не успя да намери Денис. Донесе от стаята си коледните подаръци и ги подреди под елхата. За всички подаръкът му беше един и същ: кожен албум с „Двестате най-хубави снимки на семейство Ламбърт“. Беше се постарал да приключи с изваждането на снимките преди празника и сега, след като албумът беше готов, възнамеряваше да разруши тъмната стаичка и с част от печалбата си от „Аксон“ да сложи модел на електрическо влакче над гаража. Това беше хоби, което сам си беше избрал, не му беше натрапено от друг и докато полагаше замаяната си от уискито глава на студената възглавница и гасеше тока в старата си стая в Сейнт Джуд, го завладя детско вълнение при мисълта как ще пуска влакчето по картонени планини и по високи надлези от дървени бъркалки...

Сънува десет Коледи у дома. Сънува стаи и хора, стаи и хора. Сънува, че Денис не му е сестра и се кани да го убие. Единствената му надежда беше пушката в мазето. Докато проверяваше дали е заредена, усети зловещо присъствие зад гърба си в работилницата. Завъртя се и не позна Денис. Видя някаква друга жена, която трябваше да убие, за да не го убие тя. Спусъкът потъна без съпротива, увисна безжизнен, не произведе резултат. Пушката беше включена на „Назад“ и докато успее да я превключи на „Напред“, жената му се нахвърли...

Събуди се, пикаеше му се.

Тъмнината в стаята се разпръсваше само от проблясването на радиочасовника, чийто екран той не погледна, тъй като го беше страх, че все още е страшно рано. Виждаше неясните очертания на горния край на старото легло на Чип до отсрещната стена. Тишината в къщата като че ли беше мимолетна и неспокойна. Току-що възцарила се.

Гари се измъкна безшумно от леглото и се прокрадна към вратата, но там уплашено се спря.

Не смееше да отвори.

Напрегна слух да чуе какво става оттатък. Стори му се, че долавя неясно мърдане, движение, далечни гласове.

Страхуваше се да отиде до тоалетната, тъй като не знаеше какво ще намери там. Страхуваше се, че ако излезе от стаята, когато се върне, ще открие някого в леглото, може би майка си или сестра си, или пък баща си.

Беше убеден, че в коридора се движи някой. В замъгленото си полубудно съзнание свързваше изчезналата преди лягането му Денис с приличащия на Денис призрак, който се опитваше да го убие в съня му.

Вероятността този призрачен убиец в момента да се спотайва в коридора беше само деветдесет процента фантастична.

По-безопасно беше да остане в стаята и да се изпикае в някоя от декоративните австрийски халби на тоалетката.

Ами ако шуртенето привлечеше вниманието на този, който дебнеше отвън?

Прокрадна се на пръсти да вземе халбата и се скри в дрешника, който делеше с Чип, откакто Денис получи по-малката спалня и момчетата останаха сами. Дръпна вратата да се затвори, намърда се между дрехите в калъфи от химическо чистене и натъпканите с какво ли не пазарски чанти от „Нордстром“, натрупани тук от Инид, и се облекчи в халбата. Държеше пръста си на ръба, за да усети, ако халбата тръгне да прелива. Точно когато топлината от надигащата се урина достигна пръста му, мехурът му най-сетне се изпразни. Спусна внимателно халбата на пода на дрешника и я покри с някакъв плик, който измъкна от чанта „Нордстром“.

Тихо-тихо излезе от дрешника и се върна в леглото. В мига, в който повдигаше краката си от пода, чу гласа на Денис. Прозвуча ясен и непринуден, все едно тя беше в стаята при него.

– Гари?

Опита се да не помръдне, но пружината изскърца.

– Гари? Извинявай, че те притеснявам. Буден ли си?

Нямаше друг избор, освен да стане и да отвори вратата. Денис стоеше на прага в бяла памучна пижама, от стаята ѝ се процеждаше лъч светлина.

– Извинявай. Татко те вика.

– Гари! – разнесе се гласът на Алфред от банята до нейната спалня.

Той с разтуптяно сърце попита колко е часът.

– Не знам – отвърна тя. – Събуди ме това, че викаше Чип. След това започна да вика теб. Но не и мен. Сигурно от мен се притеснява.

Отново усети цигарите в дъха ѝ.

– Гари! Гари! – разнесе се зовът от банята.

– Мамка му – измърмори Гари.

– Може би е от лекарствата му.

– Глупости. Глупости!

– Гари!

– Да, тате, идвам!

От долния етаж се издигна безтелесният глас на Инид:

– Гари, помогни на баща си!

– Добре, мамо, отивам. Върви да спиш.

– Какво иска? – попита Инид.

– Връщай се в леглото.

В коридора усети мириса на елхата и на огъня в камината. Почука на вратата на банята и отвори. Баща му седеше във ваната гол от кръста надолу и се озърташе налудничаво. До този момент Гари беше виждал подобни погледи главно по автобусните спирки и в тоалетните на „Бъргър Кингс“ в центъра на Филаделфия.

– Гари, навсякъде са. – Старецът посочи пода с треперещ пръст. – Виждаш ли го?

– Тате, това е халюцинация.

– Хвани го! Хвани го!

– Това е халюцинация. Хайде, излез от ваната и си легни.

– Виждаш ли го?

– Това е халюцинация. Иди си легни.

Отне му доста време, поне десетина-петнайсет минути, за да измъкне Алфред от банята. В голямата спалня светеше, на пода бяха пръснати няколко неизползвани памперса. На Гари му се струваше, че баща му сънува буден, сънува сън, толкова жив, колкото и сънят на Гари за Денис, и че събуждането, за което на Гари му трябваше половин секунда, на баща му отнемаше половин час.

– Какво означава „халюцинация“? – попита Алфред.

– Да сънуваш буден.

Алфред потрепери.

– Това ме безпокои.

– Има защо.

– Помогни ми с памперса.

– Добре.

– Безпокоя се, че нещо не е наред в главата ми.

– Ох, тате.

– Мозъкът ми като че ли не работи както трябва.

– Знам. Знам.

Но и самият Гари беше заразен – там, посред нощ – от бащината си болест. Докато двамата се мъчеха с памперса, който баща му като че ли смяташе за някаква будеща почуда интересна играчка, вместо за препаска, която трябва да бъде сложена на слабините, Гари също изпита усещането, че действителността отстъпва, че нощта е пълна с прокрадвания, шаване и преобразявания. Имаше чувството, че в къщата оттатък вратата на спалнята не са само майка му и сестра му, а има и още нещо; долавяше голямо попълзновение от мимолетно мяркащи се призраци.

Алфред легна, снежната му коса падна на лицето му. Гари придърпа завивката върху раменете му. Не можеше да повярва, че се беше карал толкова разгорещено с този мъж, че го беше приемал сериозно като противник само преди три месеца.

Когато се върна в стаята си, радиото му показваше 2,55. Отново цареше тишина, вратата на Денис беше затворена, единственият шум идваше от сирена на тир на магистралата на миля от къщата. В стаята му миришеше леко на цигари.

Не, може би не беше на цигари. Може би миризмата идваше от пълната с пикоч австрийска халба, която беше оставил на пода в дрешника!

„Утре – помисли си той – е моят ден. Утре е денят за почивка на Гари. А после, в четвъртък сутринта, ще вдигнем къщата във въздуха. Ще сложим край на този фарс.“

След като Браян Калахан я уволни, Денис собственоръчно се накълца на парчета и ги подреди на масата. Съчини си история за момиче, чиито родители толкова копнеели за дъщеря, че щели жива да я изядат, ако тя не била избягала. Момиче, което в отчаянието си търсело спасение във всяко срещнато временно убежище – в кариерата си на готвач, в брака с Емил Берже, в старческия си живот във Филаделфия, в афера с Робин Пасафаро. Но тези набързо избрани убежища накрая винаги се оказвали измамни. В стремежа си да се опази от ненаситността на близките си, девойката постигнала точно обратното. Точно когато гладът на родителите ѝ достигнал връхната си точка, животът ѝ се разпаднал и тя останала без съпруг, без деца, без работа, без отговорности, без никаква защита. Все едно от самото начало се била стремяла да е свободна, когато се наложи да се грижи за родителите си.

А в същото време братята ѝ правеха всичко по силите си, за да се окажат заети в този момент. Чип беше избягал в Източна Европа, а Гари се беше предал под властта на Каролин. В интерес на истината, Гари наистина „поемаше отговорност“ за родителите си, но неговата представа за отговорност беше да заплашва и дава нареждания. Товарът да изслушва Инид и Алфред, да бъде търпелива и състрадателна, падаше единствено върху раменете на дъщерята. Денис вече виждаше, че ще е единственото дете на коледната вечеря в Сейнт Джуд, единственото дете, дежурно през следващите седмици, месеци и години. Родителите ѝ бяха достатъчно добре възпитани, за да не изрекат на глас молбата си да дойде да живее при тях, но тя знаеше, че точно това желаеха. Веднага щом записа баща си във втория етап от изпитанията на „Коректол“ и предложи да го приеме в дома си, Инид едностранно беше прекратила враждебните си действия. Оттогава нито веднъж не беше отворила дума за развратната си приятелка Норма Грийн. Нито веднъж не беше попитала Денис защо е „напуснала“ работата си в „Генератора“. Майката имаше проблеми, дъщерята беше предложила помощта си и Инид вече не можеше да си позволи лукса да намира кусури. А сега беше дошъл мигът – според историята, която Денис си разказваше за самата себе си, – главният готвач да се накълца на парчета и да нахрани с тях гладните си родители.

Поради липсата на по-добра история, тя едва не повярва в тази. Единственият недостатък бе, че не се разпознаваше в нея.

Сложеше ли си бяла риза и стар сив костюм, алено червило и черна шапка с черна мрежеста воалетка като на Джаки Кенеди, се познаваше – да, ето това беше тя. Облечеше ли бял потник и широки мъжки джинси и си опънеше косата здраво, за да я върже на опашка – да, това също беше тя. Нагласеше ли се със сребърни бижута, тюркоазени очни сенки, тъмносин като устни на удавник лак на ноктите, ослепително розов джемпър и оранжеви кецове, виждаше, че е жива, и затаяваше дъх от опиянението на живота.

Замина за Ню Йорк да се снима за „Фуд Ченъл“ и за да посети един от онези клубове за хора като нея, които са започнали да съзират истината за себе си и искат да натрупат повече опит. Отседна при Джулия Вре в разкошния апартамент на „Хъдсън Стрийт“. Джулия сподели, че събирайки данни за бракоразводния процес, открила, че Гитанас Мизевичюс е платил за апартамента със средства на литовската държава.

– Адвокатът на Гитанас твърди, че това е „дребен пропуск“ – обясни Джулия, – но на мен не ми се вярва.

– Това означава ли, че ще ти го вземат?

– Не, по-скоро нараства вероятността да остане за мен, без да се налага да плащам нищо. Но все пак се чувствам толкова ужасно! Апартаментът ми всъщност би трябвало да принадлежи на народа на Литва!

Температурата в стаята за гости в апартамента на Джулия беше към трийсет градуса. Тя даде на Денис дебела около педя завивка и я попита дали иска и одеяло.

– Благодаря, струва ми се достатъчно – отвърна Денис.

Домакинята извади бархетни чаршафи и четири възглавници с бархетни калъфки. Попита как я кара Чип във Вилнюс.

– Май с Гитанас са станали първи приятели.

– Не ми се мисли какво си говорят за мен – пророни щастливо Джулия.

Денис отвърна, че според нея Чип и Гитанас напълно избягват тази тема.

Приятелката ѝ се намръщи.

– Защо да не искат да говорят за мен?

– Е, нали им би шута и на двамата.

– Биха могли да си говорят колко ме мразят!

– Не смятам, че някой би могъл да те мрази.

– Да си призная, страхувах се, че ти ще ме намразиш, задето скъсах с Чип.

– Не, това не е моя работа.

Джулия видимо се отпусна и довери, че излиза с един адвокат, симпатичен, но плешив, с когото я запознала Ейдън Прокуро.

– С него се чувствам в безопасност – рече тя. – Толкова е уверен в ресторантите. И има страшно много работа, така че не ме преследва постоянно за ъъъ... внимание.

– Колкото по-малко ми разказваш за теб и Чип – увери я Денис, – толкова по-добре.

След това Джулия я попита дали си има някого и това беше удобен момент Денис да си признае за Робин Пасафаро, само че ѝ беше много трудно да го направи. Не искаше да смути приятелката си, не искаше да чуе как гласът ѝ изтънява и омеква състрадателно. Предпочиташе познатата простота на компанията на Джулия и затова отвърна:

– Не излизам с никого.

С никого освен, на другата вечер, в сафическа ориенталска бърлога на двеста крачки от апартамента на Джулия, с една седемнайсетгодишна девойка, току-що слязла от автобуса от Платсбърг, Ню Йорк, с кошмарна прическа и два резултата от по 800 на изпитите САТ (носеше си дипломите като сертификат за психическо здраве или по-скоро за лудост), и на следващата нощ, със студентка от магистърския курс по изучаване на религиите в „Колумбия“, чийто баща (по нейните думи) държал най-голямата банка за сперма в Южна Калифорния.

След тези си успехи Денис отиде в едно студио в центъра и записа гостуването си в „Популярни ястия за съвременния човек“, като приготви равиоли с агнешко и други специалитети от „Маре Скуро“. Срещна се с някои от нюйоркчаните, които се бяха опитали да я откраднат от Браян – двама милиардери от Сентрал Парк Уест, които ѝ предлагаха модернизиран вариант на феодално крепостничество, един банкер от Мюнхен, който вярваше, че тя е месията на вайсвурста и може да възкреси старата слава на германската кухня в Манхатън, и младия ресторантьор Ник Раза, който я впечатли с детайлно изброяване и подробен анализ на всяко ястие, което беше опитал в „Маре Скуро“ и „Генератора“. Раза беше издънка на семейство доставчици на храни от Ню Джърси и вече притежаваше популярно заведение за морски специалитети среден клас в Манхатън. Сега искаше да скочи на кулинарната сцена на „Смит Стрийт“ в Бруклин с ресторант, в който главната знаменитост да е Денис. Тя го помоли за седмица за размисъл.

Един слънчев есенен неделен следобед взе метрото до Бруклин. Кварталът ѝ се стори като Филаделфия, само че облагородена от близостта с Манхатън. За половин час видя повече красиви, интригуващи на външен вид жени, отколкото за половин година в Южна Филаделфия. Зърна облицованите им с камъни къщи и модерните им ботуши.

Прибра се у дома с „Амтрак“; съжаляваше, че толкова дълго се е крила във Филаделфия. Малката станция на метрото под кметството беше празна и ехтеше като трюм на бракуван боен кораб; подът, стените, колоните и парапетите бяха боядисани в сиво. Жалкото малко влакче дойде с петнайсет минути закъснение и беше пълно, в стоическата си търпеливост и отчуждението си пътниците приличаха на пациенти в спешно отделение. Денис излезе на повърхността от станцията на „Федеръл Стрийт“, по тротоара на „Броуд Стрийт“ вятърът разнасяше листа на секвои и хартии от сандвичи, които се завихряха по препиканите фасади и зарешетените прозорци и се разпиляваха под броните на колите, паркирани до бордюра. Градската пустота на Филаделфия, хегемонията на вятъра и небето напомняха за някакво приказно царство. Нарния, да речем. Обичаше Филаделфия така, както обичаше Робин Пасафаро. Тук сърцето ѝ се изпълваше, сетивата ѝ се изостряха, но главата ѝ като че ли щеше да се пръсне във вакуума на самотата.

Отключи вратата на тухлената си отшелническа обител и събра писмата от пода. Сред двайсетината съобщения на телефонния секретар имаше и едно от Робин Пасафаро, която нарушаваше мълчанието си, за да попита дали Денис не иска да „поговорят“, и едно от Емил Берже, който любезно я уведомяваше, че е приел предложението на Браян Калахан да стане главен готвач на „Генератора“ и се връща във Филаделфия.

При тази новина Денис зарита плочките на южната стена на кухнята си, докато не се уплаши, че ще счупи пръстите на крака си.

– Трябва да се махна оттук!

Но махането не беше лесно. През изминалия месец Робин се беше поуспокоила и стигнала до извода, че ако спането с Браян е грях, то тя също е съгрешила. Браян си беше наел мансарда в Стария град, а Робин, както беше предположила Денис, беше твърдо решена да запази попечителство над Шиниъд и Ерин. За да заздрави позициите си, тя си стоеше в голямата къща на „Панама Стрийт“ и се грижеше за децата. Само че през учебно време и в неделя, когато Браян вземаше момичетата, беше свободна и след зрял размисъл реши, че е най-добре да прекара тези часове в леглото на Денис.

Денис все още не можеше да се отърси от омаята на Робин. Все още искаше да усети ръцете ѝ върху себе си, по себе си, до себе си, вътре в себе си – цялата тази шведска маса от предлози. Но в Робин имаше нещо, вероятно склонността ѝ да вини себе си за болката, която другите ѝ причиняваха, което предизвикваше предателство и насилие. Денис започна нарочно да пуши в леглото, защото цигареният дим дразнеше очите на Робин. Издокарваше се изключително внимателно, когато имаха среща на обяд, за да подчертае липсата на елегантност в нея, привличаше погледите на всички, жени и мъже. Демонстративно потрепваше от силния ѝ глас. Държеше се както юноша към родителите си, само дето юношеското неодобрение беше спонтанно и естествено, докато нейното презрение беше съзнателна, пресметната жестокост. Ядосано ѝ изшъткваше, когато Робин започнеше да пъшка. Повтаряше ѝ: „Говори по-тихо, моля те. Моля те!“. Опиянена от жестокостта си, се взираше настойчиво в шлифера ѝ, докато Робин не я попита какво има. Денис отвърна: „Просто се чудя дали понякога не ти се иска да не се обличаш чак толкова смотано“. Робин отговори, че така или иначе, никога няма да е готина, затова поне може да носи удобни дрехи. Денис присви устни.

Робин нямаше търпение да поднови срещите на любимата си с Шиниъд и Ерин, но Денис – по причини, които и на нея самата не ѝ бяха съвсем ясни, – отказваше да види момичетата. Не можеше да си представи да ги погледне в очите; при мисълта за семейство от четири жени ѝ прилошаваше.

– Децата те обожават – убеждаваше я Робин.

– Не мога.

– Защо?

– Защото не искам. Затова.

– Добре. Все тая.

– Докога ще повтаряш само „все тая“? Няма ли да го израснеш най-после? Или цял живот само това ще ти е в устата?

– Денис, те те обожават – изписука Робин. – Липсваш им. А и преди и на теб ти беше приятно с тях.

– Но сега не съм в настроение за деца. Не знам дали някога отново ще бъда, честно казано. Така че престани да ме притискаш, моля те.

Повечето хора биха се досетили накъде вървят работите; повечето хора биха си тръгнали, без дори да поглеждат назад. Само че Робин очевидно предпочиташе жестокото отношение. Тя заяви – и Денис ѝ повярва, – че никога не би напуснала Браян, ако Браян не я напусне първи. Робин обичаше да бъде целувана и галена, докато стигне на косъм от оргазма и тогава да бъде изоставена и накарана да се моли. А на Денис ѝ харесваше да ѝ го причинява. Тя ставаше от леглото, обличаше се и слизаше долу, като оставяше Робин да чака сексуална наслада, защото отказваше да мами и да се докосне сама. Денис сядаше в кухнята, четеше и пушеше, докато накрая унизената и разтреперана Робин не дойдеше да ѝ падне на колене. И тогава Денис се изпълваше с толкова чистопробно силно презрение, което беше по-хубаво и от секса.

Ето така я караха. Колкото повече Робин се съгласяваше да бъде тъпкана, толкова повече Денис се наслаждаваше да я тъпче. Не обръщаше внимание на съобщенията, които Ник Раза оставяше на телефонния ѝ секретар. Излежаваше се до два следобед. Запалването на цигара от време на време в компания прерасна в тютюнджийска страст. Отдаде се изцяло на натрупвалата се в продължение на петнайсет години леност, живееше от спестяванията си. Всеки ден се замисляше за нещата, които трябва да свърши, за да подготви къщата за пристигането на родителите си – да сложи дръжка в банята, пътеки по стълбите, да купи мебели за всекидневната, да намери по-хубава кухненска маса, да свали леглото си от третия етаж в стаята за гости, – и неизменно стигаше до извода, че няма сили да се заеме с тях. Животът ѝ се свеждаше до едно: очакване на стоварването на топора. След като родителите ѝ идваха за шест месеца, нямаше смисъл да започва нищо друго. Само сега можеше да си позволи да помързелува.

Трудно беше да разбере какво точно мисли баща ѝ за „Коректол“. Единствения път, когато го попита направо, макар и по телефона, той не отговори.

– Ал – обади се Инид. – Денис пита какво мислиш за „Коректол“.

– Можеха да намерят по-добро име – измърмори кисело Алфред.

– Пише се различно – заяви майка ѝ. – Денис пита дали се радваш за лечението.

Мълчание.

– Ал, кажи ѝ колко се радваш.

– Струва ми се, че заболяването ми се задълбочава с всяка изминала седмица. Не мисля, че някакво лекарство може да помогне.

– Ал, не е лекарство, а радикално нова терапия, която използва твоя патент!

– Научил съм се да се примирявам с оптимизма, стига да е в умерени количества. Така че ще се придържаме към първоначалния план.

– Денис – рече Инид, – аз мога да ти помагам. Може да оставиш изцяло готвенето и прането на мен. Ще е страшно забавно! Толкова е хубаво, че ни приемаш в дома си!

Денис не можеше да си представи още половин година в тази къща и в този град, с които вече вътрешно се беше сбогувала, половин година незабележимост като грижовна и отговорна дъщеря, на каквато едва ли можеше да се престори. Само че вече се беше обещала и затова изкарваше гнева си върху Робин.

Съботата преди Коледа тя седеше в кухнята си и издишаше цигарен дим към Робин, която я вбесяваше с опитите си да я разведри.

– За тях е голям подарък – каза Робин, – че ги каниш да отседнат при теб.

– Щеше да е подарък, ако при мен не беше такава каша – отвърна Денис. – Човек трябва да предлага само това, което може да изпълни.

– Ти можеш да го направиш. Аз ще ти помагам. Може сутрините да идвам при баща ти, така че майка ти да си почине, а ти да си свободна. Ще го гледам три-четири сутрини седмично.

Предложението на Робин направи тези сутрини още по-мрачни и задушаващи в представите на Денис.

– Не разбираш ли? – възкликна тя. – Мразя тази къща. Мразя този град. Мразя живота си тук. Мразя семейството. Мразя дома. Готова съм да замина. Не съм добър човек. Ако се преструвам, става още по-зле.

– Според мен ти си добър човек.

– Държа се с теб като с боклук! Не го ли забелязваш?

– Това е, защото си нещастна.

Робин заобиколи масата и понечи да я погали. Денис я сръга с лакът. Робин опита отново и този път тя я перна право в бузата с кокалчетата на отворената си длан.

Робин отстъпи, лицето ѝ пламна, все едно от вътрешен кръвоизлив.

– Удари ме!

– Знам.

– Удари ме силно. Защо?

– Защото не те искам тук. Не искам да съм част от живота ти. Не искам да бъда част от живота на никого. Писна ми да се гледам как се държа жестоко с теб.

В главата на Робин се завъртяха свързаните в един механизъм колелца на любовта и гордостта. Мина известно време, преди тя да проговори.

– Добре, тогава. Няма да те закачам повече.

Денис не се и опита да я спре, но когато чу затварянето на входната врата, осъзна, че е прогонила единствения човек, на когото можеше да разчита, за да понесе престоя на родителите си. Беше загубила компанията на Робин, утехата ѝ. Вече си искаше обратно всичко, което беше захвърлила преди миг.

Замина за Сейнт Джуд.

Първия ден, както във всички първи дни от гостуванията си, откликна с обич на обичта на родителите си, подчиняваше се безпрекословно на майка си. Отхвърли опитите на Инид да ѝ даде пари за покупките. Сдържа се да не коментира бутилката от литър и половина с гранясало жълто лепкаво нещо, което беше единственият зехтин в кухнята. Облече си лилавия пуловер от изкуствена материя и си сложи лелчинската позлатена огърлица, подарък от майка ѝ. Ахкаше по невръстните балерини от „Лешникотрошачката“, държеше облечената с ръкавица ръка на баща си, докато пресичаха паркинга на театъра, обичаше родителите си по-силно от всичко; и в мига, в който те си легнаха, тя се преоблече и избяга навън.

Спря на улицата, с цигара между устните и кибрит („Дийн и Триш, 13 юни 1987 г.“) в треперещите пръсти. Качи се до поляната зад училището, където навремето бяха седели и вдъхвали уханието на папур и върбинка с Дон Армур; потропваше с крака, потриваше ръце, гледаше как облаците затъмняват съзвездията и жадно вдишваше дълбоки, закаляващи личността глътки себичност.

По-късно през нощта предприе малка нелегална операция в името на майка си, влезе в стаята на Гари, докато той беше зает с Алфред, откопча вътрешния джоб на коженото му яке, смени таблетките „Мексикански А“ с шепа „Адвил“ и скри наркотика на Инид на сигурно място, а след това, като една добра дъщеря, си легна да спи.

През втория си ден в Сейнт Джуд, както при всеки втори ден от гостуванията си, се събуди ядосана. Гневът беше автономно неврохимическо явление, не можеше да го спре. На масата за закуска се дразнеше на всяка дума на майка си. Запържването на ребрата и попарването на киселото зеле по старата семейна рецепта, вместо по модерния начин, който беше измислила в „Генератора“, я ядоса още повече. (Толкова мазнина, такова похабяване на тъканта.) Мудната електрическа печка на Инид, на която не беше обърнала никакво внимание предишния ден, сега я влудяваше. Стотиците магнитчета по хладилника – лигави кученца, които едва се крепяха, и при всяко отваряне на вратата към пода политаше снимка на Джоуна или картичка от Виена, – я вбесяваха. Слезе в мазето да вземе стария гювеч и неразборията в шкафа в мокрото помещение я изкара от кожата ѝ. Довлече кофа за боклук от гаража и за нула време я напълни с натрупаните в шкафа вехтории. Можеше да се приеме, че така помага на майка си, и затова се захвана със задачата с размах. Изхвърли донесено от Корея сладко, петдесетина видимо ненужни пластмасови саксии, разпаднала се на парчета морска звезда, букет от изсушени лунарии с изпопадали цветчета. Разкъсан венец от боядисани със спрей шишарки. Сиво-зеленикав, точещ се като сопол, рачел от тиква. Праисторически консерви с палмова сърцевина, със скариди и с миниатюрни китайски царевички, бутилка румънско вино, почерняло и станало на парцали, с изгнила коркова тапа, купено по времето на Никсън шише с готов „Май Тай“, хванало коричка около гърлото, комплект гарафи от „Пол Мезон Шабли“ с паяци и крилца на мушици на дъното, ръждясала скоба за отдавна изгубен ветрен чан. Стъклена бутилка с изгубила цвета си „Вес Дайът Кола“, изрисуван буркан със сладко от мандарини, което сега представляваше фантазия от вкаменени плодчета и гъст кафеникав сироп, вмирисан термос, който издрънча, когато го разклати, тъй като вътрешното му стъклено тяло беше счупено, мухлясало кашонче с вмирисани кутийки кисело мляко, лепкави газени лампи, пълни с мумифицирани мушици, отдавна изгубени съкровища от връвчици и панделки за букети, залепили се едни за други и разпадащи се от старост...

Най-отдолу, сред паяжините под последния рафт, откри дебел плик, който не изглеждаше стар, но нямаше марка. Беше адресиран до корпорация „Аксон“, улица „Двайсет и четвърта“, Източна индустриална зона, Швенксвил, Пенсилвания. Подателят беше Алфред Ламбърт. Отпред пишеше: „Препоръчано“.

В малката баня до лабораторията на баща ѝ шуртеше вода, казанчето на тоалетната се пълнеше, във въздуха се усещаха леки серни аромати. Вратата на лабораторията беше открехната и Денис почука.

– Да? – извика Алфред.

Той стоеше до лавиците с екзотични метали, галий и бисмут, и закопчаваше колана си. Тя му показа плика и го осведоми къде го е намерила.

Алфред завъртя плика в треперещите си ръце, все едно отнякъде можеше да се появи като с вълшебна пръчица разумно обяснение.

– Странна работа – измърмори той.

– Може ли да го отворя?

– Както искаш.

В плика имаше три екземпляра на договор с дата 13 септември, подписани от Алфред и Дейвид Шумпърт.

– Какво прави на дъното на шкафа в пералното? – попита Денис.

Той поклати глава.

– Питай майка си.

Тя отиде до стълбището и извиси глас:

– Мамо? Би ли слязла за малко?

Инид надникна от горе, бършеше ръце в пешкир.

– Какво? Не можеш да намериш гювеча ли?

– Намерих го, но ще дойдеш ли за секунда?

В лабораторията Алфред държеше хлабаво документите от „Аксон“, без да ги поглежда. Инид гузно се спря на прага.

– Какво?

– Татко се чуди какво прави този плик в шкафа в пералното.

– Дай ми го. – Инид дръпна документите от Алфред и ги стисна здраво. – Въпросът вече е решен. Баща ти подписа нов екземпляр от договора и те веднага ни изпратиха чека. Няма за какво да се тревожиш.

Денис присви очи.

– Но нали каза, че си го пуснала по пощата? Когато се видяхме в Ню Йорк в началото на октомври, каза, че си го пуснала.

– Да, мислех, че съм го пуснала. Но в пощата го изгубиха.

– В пощата?

Инид смутено закърши ръце.

– Е, тогава така си мислех. Но явно са били в шкафа. Сигурно съм смъкнала плика долу, като съм отивала към пощата, и той е паднал отзад. Не мога да се оправям с абсолютно всичко! Постоянно изчезват разни неща, Денис. Имам да се грижа за голяма къща и постоянно изчезват разни неща.

Денис взе плика от тезгяха.

– Тук пише, че е препоръчано. В пощата не се ли сети, че си го забравила? Не ти ли направи впечатление, че не си попълнила бланката за препоръчани писма?

– Денис – в гласа на Алфред се прокрадваше гневна нотка. – Стига толкова.

– Не знам как е станало – заяви Инид. – Имах страшно много работа тогава. За мен е напълно необяснимо. Но нека не се занимаваме повече с това. Няма никакво значение. Баща ти си получи петте хиляди долара. Вече няма значение.

Тя стисна още по-здраво договора, смачквайки го, и излезе от лабораторията.

„Станала съм като Гари – помисли си Денис. – Заразила съм се с гаровщина!“

– Не бива да си толкова строга с майка си – рече Алфред.

– Знам. Съжалявам.

Откъм пералното се разнесоха писъци и бързо се приближиха към работилницата.

– Денис, изпразнила си целия шкаф! – крещеше Инид. – Какво си направила?

– Изхвърлям стари храни. Храни и изгнили боклуци.

– Добре, но защо сега? Ако искаш да ми помогнеш да почистим шкафовете, нека да е след празниците. Радвам се, че искаш да ми помогнеш, но нека не е днес. Нека не се захващаме с това точно днес!

– Консервите отдавна са за изхвърляне, мамо. Когато храната остарее, се превръща в отрова. Анаеробната бактерия е смъртоносна.

– Добре, изхвърли каквото си извадила и остави другото за след празниците. Нямаме време да се занимаваме с това сега. Искам да се захванеш с вечерята, така че всичко да е готово и да не го мислим, а след това, моля те, помогни на баща си с упражненията, нали обеща?

– Да, добре.

– Ал – изкрещя Инид, накланяйки се към нея, – Денис ще ти помогне с упражненията след обяда!

Той поклати глава с едва сдържано отвращение.

– Както кажете.

Върху един стар чаршаф, използван от години като покривало при боядисване, бяха подредени плетени столове и масички с тук-там изстъргана боя. Върху разтворен вестник бяха оставени няколко кутии от кафе, захлупени с капаци; на тезгяха беше облегната пушка в брезентов калъф.

– За какво ти е пушката, тате? – попита Денис.

– Откога се кани да я продаде – обади се Инид. – Ал, кога най-после ще продадеш пушката?

Алфред като че ли няколко пъти си повтори въпроса наум, за да схване смисъла, и след това кимна бавно.

– Да, ще я продам.

– Не я искам у дома – заяви Инид и се обърна към вратата. – Знаеш ли, той никога не я е използвал. Нито веднъж. Нито веднъж не е стреляно с нея.

Алфред пристъпи усмихнат към Денис и тя се принуди да последва майка си навън.

– Ей сега ще свърша тук – каза той.

Горе вече беше Бъдни вечер. Под елхата се трупаха подаръци. Почти голите клони на блатния бял дъб пред къщата се поклащаха, вятърът се беше обърнал и сега духаше от посока, предвещаваща сняг; по мъртвата трева се въргаляха мъртви листа.

Инид отново надничаше през дантелените завеси.

– Чудя се дали не трябва да се притеснявам за Чип.

– И аз се притеснявам, че го няма – отвърна Денис, – но не мисля, че му се е случило нещо.

– Във вестника пише, че съперничещи групировки се борят да овладеят центъра на Вилнюс.

– Чип е голям, може сам да се грижи за себе си.

– Ела – Инид я помъкна към вратата, – искам да закачиш последната играчка на коледния календар!

– Ох, майко, защо не си я закачиш ти?

– Не, искам да те видя ти да го направиш.

Последната играчка беше младенецът в орехова черупка. Окачването ѝ на елхата беше задача за дете, за човек, изпълнен с вяра и надежда, а Денис – осъзна го сега – си беше поставила за цел да бъде непробиваема за затаените в дома чувства, за просмукващите се детски спомени и смисли. Не можеше да бъде детето, което да извърши тази задача.

– Календарът си е твой, ти го закачи.

Лицето на Инид помръкна с несъразмерно на случая разочарование. Добре познатото ѝ разочарование от отказа на света като цяло и на децата ѝ в частност да участват в любимите ѝ забавления.

– По-добре да помоля Гари – рече тя намръщено.

– Съжалявам.

– Когато беше малка, обичаше да закачваш играчките на календара. Много добре помня, че го обичаше. Но щом не искаш...

– Мамо – гласът на Денис трепереше, – моля те, не ме насилвай.

– Ако знаех, че ще представлява такава трудност за теб, нямаше да кажа и думичка.

– Хайде, закачи я ти! – увещаваше я дъщеря ѝ.

Инид поклати глава.

– Ще помоля Гари, като се върне.

– Извинявай.

Денис излезе на прага и запали цигара. Южният вятър миришеше на сняг. Отсреща Кърби Рут увиваше гирлянд около лампата на верандата. Помаха ѝ и тя му махна в отговор.

– Откога пушиш? – попита Инид, когато Денис се прибра.

– От петнайсетина години.

– Не че те съдя, но този навик е ужасно вреден за здравето. Отразява се зле и на кожата, а и честно казано, миризмата изобщо не е приятна за околните.

Денис въздъхна, изми си ръцете и се зае да запече брашното за киселото зеле.

– Щом ще дойдете да живеете при мен, ще е хубаво да си изясним някои неща.

– Казах, че не те съдя.

– Едно от тях например е, че в момента съм в труден период. Не аз напуснах „Генератора“, а ме уволниха.

– Уволнили са те?

– Да. За съжаление. Искаш ли да ти кажа защо?

– Не!

– Сигурна ли си?

– Да!

Денис с усмивка натри дъното на гювеча със сланина.

– Денис, обещавам ти, че изобщо няма да ти пречим. Само ще ми покажеш къде е магазинът, как се пуска пералнята и след това ще си напълно свободна да правиш каквото си поискаш. Знам, че си имаш свой живот. Не желаем да сме ти в тежест. Ако имаше някакъв друг начин да запишем баща ти за лечението, повярвай ми, щях да го направя. Но Гари така и не ни покани да отседнем при тях, а и Каролин едва ли ще ни приеме в дома си.

Сланината, запържените ребърца и свареното кисело зеле ухаеха прекрасно. Нямаха почти нищо общо с изтънчената версия на същото ястие, която беше поднасяла на хиляди непознати. Сигурно можеше да се намери по-голяма прилика между ребърцата и сома в „Генератора“, отколкото между тамошните ребърца и домашно приготвените. Мислиш си, че знаеш всичко за храната, че тя е нещо съвсем просто. Но забравяш колко много ресторант има в ресторантските ястия и колко много дом в сготвените у дома.

– Защо не ми разказваш историята за Норма Грийн? – попита тя майка си.

– Ами толкова ми се ядоса миналия път.

– Ядосах се най-вече заради Гари.

– Просто се страхувам да не те наранят така, както нараниха Норма. Искам да те видя щастлива и задомена.

– Мамо, никога повече няма да се омъжа.

– Няма как да знаеш.

– Напротив, знам го.

– Животът е пълен с изненади. Още си млада и хубава.

Денис сложи още малко сланина в гювеча; вече нямаше смисъл да се сдържа.

– Не чуваш ли какво ти казвам? Сигурна съм, че никога повече няма да се омъжа.

На улицата се затръшна врата на кола и Инид хукна към трапезарията, за да надникне през дантелената завеса.

– О, Гари е – въздъхна тя разочаровано. – Само Гари...

Синът ѝ нахлу в кухнята, натоварен с най-различни принадлежности за електрическо влакче, купени от Музея на транспорта. Видимо освежен от самостоятелно прекараната сутрин, той с радост угоди на майка си и закачи младенеца на коледния календар; благосклонността на Инид веднага се прехвърли от дъщерята към сина. Възхваляваше колко добре се е справил Гари с банята, колко по-добре е сега със стол и дръжка. Денис нещастно приключи с приготвянето на вечерята, поднесе лек обяд и изми планина от чинии, докато небето в прозореца напълно посивя.

След обяда се качи в стаята си, която Инид беше преобзавела до неузнаваемост в почти съвършена анонимност, и опакова подаръци. (Беше купила дрехи за всички; познаваше вкусовете на всеки.) Разви салфетката, в която беше сложила трийсетте слънчеви капсули с „Мексикански А“ и се поколеба дали да не ги увие и тях като подарък, само че не искаше да престъпва открито обещанието си към Гари. Загърна отново салфетката, промъкна се в коридора, спусна се на пръсти по стълбите и натъпка хапчетата в току-що освободеното двайсет и четвърто джобче на коледния календар. Всички останали бяха в мазето и тя се прибра незабелязано, без да я усетят.

Когато беше малка и майката на Инид приготвяше ребърцата с кисело зеле в кухнята, а Гари и Чип водеха у дома невероятно красивите си приятелки и всички се надпреварваха да отрупват Денис с подаръци, това ѝ се струваше най-дългият следобед в годината. Някакъв неписан природен закон забраняваше цялото семейство да се събере преди падането на нощта; всички се разпиляваха да чакат в стаите си. Понякога, като юноша, Чип се съжаляваше над последното дете у дома и играеше шах или монополи с нея. Когато тя порасна, я водеше в големия универсален магазин заедно с гаджето си. За нея (тогава беше на десет-дванайсет години) това приобщаване беше най-голямото щастие на света: слушаше лекциите на Чип за злините на развития капитализъм, попиваше познания за свалките, събираше информация за дължината на бретона на приятелката на Чип и височината на токчетата ѝ, прекарваше по един час в книжарницата, когато я оставеха сама, а след това, на връщане, поглеждаше назад от върха на хълма над магазина към безшумния бавен танц на колите на гаснещата светлина.

Дори и сега беше най-дългият следобед. Навън се сипеха снежинки, една идея по-тъмни от белоснежното небе. Техният мраз си пробиваше път през прозорците, заобикаляше горещия лъх на радиаторите и удряше право във врата. Денис се уплаши да не настине, легна и се зави с одеяло.

Заспа дълбоко, като заклана, и се събуди – Къде се намираше? Колко беше часът? Кой ден? – от ядосани гласове. Ъглите на прозорците бяха хванали заскрежени паяжини, блатният бял дъб беше покрит от сняг. Светлината в небето чезнеше.

Ал, Гари толкова се постара...

Не съм го молил!

Защо не пробваш поне веднъж? Той се уби от работа вчера!

Човек има право да се къпе във ваната, нали?

Тате, въпрос на време е да паднеш по стълбите и да си строшиш врата!

Не искам помощ от никого.

И то с основание! Защото съм забранил на мама – забранил съм ѝ – да припарва до ваната...

Ал, моля те, пробвай душа...

Мамо, стига, остави го да си строши врата, за всички ще е по-добре да...

Гари...

Гласовете се приближаваха, разправията се изкачваше по стълбите. Денис чу тежките стъпки на баща си покрай вратата. Сложи си очилата и отвори вратата, забавилата се заради болката в крака Инид тъкмо се приближаваше по коридора.

– Денис, какво правиш?

– Подремнах.

– Иди поговори с баща си. Убеди го да пробва душа, с който Гари толкова се мъчи. Теб ще те послуша.

Дълбокият сън и странното събуждане бяха изкарали Денис от ритъм с действителността; в коридора и в прозорците виждаше бледи сенки от антиматерия; звуците бяха едновременно твърде силни и едва доловими.

– Защо – попита тя, – защо го правим на въпрос точно днес?

– Защото Гари си тръгва утре и искам да види дали душът ще върши работа за баща ти.

– А какъв беше проблемът с ваната?

– Не може да излезе от нея. И едвам се справя със стълбите.

Денис затвори очи, но това още повече влоши синхронизацията с реалността. Отвори ги пак.

– А, и освен това – продължи майка ѝ, – още не си му помогнала с упражненията, както обеща!

– Аха. Ей сега.

– Веднага, преди да се е изкъпал! Чакай, ще ти донеса листчето от доктор Хеджпет.

Инид закуцука надолу по стълбите, а Денис извиси глас:

– Тате?

Никакъв отговор.

Инид изкачи половината стъпала и подаде през парапета виолетово картонче („ПОДВИЖНОСТТА Е БОГАТСТВО“), на което нарисувани като от дете клечести човечета илюстрираха седем упражнения за раздвижване.

– Покажи му как се правят – каза тя. – Мен не ме търпи, но теб ще те слуша. Доктор Хеджпет всеки път пита дали баща ти ги прави. Много е важно да ги научи. А ти си легнала да спиш!

Денис взе картончето и влезе в голямата спалня, където Алфред стоеше на прага на дрешника гол от кръста надолу.

– О, тате, извинявай – смотолеви тя и отстъпи.

– Какво?

– Нали ти обещах за упражненията.

– Вече съм се съблякъл.

– Сложи си някоя пижама. И без това е по-хубаво да си с по-широки дрехи.

Трябваха ѝ пет минути, за да го успокои и да го накара да се отпусне по гръб на леглото по вълнена риза и долнище на пижама; и тогава истината най-сетне излезе на бял свят.

Първото упражнение беше Алфред да хване дясното коляно и да го придърпа към гърдите си, а след това да повтори същото и с лявото. Денис насочи непослушните му ръце към дясното коляно и макар да установи, че баща ѝ е много по-схванат, отколкото тя предполагаше, той успя, с нейна помощ, да свие бедро на деветдесет градуса.

– А сега с лявото коляно – подкани го тя.

Алфред обхвана отново дясното си коляно и го придърпа към гърдите си.

– Браво – каза тя. – Пробвай с лявото.

Той лежеше, дишаше тежко и не помръдваше. Гледаше уплашено, все едно си беше спомнил нещо ужасно.

– Тате? Пробвай с лявото коляно.

Докосна лявото му коляно, но той не реагира. В очите му се четеше отчаяна молба за яснота и инструкции. Премести ръцете му върху лявото коляно и те веднага паднаха. Може би лявата му страна беше по-схваната? Отново сложи ръцете му върху коляното и му помогна да го повдигне.

Не, лявата му страна беше дори по-раздвижена.

– Хайде, опитай сам.

Той ѝ се усмихна уплашено.

– Какво да опитам?

– Сложи ръце на лявото коляно и го придърпай.

– Денис, хайде да приключваме.

– Като се раздвижиш, ще се почувстваш много по-добре – каза тя. – Просто повтори същото упражнение. Сложи ръце на лявото коляно и го повдигни.

Усмихна му се, но усмивката ѝ срещна единствено объркване. Алфред задържа погледа ѝ.

– Кое е ляво?

Денис докосна лявото му коляно.

– Ето това.

– И какво трябва да направя?

– Хвани го и го придърпай към гърдите си.

Очите му тревожно обикаляха по тавана, съзираха там неприятни предзнаменования.

– Тате, съсредоточи се.

– Няма смисъл.

– Добре. – Тя си пое дълбоко дъх. – Добре, да оставим това и да пробваме следващото упражнение. Съгласен ли си?

Той се взираше в нея така, сякаш тя, единствената му надежда, изведнъж се превръщаше пред очите му в кошмарен образ с вампирски зъби и антенки.

– За това упражнение – продължи Денис, като се мъчеше да не обръща внимание на изражението му, – премяташ десния крак върху левия и след това се опитваш да отпуснеш и двата си крака надясно, доколкото можеш. На мен упражнението ми харесва, тъй като разтяга мускулите на бедрата. Много е приятно.

Обясни му го още два пъти и след това го подкани да вдигне десния си крак.

Той повдигна и двата на няколко сантиметра над матрака.

– Само десния крак – сгълча го тя нежно. – И коленете трябва да са присвити.

– Денис! – Гласът му беше изтънял от напрежение. – Няма смисъл!

– Ето така.

Натисна стъпалата му, за да свие коленете. Повдигна десния крак, като го държеше за прасеца, и го преметна върху лявото коляно. В първия момент баща ѝ се подчиняваше, но после изведнъж се стегна здраво.

– Денис!

– Отпусни се, тате.

Вече беше осъзнала, че той няма да дойде във Филаделфия. Но сега от него полъхна тропическа влага, остра миризма на пълна капитулация. Памучната тъкан на пижамата на бедрото беше гореща и влажна в ръката ѝ, цялото му тяло трепереше.

– О, по дяволите! – Тя пусна крака му.

В прозорците се вихреше сняг, в къщите на съседите светеше. Денис обърса ръка в джинсите си и сведе очи в скута, през забързаното бумтене на сърцето си се вслушваше в тежкото дишане на Алфред и ритмичното прошумоляване на крайниците му по чаршафа. По чаршафа до слабините му се беше появило мокро петно във формата на дъга, друго, по-дълго, като капиляр, се спускаше по крачола на пижамата. Първоначалният едва доловим лъх на прясна пикоч се беше разнесъл в незатоплената стая като силен и приятен аромат.

– Извинявай, тате. Чакай да ти донеса хавлия.

Алфред се усмихна на тавана и рече с по-спокоен глас:

– Лежа си тук и го виждам. Ти виждаш ли го?

– Кое?

Посочи нагоре с пръст.

– Отдолу. Отдолу на тезгяха. Написаното там. Виждаш ли го?

Сега тя беше объркана, а той – не. Вдигна вежда и я изгледа хитро.

– Знаеш кой го е написал, нали? Онзи... Онзи... Онзи със... сещаш се.

Улови погледа ѝ и кимна многозначително.

– Не разбирам за какво говориш – отвърна Денис.

– Твоят приятел. Онзи със сините бузи.

В тила ѝ затрептя първата частичка догаждане, после се разпростря нагоре и надолу.

– Чакай да ти донеса хавлия – повтори тя, но не помръдна.

Очите на баща ѝ отново се вдигнаха към тавана.

– Написал го е отдолу на тезгяха. Отдолу. Отдолу под тезгяха. И като легна там, го виждам.

– За кого говориш?

– За твоя приятел от „Сигнализация“. Онзи със сините бузи.

– Замаян си, тате. Сънуваш. Отивам да ти донеса хавлия.

– Нямаше смисъл да те безпокоя тогава.

– Отивам за хавлия.

Прекоси спалнята към банята. Умът ѝ все още не се беше отърсил напълно от следобедната дрямка и сега състоянието ѝ се влошаваше. Изпадаше в още по-силна аритмия от вълните на реалността, която се състоеше от мека хавлия, тъмно небе, корав под, студ. Защо се беше сетил за Дон Армур?

Когато се върна, баща ѝ беше спуснал крака от леглото и сваляше долнището на пижамата. Протегна ръка към хавлията.

– Аз ще почистя. Ти иди да помогнеш на майка си.

– Не, остави на мен – възрази тя. – Ти влез се изкъпи.

– Донеси ми парцал. Не е твоя работа.

– Тате, иди се изкъпи.

– Не исках да те забърквам.

Протегнатата ръка подскачаше във въздуха. Денис отклони поглед от непослушния напикаващ се пенис.

– Стани – подкани го тя. – Ще сменя чаршафа.

Алфред преметна хавлията през слабините си.

– Остави майка ти да се оправя – рече той. – Казах ѝ, че това за Филаделфия са пълни глупости. Не искам да те забърквам. Имаш си свой живот. Радвай му се, но бъди внимателна.

Седеше на ръба на леглото с наведена глава, ръцете му бяха отпуснати в скута като два големи, празни месести черпака.

– Да ти напълня ли ваната? – предложи Денис.

– Ъъъ... ъъ. Казах му, че говори глупости, но какво можех да направя? – Жестът му като че ли показваше, че всичко е ясно или пък неизбежно. – Надявал се да го пратят в Литъл Рок. „Вън!“ – изгоних го. Редът трябва да се спазва. Както и да е, това са глупости. Казах му да ми се маха от главата. – Погледна я виновно и сви рамене. – Какво друго можех да сторя?

Денис за първи път се чувстваше толкова невидима.

– Не съм сигурна, че те разбирам.

– Ами – Алфред разпери ръце. – Каза ми да погледна под тезгяха. Нищо повече. Да погледна под тезгяха, ако не му вярвам.

– Кой тезгях?

– Пълни глупости, разбира се – продължи той. – Но за всички щеше да е по-лесно просто да напусна. На него това изобщо не му беше минало през ума.

– За железницата ли става дума?

Алфред поклати глава.

– Не се тревожи за това. Не исках да те забърквам. Радвай се на живота. Но внимавай. И кажи на майка ти да дойде да забърше.

Стана, заклатушка се към банята и затръшна вратата. Денис, колкото да се разсее от мислите си, свали чаршафа от леглото, събра го на топка заедно с мократа пижама и слезе долу.

– Как върви? – попита Инид, която надписваше коледни картички в трапезарията.

– Подмокри се в леглото.

– О, боже!

– Не може да различи ляво от дясно.

Лицето на майка ѝ помръкна.

– Надявах се, че теб ще те слуша повече.

– Майко, той не различава ляво от дясно!

– Лекарствата...

– Да! – извика Денис. – Лекарствата!

Продължи към пералното, за да накисне чаршафа. Там я приклещи Гари, ухилен до уши, в ръцете си държеше електрическо влакче.

– Намерих го!

– Кое?

Той като че ли се обиди, че сестра му не е в течение с най-съкровените му въжделения. Обясни, че половината от детското му влакче, „най-важните неща – вагоните и трансформаторът“, липсвали от десетилетия и той ги смятал за изгубени.

– Обърнах целия килер наопаки. И знаеш ли къде ги намерих?

– Къде?

– Познай!

– В големия кашон под въжетата за простиране.

Гари се ококори.

– Откъде знаеш? Търся ги от десетилетия!

– Да ме беше питал. Винаги са си били там – в кутия под въжетата в големия кашон.

– Както и да е. – Гари потрепери, премествайки фокуса от нея обратно към себе си. – Радвам се, че сам си го открих, макар че щеше да е по-добре да ми беше казала.

– Щеше да е по-добре да беше попитал!

– Страшно се забавлявам с влакчето. Продават много готини джаджи за него.

– Чудесно! Радвам се за теб!

Гари влюбено оглеждаше локомотива.

– Мислех, че никога повече няма да го видя.

Той се качи и тя остана сама в мазето. Взе фенер и влезе в лабораторията на Алфред, клекна сред кутиите от кафе „Юбен“ и огледа отдолу тезгяха. Там, с дебел молив беше изрисувано сърце долу-горе в реални размери:

Тя се отпусна на пети на студения като камък под. „Литъл Рок. Редът трябва да се спазва. Ще е по-лесно, ако напусна.“

Разсеяно вдигна капака на една от кутиите от кафе „Юбен“. Беше пълна до ръба с воняща оранжева застояла пикня.

– О, боже! – измърмори тя към пушката.

Хукна към стаята си, за да си вземе палтото и ръкавиците, стана ѝ страшно жал за майка ѝ, тъй като въпреки честите ѝ безкрайни оплаквания, досега Денис не си беше давала сметка в какъв кошмар се е превърнал животът в Сейнт Джуд; а как можеш да си позволиш да дишаш, да се смееш, да спиш или да се храниш с апетит, ако не си в състояние да си представиш колко труден е животът на другия?

Инид пак беше до завесите в трапезарията и надничаше за Чип.

– Излизам да се поразходя! – извика Денис и изскочи навън.

Три пръста сняг бяха покрили моравата. На запад облаците се разкъсваха; буреносни лилаво-зеленикавосини като очни сенки ивици подчертаваха отминаването на студения фронт. Денис вървеше по средата на белязаната от следи на автомобили осветена улица, поглъщайки дълбоко дима, докато никотинът не притъпи шока и не ѝ позволи да разсъждава по-трезво.

Доколкото разбираше, след като братята Врот бяха купили „Мидланд Пасифик“, Дон Армур не беше успял да се закачи за влака на заминаващите за Литъл Рок и беше отишъл при Алфред да се оплаче. Навярно беше заплашил да разгласи похожденията си с дъщеря му или пък се беше позовал на правата си на едва ли не член на семейство Ламбърт; така или иначе, Алфред го беше пратил по дяволите. След това се беше прибрал у дома и огледал долната страна на тезгяха.

Беше сигурна, че е имало сблъсък между Дон Армур и баща ѝ, но не желаеше да си го представи. Как ли се беше презирал Дон Армур, задето пълзи пред големия шеф и се опитва да измоли – или да изнуди – преместване в Литъл Рок; колко ли предаден се е чувствал Алфред от дъщеря си, отнесла толкова похвали за работливостта си; колко ли ужасно непоносима е станала тази и без това неприятна сцена, когато се е стигнало до споменаването на проникването на пениса на Дон Армур в сухото ѝ гузно лоно. Не искаше да си представи как баща ѝ е коленичил пред тезгяха и е видял нарисуваното с молив сърце, не искаше да си представи как са прозвучали просташките намеци на Дон Армур в непорочните му уши, не искаше да си представи каква силна болка е изпитал този дисциплиниран и държащ на личното си пространство човек, когато е научил, че Дон Армур е обикалял и надзъртал свободно из дома му.

„Не исках да те забърквам в това.“

И затова баща ѝ беше подал оставка от железницата. За да защити правото ѝ на личен живот. Не беше проронил нито дума за случилото се, не беше показал с нищо, че е паднала в очите му. От петнайсет години знаеше, че тя не е отговорната и загрижена дъщеря, за която се опитва да мине.

Можеше и да намери утеха в тази мисъл, стига да успееше да я задържи в главата си.

Кварталът на родителите ѝ остана зад гърба ѝ, тук къщите бяха по-нови, по-големи и по-квадратни. През големите прозорци тип витрини се виждаха ярки екрани, някои огромни, други – миниатюрни. Явно всеки час в годината, дори и този, беше подходящ за зяпане на телевизия. Денис разкопча якето си и пое обратно, като мина напряко през поляната зад старото си училище.

Не беше познавала истински баща си. Може би никой не го беше познавал. Той се беше прикривал зад своята свитост, официалност и спорадични тиранични гневни изблици толкова ревностно, че всеки, който го обичаше, както го обичаше тя, си даваше сметка, че най-голямото добро, което може да му направи, е да не пристъпва личното му пространство.

Алфред показваше доверието си в нея по същия начин, като я приемаше безкритично, без да наднича отвъд фасадата, която Денис показваше. Тя се беше чувствала най-щастлива, когато публично оправдаваше доверието му: когато завършеше с пълно отличие учебната година, когато ресторантите ѝ преуспяваха; когато критиците я хвалеха.

Разбираше – по-добре, отколкото ѝ се искаше, – каква катастрофа е било за него напикаването пред очите ѝ. Той за нищо на света не би искал дъщеря му да го види подмокрен на леглото. Имаше един-единствен подходящ начин да бъдат заедно и той вече си отиваше.

За Алфред любовта не беше сближаване, а поддържане на дистанция. Денис го разбираше по-добре от Гари и Чип и затова се чувстваше толкова отговорна за него.

На Чип, за съжаление, му се струваше, че Алфред се интересува от децата си само доколкото те жънат успехи. Чип беше толкова погълнат от позата на неразбрано дете, че изобщо не забелязваше как самият той не разбира баща си. За него неспособността на Алфред да прояви нежност беше доказателство, че Алфред не познава сина си и не се интересува от него. Той изобщо не виждаше това, което беше очевидно за всички останали: че ако имаше някой на този свят, когото Алфред обича истински заради него самия, то това е Чип. Денис си даваше сметка, че не радва Алфред по същия начин; тях не ги свързваше нищо, освен официалността и успехите. Алфред викаше именно Чип посред нощ, макар да знаеше, че него го няма.

„Обясних ти го максимално ясно – рече тя на глупавия си брат наум, докато пресичаше заснежената морава. – По-ясно няма как да ти го кажа.“

Когато се прибра, къщата беше огряна от светлина. Някой – Гари или Инид – беше измел снега от пътеката. Докато Денис отупваше ботушите си на изтривалката, вратата се отвори.

– А, ти ли си – рече Инид. – Помислих си, че може да е Чип.

– Не, аз съм.

Влезе и свали ботушите. Гари беше запалил огъня и седеше в креслото до камината с купчина албуми в краката си.

– По-добре забрави за Чип – обади се той.

– Сигурно се е случило нещо – отвърна майка му. – Иначе щеше да се обади.

– Майко, Чип е социопат. Набий си го в главата.

– Изобщо не познаваш Чип – възрази Денис.

– Познавам кога човек се скатава от отговорностите си.

– Искам само всички да бъдем заедно! – заяви Инид.

– О, Денис! – простена разчувствано Гари. – Ела да видиш това малко момиченце!

– После.

Той обаче се надигна, прекоси всекидневната и ѝ връчи албума, сочейки стара семейна снимка, която навремето бяха разпращали като коледна картичка. Пухкавото, леко напомнящо на накокошинено врабче бебе на снимката беше Денис на година и половина. Нямаше и помен от тревога в усмивката ѝ, както и в усмивките на Чип и Гари. Тя седеше между двамата на дивана във всекидневната, който все още си беше със старата дамаска; братята ѝ я бяха прегърнали; гладките им момчешки лица почти се докосваха над нея.

– Каква сладурана, нали? – възкликна Гари.

– О, колко е хубава! – присламчи се и Инид.

От албума падна плик с лепенка за обратна разписка. Инид го грабна, докуцука до камината и го хвърли в пламъците.

– Какво беше това? – попита Гари.

– Онази работа с „Аксон“, която вече приключи.

– Татко изпрати ли половината пари на „Орфик Мидланд“?

– Помоли ме да го направя, но аз още не съм. Първо трябва да довърша формулярите за медицинската застраховка.

Гари се разсмя, тръгна по стълбите и през рамо извика:

– Побързай, че иначе тези две хиляди и петстотин ще прогорят джобовете ти!

Денис си издуха носа и отиде да бели картофи в кухнята.

– За всеки случай – Инид я последва, – погрижи се да има достатъчно и за Чип. Той каза, че ще си дойде днес следобед най-късно.

– Според мен вече е вечер – отвърна Денис.

– Няма значение, искам повече картофи.

Всички ножове в кухнята на майка ѝ бяха по-тъпи и от ножчета за масло. Денис се принуди да прибегне до белачката за моркови.

– Татко казвал ли ти е защо не отиде в Литъл Рок с „Орфик Мидланд“?

– Не – отсече категорично Инид. – Защо?

– Просто се чудех.

– Първо се съгласи да замине. И ако го беше направил, финансовото ни положение щеше да е съвсем различно, Денис. Щеше да взема почти двойно по-голяма пенсия, ако беше останал онези две години. И сега щяхме да сме много по-добре. Обеща ми, че ще го направи, съгласи се, че това е правилно, а три дни по-късно си дойде у дома и заяви, че е размислил и е подал молба за напускане.

Денис се вгледа в неясно отразените в прозореца над мивката очи.

– И не е споменавал защо си е променил мнението?

– Ами той не можеше да понася братята Врот. Предполагам, че е било на личностна основа. Но никога не е говорил с мен за това. Нали знаеш, баща ти никога нищо не ми казва. Просто сам си решава. Дори и да е катастрофа от финансова гледна точка, решението си е негово и нищо не може да го накара да го промени.

Дойде моментът с миенето. Денис изсипа картофите и белачката в мивката. Замисли се за хапчетата, които беше скрила в коледния календар, може би те щяха да успеят да възпрат сълзите ѝ, докато се измъкне от тук, само че беше далече от скривалището им. Беше хваната беззащитна в кухнята.

– Какво има, мила? – попита Инид.

За известно време Денис като че ли изчезна, вместо нея останаха само сълзи, сополи и угризения. Съвзе се коленичила на чергата пред мивката. Наоколо се въргаляха намачкани, подгизнали носни кърпички. Не можеше да вдигне очи към майка си, която седеше на стол до нея и ѝ подаваше сухи салфетки.

– Толкова много от нещата, които смяташ за важни – рече Инид с неприсъща сериозност, – накрая се оказват незначителни.

– Но някои все пак са си важни – възрази Денис.

Майка ѝ се взираше мрачно в необелените картофи на плота.

– Няма да се оправи, нали?

Денис нямаше нищо против да я остави да си мисли, че е плакала заради Алфред.

– Не мисля.

– Не е от лекарствата?

– Вероятно не е.

– И сигурно няма смисъл да ходим във Филаделфия, след като той не може да изпълнява нареждания.

– Така е. Вероятно няма.

– Какво ще правим, Денис?

– Не знам.

– Още сутринта разбрах, че нещо не е наред. Ако беше намерила онзи плик преди три месеца, баща ти щеше да избухне. А нали го видя днес. Изобщо не реагира.

– Съжалявам, че така те издъних.

– Няма значение. Той изобщо не разбра.

– И въпреки това съжалявам.

Капакът на тенджерата с бял боб на котлона затрака. Инид стана да намали огъня. Денис, все още на колене, рече:

– Мисля, че има нещо за теб в коледния календар.

– Не, Гари закачи последната играчка.

– В двайсет и четвъртото джобче. Май е за теб.

– Какво е?

– Не знам. Иди да провериш.

Чу майка си да се отправя към входната врата и след това да се връща. Имаше чувството, че от толкова взиране е запомнила наизуст сложните плетеници на шарките на чергата.

– Откъде се взеха? – попита Инид.

– Не знам.

– Ти ли ги сложи там?

– Тайна.

– Сигурно ти си ги сложила.

– Не съм.

Майка ѝ остави хапчетата на плота, отстъпи две крачки и ги загледа намръщено.

– Който и да е бил, сигурно е имал най-добри намерения. Но не ги искам.

– Струва ми се, че имаш право.

– Искам истинското или нищо.

Събра хапчетата с дясната си ръка в лявата. Изсипа ги в мелачката за боклук и пусна водата да ги прокара.

– И кое е истинското? – попита Денис, след като шумът секна.

– Искам всички да се съберем за една последна Коледа.

Гари, изкъпан, обръснат и аристократично издокаран, както винаги, в този миг влезе в кухнята.

– По-добре се примири, че ще бъдем само четиримата – рече той, отваряйки барчето. – Какво ѝ е на Денис?

– Тревожи се за баща ти.

– Крайно време беше. Има предостатъчно основания за тревога.

Денис събра намачканите салфетки.

– Сипи ми едно голямо – помоли тя брат си.

– Мислех да отворим шампанското на Беа тази вечер – обади се Инид.

– Не – възрази Денис.

– Не – подкрепи я Гари.

– Ще го запазим, ако дойде Чип – кимна Инид. – Баща ви защо се бави горе?

– Не е горе – каза Гари.

– Сигурен ли си?

– Абсолютно.

– Ал? – извика тя. – Ал?

Забравеният огън във всекидневната попукваше. Бобът къкреше тихо; от радиаторите лъхаше топлина. В снега навън буксуваха гуми.

– Денис – рече Инид, – иди да видиш дали е в мазето.

Денис едва не попита „Защо аз?“. Застана на върха на стълбите към мазето и извика баща си. Лампите в мазето светеха, от работилницата се чуваше тайнствено шумолене.

– Тате?

Не получи отговор.

Страхът, с който се спусна по стълбите, ѝ напомни за онези нещастни години от детството ѝ, когато след дълги молби за домашен любимец получи клетка с два хамстера. Куче или котка щяха да повредят дамаските на Инид, затова в къщата бяха допуснати единствено малките хамстери от едно поколение от дома на Дриблетови. Всяка сутрин, докато слизаше в мазето да им даде храна и да им смени водата, Денис с ужас очакваше да открие какъв нов кошмар са ѝ сервирали през нощта – слепи, гърчещи се, червени изродчета, плод на кръвосмешение, или пък отчаяно, безсмислено струпване на кедровите стърготини в една голяма купчина, зад която двамата родители треперят на голия метален под на клетката с подути кореми и гузни муцуни, изяли децата си, което едва ли можеше да остави приятен вкус дори и в устата на хамстер.

Вратата на работилницата беше затворена. Тя почука.

– Тате?

– Не влизай! – дрезгаво отвърна отвътре Алфред.

Нещо тежко застърга по бетонния под.

– Тате? Какво правиш?

– Не влизай, казах.

Само че Денис беше видяла пушката. Помисли си: „Естествено, че на мен ще ми се падне да сляза долу в този момент!“. Не знаеше какво да прави.

– Тате, трябва да вляза.

– Денис...

– Влизам!

Отвори вратата, ярката светлина я заслепи за миг. После зърна стария, опръскан с боя чаршаф на земята, старецът лежеше по гръб с повдигнати бедра и треперещи колене, ококорените му очи бяха впити в долната страна на тезгяха, ръцете му се мъчеха с големия пластмасов апарат за клизми, пъхнат в ануса.

– О, извинявай! – Тя извърна глава.

Алфред дишаше хрипливо, не отговори.

Денис дръпна да затвори и си пое дълбоко дъх. На входната врата горе се позвъни. През стените и тавана чуваше приближаващи се към къщата стъпки.

– Той е, той е! – възкликна Инид.

Гръмна песен – „Съвсем като на Коледа“ – и спихна заблудата ѝ.

Денис отиде при брат си и майка си на вратата. Познати лица се трупаха на заснежения праг: Дейл Дриблет, Хъни Дриблет, Стив и Ашли Дриблет, Кърби Рут с няколкото си дъщери и добре подстриганите си зетьове, целият род Пърсънови. Инид прегърна Денис и Гари и ги придърпа към себе си, полюшваше се на пръсти, възвисена от мелодията.

– Тичай да викнеш баща ти! Той обича коледните песни.

– Зает е – отвърна Денис.

Нима най-голямата милост, която можеше да прояви към този човек, който се беше погрижил да защити правото ѝ на личен живот и искаше единствено да зачитат и неговия личен живот, не беше да го остави да страда сам и да не подлютява мъките му със срама, че има свидетели? Нима с мълчанието си не беше заслужил опрощаване на неудобните въпроси, които сега тя можеше да му зададе? Например: „Какво правиш с тази клизма, тате?“.

Коледарите като че ли пееха специално за нея. Инид се поклащаше в такт с мелодията, Гари се беше просълзил, но Денис имаше чувството, че песента е предназначена най-вече за нея. Искаше ѝ се да можеше да остане тук, при по-щастливата част от семейството си. Не знаеше какво беше това, което толкова тежко накланяше везните на верността ѝ. Но докато Кърби Рут, която беше диригент на хора на методистите в Чилтсвил, поде „Чуйте, небесните вестители пеят“, Денис се питаше дали уважаването на личното пространство на Алфред не е твърде лесно решение. Той иска да го оставят на мира? Това беше прекрасно за нея! Можеше да се върне във Филаделфия, да си гледа живота и да прави каквото си поиска. Алфред се притеснява да го видят с пластмасова клизма в задника? О, идеално! И тя самата се притесняваше не по-малко от него!

Откопчи се от майка си, помаха на съседите и се върна в мазето.

Вратата на работилницата беше открехната, както я беше оставила.

– Тате?

– Не влизай!

– Извинявай, но трябва да вляза.

– Не исках да те забърквам в това. Не е твоя грижа.

– Знам. Но все пак трябва да вляза.

Откри го долу-горе в същата поза, с натъпкана между краката стара плажна кърпа. Коленичи сред миризмата на лайна и пикня и сложи ръка на треперещите му рамене.

– Извинявай – рече тя.

Лицето му блестеше от пот. Очите му блестяха налудничаво.

– Намери телефон – прошепна той – и се обади на началник-гарата.

Откровението се яви на Чип към шест сутринта във вторник, докато той вървеше в почти непрогледна тъмница по покрито с литовски чакъл шосе между селцата Неравай и Мишкинай на няколко километра от полската граница.

Петнайсет часа по-рано, изскачайки тичешком от летището, едва не попадна под гумите на форд „Стомпър“, в който бяха Йонас, Аидарис и Гитанас. Тримата се били насочили към Игналина, когато чули за затварянето на летището. Веднага обърнали и се върнали да спасят жалкия американец. Задната товарна част на форда беше натъпкана с багаж, компютри и телефони, но като вързаха два куфара на покрива, направиха място за Чип и неговия сак.

– Ще те закараме до някой малък граничен пункт – каза Гитанас. – Главните пътища са блокирани. Като видят някой „Стомпър“, и им потича слюнка.

Йонас караше като луд по разбитите пътища на запад от Вилнюс, заобикаляйки градовете Езнас и Алитус. Часовете отминаваха в мрак и клатушкане. Нито веднъж не видяха светната улична лампа или полицейска кола. Йонас и Аидарис слушаха „Металика“ отпред, а Гитанас натискаше копчетата на мобилния си телефон с отчаяна надежда, че „Трансбалтик Уайърлес“, на който той все още беше номинално мажоритарен акционер, е успял да възстанови захранването на предавателната станция, въпреки липсата на ток в цялата страна и мобилизацията на литовската армия.

– Това е пълна катастрофа за Виткунас – заяви Гитанас. – Заради мобилизацията съвсем заприлича на съветски апаратчик. Войници по улиците и режим на тока: това в никакъв случай няма да пробуди симпатии към правителството у народа.

– Стрелят ли по хора? – попита Чип.

– Не, това е само демонстрация на сила. Трагедията се превръща във фарс.

Към полунощ, на един остър завой край Лаздия, последният по-голям град преди полската граница, фордът се размина с конвой от три джипа, пътуващи в обратната посока. Йонас ускори по разбития път и каза нещо на Гитанас на литовски. Тук ледниковите морени бяха голи, необрасли с дървета. Лесно можеше да се види как два от джиповете обърнаха и се впуснаха след форда. И също така тези в джиповете можеха да видят как Йонас завива рязко наляво по чакълест път и натиска педала на газта покрай побеляло замръзнало езеро.

– Ще ги изпреварим – рече уверено Гитанас приблизително две секунди преди Йонас да изгуби управлението на един остър завой и фордът да изскочи от пътя.

„Катастрофирахме!“ – помисли си Чип, докато колата летеше във въздуха. Съжали за хубавата тяга, ниските центрове на гравитация и плавното ускорение, към които сега изведнъж изпита гореща привързаност. Разполагаше с миг-два за спокоен размисъл и стискане на зъби, а след това всичко се сля в удар връз удар, стържене и трясък. Фордът изпробва различни вертикални позиции – на деветдесет градуса, на двеста и седемдесет, на триста и шейсет, на сто и осемдесет – и накрая се спря на лявата си страна с угаснал двигател, но все още запалени фарове.

Бедрата и гърдите на Чип бяха натъртени от колана. Иначе беше цял, същото важеше и за Йонас и Аидарис.

Гитанас беше помлян от разлетелия се в купето багаж. Брадичката и челото му кървяха. Той извика нещо на Йонас, навярно му заповядваше да изключи фаровете, само че закъсня. От пътя зад тях се чу рев на внезапно превключване на предавки. Преследващите ги джипове спряха на завоя и от тях изскочиха униформени със скиорски маски.

– Полицаи със скиорски маски – измърмори Чип. – Не намирам нищо обнадеждаващо в това.

Фордът беше паднал в замръзнало блато. Десетина „полицаи“ го заобиколиха под кръстосаните фарове на двата джипа и заповядаха всички да излязат. Чип бутна вратата над главата си, чувстваше се като онзи палячо, изскачащ на пружинка от дървена кутия, който имаше в детството си.

Йонас и Аидарис останаха без оръжията си. Товарът на форда беше методично изваден на заснежените и заледени полегнали тръстики, които покриваха земята. Един полицай притисна дулото на автомата си към бузата на Чип и излая заповед от една дума, която Гитанас преведе така:

– Приканва те да свалиш дрехите си.

Смъртта, този далечен задморски роднина, този вмирисан изгнаник, изведнъж се появи пред него. Чип се изплаши от оръжието. Ръцете му трепереха, не го слушаха; впрегна цялата си воля, за да ги накара да се заемат с разкопчаването на циповете и копчетата. Очевидно го бяха избрали за това унижение заради качествените му кожени дрехи. Никой не прояви интерес към червеното рокерско яке на Гитанас и джинсовото на Йонас. „Полицаите“ със скиорски маски се събраха край Чип, опипваха хубавата материя на панталоните и якето. Издухвайки бели облачета през кръглите дупки за устите (лишените от контекста на лицата устни изглеждаха зловещо), те пробваха гъвкавостта на подметката на левия му ботуш.

Разнесе се вик – от ботуша беше изпаднала пачка американска валута. Дулото на оръжието отново опря в бузата на Чип. Студени пръсти измъкнаха големия плик с пари изпод ризата. „Полицаите“ прегледаха и портфейла му, но не докоснаха литасите и кредитните карти. Искаха само долари.

Гитанас забрави за раните на главата си и понечи да възрази пред „полицейския“ капитан. Последвалият спор, в който двамата постоянно сочеха Чип и на няколко пъти споменаха „долари“ и „американец“, приключи бързо, капитанът насочи пистолета си в окървавеното чело на Гитанас и той вдигна ръце, признаваше силата на този аргумент.

През това време сфинктерът на Чип се беше разширил почти до етапа на безусловна капитулация. На него обаче му се струваше страшно важно да се сдържи и затова, застанал по чорапи и бельо в снега, притискаше с всички сили бузите на задника си с треперещите си длани. Притискаше здраво, удържаше буквално с ръцете си връхлитащите го спазми. Не му пукаше колко нелепо изглежда отстрани.

„Полицаите“ откриха ценна плячка в багажа. Сакът на Чип беше опразнен на земята и вещите му бяха пребъркани. Пред очите им „полицаите“ разкъсаха тапицерията на форда, свалиха подовата постелка и намериха скритите от Гитанас пари и цигари.

– И какво точно им е основанието? – попита Чип, който продължаваше да трепери, но вече беше спечелил важната битка.

– Обвиняват ни в контрабанда на пари и цигари – отвърна Гитанас.

– Кой ни обвинява?

– За съжаление, те са точно това, което изглеждат – полицаи със скиорски маски. Тази вечер цялата страна е с краката нагоре, като на маскарадите за Сирни заговезни. Задръжките падат, всичко е позволено.

В един след полунощ „полицаите“ отпрашиха с мръсна газ. Чип, Гитанас, Йонас и Аидарис стояха с вкочанени крака край смачкания форд и разпиления багаж.

„Обнадеждаващо е – помисли си Чип, – че поне не се насрах.“

Все още разполагаше с паспорта си и двете хиляди долара, които „полицаите“ не бяха намерили в джобчето на ризата му. Както и с едни кецове, широки джинси, хубавото си спортно палто от туид и любимия си пуловер. Той побърза да се облече.

– В общи линии това слага край на кариерата ми на престъпен бос – отбеляза Гитанас. – Нямам повече амбиции в тази насока.

С помощта на запалки Йонас и Аидарис оглеждаха шасито на форда. Заради Чип Аидарис произнесе присъдата на английски:

– Truck fucked up.

Гитанас предложи да придружат Чип до граничния пункт край Снежни, на петнайсет километра на запад, но Чип си даваше сметка, че ако приятелите му не се бяха върнали до летището заради него, най-вероятно сега щяха да са в безопасност при роднините си в Игналина и все още щяха да разполагат с колата и парите си.

– Е – сви рамене Гитанас. – Кой знае, можеше и да ни застрелят по пътя до Игналина. Може да си ни спасил живота.

– Колата е преебана – повтори злорадо Аидарис.

– В такъв случай ще се видим в Ню Йорк – рече Чип.

Гитанас седна на един седемнайсетинчов монитор с напукан екран. Предпазливо опипа кървавото си чело.

– Да. Ню Йорк.

– Може да отседнеш в моя апартамент.

– Ще си помисля.

– Няма какво да мислиш, направи го – настоя Чип.

– Аз съм литовец – отвърна Гитанас.

Чип се чувстваше по-обиден, разочарован и излъган, отколкото предполагаше ситуацията. Но въпреки това се сдържа. Прие дадените му пътна карта, запалка, ябълка и искрените благопожелания на литовците и пое в мрака.

Щом остана сам, се почувства по-добре. Колкото по-голямо разстояние изминаваше, толкова по-удобни му се струваха джинсите и кецовете, много по-удобни бяха от ботушите и кожените панталони. Крачката му беше по-лека, походката по-жива; на моменти се пързаляше по леда. Колко приятно беше да вървиш навън с кецове!

Но не това беше голямото му откровение. Голямото му откровение дойде, когато той стигна на няколко километра от полската граница. Напрягаше слух да чуе дали няма да пуснат някое от кръвожадните селски псета, които лаеха наоколо в мрака, дори беше протегнал ръце напред и се чувстваше доста нелепо, и тогава в главата му отекна забележката на Гитанас: „Трагедията се превръща във фарс“. Изведнъж разбра защо никой, включително той самият, не харесваше сценария на „Академично червено“: беше написал трилър, а трябваше да напише фарс.

Развиделяваше се. В Ню Йорк си беше играл с първите трийсет страници от „Академично червено“ толкова дълго, че те се бяха запечатали в паметта му и сега, докато балтийското небе просветваше, Чип набързо мина с въображаем червен молив по възстановения в ума си текст, тук зачеркна нещо, там заостри хиперболата и той най-сетне зазвуча така, както трябваше: смешно. Трагичният Бил Куейнтънс се превърна в комичен шут.

Чип ускори крачка, сякаш бързаше да седне на бюрото си и да се заеме с поправките на ръкописа. Изкачи се на билото и видя потъналия в мрак литовски град Ейшишкес и в далечината, отвъд границата, уличните светлини в Полша. Два едри коня протегнаха шии над ограда от бодлива тел и изцвилиха очаквателно.

Той измърмори на глас:

– Трябва да е смешно. Смешно!

Персоналът на малкия граничен пункт се състоеше от двама литовски митничари и двама „полицаи“. Те върнаха паспорта на Чип без дебелата пачка литаси, с която го беше напълнил. И без видима причина, навярно от най-обикновена жестокост, го оставиха да седи в задушната стая няколко часа, докато навън се точеха бетоновози, камиони с пилета и колоездачи. Слънцето се беше вдигнало високо в небето, когато най-сетне го пуснаха да влезе в Полша.

Няколко километра по-нататък, в Сейни, си купи злоти и с тях си взе обяд. Магазините бяха добре заредени, идваше Коледа. Хората в града бяха стари и приличаха на папата.

С три камиона и едно такси стигна до летището във Варшава в сряда по обед. Румените служителки на гишето на полските авиолинии го посрещнаха радушно. Полските авиолинии бяха пуснали извънредни полети за празниците, за да поемат десетките хиляди полски работници в чужбина, които се връщаха при семействата си, и в обратния си курс самолетите бяха празни. Червенобузестите девойки на гишето носеха шапчици, все едно бяха на парад. Те взеха парите на Чип, дадоха му билет и го подканиха: „Тичай!“.

Той хукна, качи се на борда на „Боинг-767“ и след това стоя на пистата четири часа, докато огледат някакъв неработещ уред в кабината, който накрая с нежелание смениха.

Полетът беше директен до великия полски град Чикаго. Чип се мъчеше да заспи, за да забрави, че дължи на Денис 20 500 долара, че е изчерпал лимита на кредитните си карти и нито има работа, нито перспектива да си намери нова.

В Чикаго го очакваше добра новина, след като мина набързо паспортната проверка: две компании за коли под наем все още не бяха затворили. Лошата новина, която научи след половин час чакане на опашка, бе, че на хората с изчерпан кредитен лимит не им дават да наемат коли.

Прегледа списъка с авиокомпании в телефонния указател, докато открие една – „Преъри Хопър“, за първи път я чуваше, – която имаше свободно място за полета до Сейнт Джуд в седем на другата сутрин.

Вече беше твърде късно да се обади у дома. Избра си едно закътано парче балатум в чакалнята на летището и легна да поспи. Не можеше да си обясни какво го е сполетяло. Чувстваше се като пуснато в пералнята листче, вследствие на което всичко написано се е размазало – опърпан, избелял и протрит по сгъвките. Щом се унесеше, виждаше очи без тела и усти в скиорски маски. Вече не знаеше какво иска, а тъй като човек е това, което иска, може да се каже, че вече не помнеше кой е.

За сметка на това обаче старецът, който му отвори вратата в девет и половина на другата сутрин в Сейнт Джуд, като че ли много добре знаеше кой стои на прага.

На вратата висеше венец от имел. Край пътеката беше натрупан сняг, на равни интервали се виждаха следи от метла. Типичната за Средния запад улица изглеждаше на пътника като приказно царство на охолство, дъбове и бодящо очите безсмислено пространство. Не можеше да си представи подобно място да съществува в Литва или Полша. Политическите граници явно имаха много добра изолационна ефективност, след като през пропастта между толкова различните икономически волтажи не прехвърчаха искри. Ухаещата на дъбов пушек позната улица, със заскрежени подрязани живи плетове и провиснали от стрехите ледени висулки, трепкаше, сякаш всеки миг щеше да изчезне. Все едно беше мираж. Или изключително жив спомен за нещо обично и мъртво.

– Е! – възкликна сияещият Алфред и сграбчи ръката на Чип с двете си длани. – Виж кой е тук!

Инид се помъчи да си пробие път напред, крещейки името на сина си, но Алфред не пускаше ръката му. Повтори още два пъти:

– Виж кой е тук! Виж кой е тук!

– Ал, пусни го да влезе и затвори вратата! – нареди Инид.

Чип се спря на прага. Навън светът беше черно-бяло-сивкав и бръсван от свеж, студен ветрец; омагьосаната вътрешност беше пълна с предмети, миризми и цветове, влажност, големи хора. Страхуваше се да влезе.

– Влизай, влизай! – пищеше Инид. – И затвори вратата!

За закрила от магията, той изрече наум заклинание: „Оставам три дни и след това се връщам в Ню Йорк, намирам си работа, спестявам най-малко по петстотин долара месечно, докато изплатя дълговете си, и всяка вечер ще работя по ръкописа“.

С това заклинание, жалкият остатък, на който сега възлизаше неговата личност, Чип пристъпи прага.

– Боже господи, брадясал си и миришеш – възкликна Инид, като го целуна. – Къде ти е куфарът?

– Край едно блато в Западна Литва.

– Добре поне, че си дойде жив и здрав.

Никъде в Литва нямаше стая като дневната на Ламбъртови. Само в западния свят можеше да се намерят толкова приказно пухкави килими, толкова големи, добре направени и разкошно тапицирани мебели в едно обикновено помещение с простичък дизайн. Светлината в прозорците с дървена дограма, макар и сива, внасяше прерийна жизнерадостност; в радиус от шестстотин мили нямаше море, което да безпокои атмосферата. Осанките на посягащите към небето стари дъбове говореха за правота и самоувереност, за дивата пустош отпреди възникването на града; в йероглифите на клоните им се четяха спомени за свят, непознаващ оградите.

Чип попи всичко това само за миг. Континентът, отечеството. Из дневната бяха разпилени подаръци и панделки, късчета опаковъчна хартия, етикети. Денис беше коленичила край най-голямата купчина подаръци до креслото на Алфред пред камината.

– Денис, виж кой е тук! – извика възторжено Инид.

Денис се надигна и бавно, сякаш го правеше по задължение, прекоси стаята. Но когато прегърна Чип и той я притисна в обятията си (височината ѝ, както винаги, го изненада), тя отказа да го пусне. Държеше го здраво, целуна го по врата, не отделяше очи от него, благодари му.

Гари се приближи и непохватно го прегърна, не го погледна в очите.

– Не вярвах, че ще успееш да дойдеш – каза той.

– Аз също – отвърна Чип.

– Е! – повтори Алфред, продължаваше да го гледа все така смаяно.

– Гари тръгва в единайсет – намеси се Инид, – но може да закусим всички заедно! Имаш време да се изкъпеш, докато с Денис сложим масата. О, точно за това си мечтаех! – Тя пое към кухнята. – Това е най-хубавият подарък за Коледа!

Гари се обърна към Чип с изражението си „Аз съм идиот“.

– За теб се отнасяше – рече той. – Ти си най-хубавият ѝ подарък за Коледа.

– Според мен имаше предвид, че петимата сме заедно – обади се Денис.

– Е, да побърза да му се радва – каза Гари, – тъй като ми е обещала сериозен разговор и очаквам да ми се издължи.

Чип сякаш беше отделен от тялото си, следваше го от разстояние и се чудеше какво ще направи то. Премести алуминиевия стол в банята, за да не му пречи. От душа бликна силна и гореща струя. Всичко му правеше толкова ясно впечатление, че или щеше да го помни цял живот, или веднага да го забрави. Мозъкът не може да възприема информация до безкрай, губи способността си да я разшифрова, да я поставя в кохерентна рамка и подредба. Почти безсънната нощ на балатума на летището например все още чакаше да бъде обработена, а той вече се намираше под горещ душ и беше дошла Коледа. Пред него бяха познатите бежови плочки. Те, като и всички останали материални елементи от къщата, бяха пропити от факта, че са собственост на Инид и Алфред, бяха изпълнени с аура на принадлежност към семейството. Къщата приличаше по-скоро на тяло – меко, тленно и живо, – отколкото на сграда.

Шампоанът на Денис се отличаваше с приятния, ненатрапчив аромат на последната версия на развития западен капитализъм. Докато насапунисваше косата си, Чип забрави къде се намира. Забрави континента, забрави годината, забрави часа, забрави обстоятелствата. Под душа мозъкът му беше рибешки, земноводен, отбелязваше впечатления, реагираше на дразненията. Не беше далече от ужаса. В същото време се чувстваше добре. Очакваше с нетърпение закуската и най-вече чашата с кафе.

С пешкир около кръста надникна във всекидневната, където Алфред скочи на крака. Като че ли изведнъж състарилото се лице на баща му, грохналият му вид, червенината и подпухналостта жегнаха Чип като удар с бич.

– Е! – рече Алфред. – Бързо се справи.

– Може ли да си взема от твоите дрехи?

– Както прецениш.

Старите бръсначи, обувалките, машинката за бръснене, лавиците за обувки и поставката за вратовръзки бяха на обичайните си места в дрешника на баща му. Бяха стояли тук на пост през хиляда и петстотинте дни, изминали от предишното идване на Чип. За миг той се ядоса (как да не се ядоса човек?), че родителите му не се бяха преместили някъде. Само стояха и чакаха.

Занесе бельо, чорапи, вълнени панталони, бяла риза и сива жилетка в стаята, която беше делил с по-големия си брат преди появата на Денис и заминаването на Гари в колежа. Гари беше отворил чанта на „своето“ легло и събираше багажа си.

– Не знам дали забеляза – рече той, – но татко е доста зле.

– Забелязах.

Гари остави на шкафчето му кутия с патрони двайсети калибър.

– Беше занесъл пушката в работилницата. За всеки случай реших да ги прибера. Покрито мляко котка го не лочи.

Чип погледна кутията и импулсивно попита:

– Не е ли по-добре татко сам да си реши?

– И аз така си мислех вчера. Но ако иска да го направи, има и други начини. Довечера ще падне под нулата. Може да излезе навън с бутилка уиски. Ще е по-добре, отколкото мама да го открие в локва кръв.

Чип не отговори, не знаеше какво да каже. Мълчаливо облече дрехите на стареца. Ризата и панталоните ухаеха приятно на прано и гладено и за негова изненада му бяха по мярка. Сложи си жилетката и се изненада още повече, че пръстите му не започнаха да треперят, сепна се от младото лице, което го гледаше от огледалото.

– А ти какви ги вършиш? – попита Гари.

– Помагах на един приятел в Литва да обира западните инвеститори.

– Боже господи, Чип! Защо се забъркваш в такива истории?

Колкото и чужд и непознат да му се струваше този свят, надменните поучения на Гари все така безотказно вбесяваха Чип.

– Строго погледнато – заяви той, – изпитвам по-големи симпатии към Литва, отколкото към американските инвеститори.

– Правиш се на болшевик, а? – Гари закопча сака си. – Добре, както решиш. Но не ми се обаждай, когато те арестуват.

– И през ум не би ми минало.

– Закуската е готова! – изпя от стълбищната площадка Инид.

Масата беше застлана с празнична покривка. В средата беше поставен венец от бял и червен имел, шишарки, червени свещи и сребърни камбанки. Денис носеше храната – тексаски грейпфрут, бъркани яйца, бекон, щолен и домашно приготвен хляб.

Снегът навън усилваше ярката прерийна светлина.

По навик Гари седна сам от едната страна на масата. От другата се наредиха Денис, Инид, Чип и Алфред.

– Честита, честита, честита Коледа! – пожела Инид, поглеждайки в очите едно след друго децата си.

Алфред вече беше започнал да се храни.

Гари хвърли поглед към часовника си и също грабна приборите.

Чип не помнеше да е пил по-вкусно кафе у дома.

Денис го попита как се е прибрал. Той ѝ разказа, като изпусна въоръжения грабеж.

Инид намръщено следеше всяко движение на най-големия си син.

– Не бързай толкова! – скара му се тя. – Нали тръгваш чак в единайсет.

– Всъщност казах единайсет без петнайсет – поправи я Гари. – Вече минава десет и половина, а трябва да обсъдим някои неща.

– Най-сетне всички сме заедно – каза Инид. – Нека се насладим на мига.

Гари остави вилицата си.

– Аз съм тук от понеделник, майко, и чакам всички да се съберем. Денис е тук от вторник сутринта. Не съм виновен, че Чип е бил толкова зает да мами американските инвеститори, че не можа да дойде навреме.

– Току-що обясних защо закъснях – обади се Чип. – Не ме ли чу?

– Може би е трябвало да тръгнеш малко по-рано.

– Как така да „мами“ инвеститорите? – попита Инид. – Нали се занимаваше с компютри, Чип?

– Ще ти обясня после, мамо.

– Не – възрази Гари, – обясни ѝ сега.

– Гари! – обади се Денис.

– Съжалявам! – Гари хвърли салфетката си, все едно беше ръкавица. – Писна ми! Край на чакането. Искам отговори сега!

– Занимавах се с компютри – каза Чип. – Но Гари е прав, строго погледнато, целта беше да се измамят американски инвеститори.

– Не одобрявам! Категорично не одобрявам! – заяви Инид.

– Знам – кимна той. – Всъщност е малко по-сложно, отколкото ви се струва, и...

– Кое му е сложното на спазването на законите?

– Стига, Гари! – въздъхна Денис. – Коледа е.

– Ти пък си крадла – завъртя се към нея брат ѝ.

– Какво?

– Не се прави на света вода ненапита! Промъкнала си се в чужда стая и си отмъкнала...

– Извинявай – прекъсна го разгорещено Денис, – аз просто върнах на собственика това, което ти беше откраднал...

– Глупости, глупости, глупости!

– О, не желая да ви слушам! – извика жално Инид. – Навръх Коледа!

– Не, майко, никъде няма да ходиш – спря я Гари. – Оставаме тук и ще проведем разговора си сега.

Алфред се усмихна заговорнически на Чип и посочи останалите.

– Виждаш ли с какво трябва да се примирявам?

Чип се помъчи да изобрази на лицето си разбиране и съчувствие.

– Чип, колко ще останеш тук? – попита Гари.

– Три дни.

– Денис, ти си тръгваш...

– В неделя, Гари. Заминавам си в неделя.

– И тогава какво ще стане в понеделник, мамо? Как ще се справяш сама от понеделник нататък?

– Ще мисля за това в понеделник.

Алфред, все така усмихнат, попита Чип за какво говори Гари.

– Не знам, татко.

– Наистина ли смяташ, че ще дойдете във Филаделфия? – продължи Гари. – Вярваш ли, че „Коректол“ ще оправи всичко като с вълшебна пръчица?

– Не, Гари, не вярвам – отвърна Инид.

Той обаче като че ли не я чу.

– Тате, ехо, би ли ми направил една услуга? Сложи си дясната ръка на лявото рамо.

– Гари, стига! – обади се Денис.

Алфред се приведе към Чип и доверително попита:

– Какво иска?

– Иска да сложиш дясната си ръка на лявото рамо.

– Това са пълни глупости.

– Татко? – настоя Гари. – Хайде, дясната ръка, лявото рамо.

– Престани! – извика сестра му.

– Хайде, тате. Дясната ръка, лявото рамо. Можеш ли? Ще ни покажеш ли как изпълняваш простички указания? Хайде! Дясна ръка. Ляво рамо.

Алфред поклати глава.

– Трябват ни само една спалня и кухня, нищо повече.

– Ал, не искам да живея в една спалня и кухня – възрази Инид.

Старецът бутна назад стола си и се обърна отново към Чип.

– Виждаш, че не е лесно.

Понечи да се изправи, но коленете му се огънаха и той политна, повлече чинията, салфетката за сервиране с чинийката и чашката за кафе. Разнесе се подобаващ на финален акорд на симфония трясък. Старецът лежеше на една страна сред парчетата като ранен гладиатор, повален кон.

Чип клекна и му помогна да седне, а Денис хукна към кухнята.

– Единайсет без петнайсет – обяви Гари, все едно нищо не се беше случило. – Време е да тръгвам, затова обобщавам набързо. Татко не е с ума си и не може сам да се оправя. Мама няма как да се грижи за него в тази къща без чужда помощ, която тя не иска, а и не може да си позволи. Очевидно и дума не може да става за „Коректол“, така че хайде да ви чуя какво мислите да правите. Сега, майко. Искам да го чуя сега.

Алфред облегна треперещите си ръце на раменете на Чип и се взря смаяно в мебелите. Въпреки тревогата си се усмихваше.

– А моят въпрос е – рече той, – на кого е тази къща? Кой се грижи за всичко това?

– Твоя е, тате.

Алфред поклати глава, това като че ли не отговаряше на фактите, с които той разполагаше.

Гари чакаше отговор.

– Сигурно трябва да пробваме да му спрем лекарствата – каза Инид.

– Добре, пробвай – отвърна той. – Вкарай го в болница и да видим дали изобщо ще го пуснат от нея. И като стана дума за спиране, защо не се опиташ да спреш и твоите хапчета?

– Гари, тя ги изхвърли – обади се Денис, която беше коленичила и забърсваше с гъба пода. – Пусна ги в мелачката за боклук. Престани вече.

– Е, дано ти е било за урок, мамо.

Облеченият с дрехите на стареца Чип не успяваше да следи репликите. Ръцете на баща му тежаха на раменете му. За втори път в рамките на последния час някой увисваше на врата му, все едно той беше някаква важна личност, все едно имаше нещо в него. А всъщност в него имаше толкова малко, че Чип дори не можеше да прецени дали сестра му и баща му не грешаха. Струваше му се, че всички опознавателни знаци в съзнанието му са били заличени и то е било пренесено, като в метемпсихоза, в тялото на достоен син, на брат, който заслужава доверие...

Гари приклекна до Алфред.

– Тате, съжалявам, че трябва да се разделим така. Обичам те и скоро пак ще се видим.

– Е, ще, да – измърмори Алфред и сведе глава, озърташе се налудничаво.

– А на теб, безгрижно братле – Гари разпери пръсти като хищна птица върху главата му, жест, който вероятно трябваше да мине за ласка, – разчитам да им помогнеш малко.

– Ще се постарая – отвърна Чип с по-малко ирония, отколкото възнамеряваше.

Гари се изправи.

– Съжалявам, че провалих закуската ти, мамо. Но се чувствам по-добре, че свалих този товар от плещите си.

– Какво толкова ти пречеше да изчакаш да минат празниците – измърмори Инид.

Той я целуна по бузата.

– Обади се на Хеджпет още утре сутринта. След това ми звънни да ми кажеш каква е ситуацията. Ще ви държа под око!

На Чип не му се вярваше, че Гари може да си тръгне ей така, докато баща им е на пода и Инид оплаква провалената си коледна закуска, само че брат му беше превключил в режим на пълна рационалност, думите му отекваха кухо, официално, очите му гледаха разсеяно, докато той обличаше палтото си и вземаше сака и чантата с подаръци от Инид за Филаделфия: страхът го беше подгонил. Чип съзираше ясно причината, която се криеше зад студеното мълчаливо заминаване на Гари: брат му беше изплашен.

Щом вратата се затвори, Алфред се скри в банята.

– Колко хубаво – отбеляза саркастично Денис, – че Гари свали този товар от плещите си и сега се чувства по-добре.

– Не, той е прав – отвърна Инид, погледът ѝ мрачно се спря на украсата от имел. – Нещо трябва да се направи.

След закуска часовете се точеха едва-едва в замаяно, нездраво очакване на големия празник. Защото беше уморен, на Чип му беше трудно да се стопли, макар че лицето му пламтеше от носещата се от кухнята горещина, примесена с аромат на печена пуйка. Появеше ли се в зрителното поле на баща си, на лицето на Алфред грейваше усмивка на разпознаване и задоволство. Чип можеше да заподозре, че баща му го бърка с някого, ако в същото време старецът не го повикваше по име, все едно той беше възлюбеният му син. Чип се беше карал с Алфред, беше водил дълги битки с него, беше страдал от жилото на неодобрението му през по-голямата част от живота си, а сега, когато личните му несполуки бяха още по-големи и политическите му възгледи – още по-крайни, не той, а Гари спореше със стареца, а Чип разведряваше лицето му.

По време на вечеря си направи труда да опише по-подробно заниманията си в Литва. Все едно рецитираше данъчния кодекс с монотонен глас. Денис, която по принцип беше примерен слушател, изцяло се беше потопила в задачата да помага на баща си да се храни, а Инид имаше очи единствено за немощта на съпруга си. Потръпваше, въздишаше или клатеше глава при всяка паднала хапка, при всяка изтървана нелогична дума. Беше очевидно, че Алфред превръщаше живота ѝ в ад.

„Аз съм най-малко нещастният човек на тази маса“ – помисли си Чип.

Помогна на Денис да измие чиниите, докато Инид говореше с внуците по телефона, а Алфред си легна.

– Татко откога е така? – попита той.

– Така? От вчера. Но и преди това не беше много по-добре.

Чип облече едно тежко палто на Алфред и излезе да пуши. Тук студът хапеше по-здраво, отколкото във Вилнюс. Вятърът шумеше в дебелите кафеникави листа, които все още висяха от клоните на дъбовете, най-консервативните дървета; под нозете му скърцаше сняг. „Довечера ще падне до нулата – беше казал Гари. – Може да излезе навън с бутилка уиски.“ Чип искаше да обмисли важния въпрос за самоубийството, докато разполага с цигара, която да стимулира мозъчната му дейност, но бронхите и носните му кухини бяха безчувствени от студа и остротата на дима почти не се усещаше, а болката в ушите и пръстите – проклетите обици! – беше непоносима. Той се предаде и влетя вътре, сблъсквайки се на прага с Денис.

– Къде отиваш?

– Ей сега се връщам.

Инид седеше до камината във всекидневната и отчаяно хапеше устни.

– Не си си отворил подаръците.

– Утре сутринта.

– Сигурна съм, че няма да ти харесат.

– Хубаво е, че все пак си ми приготвила нещо.

Майка му поклати глава.

– Не се получи Коледата, която исках. Изведнъж баща ти хич го няма. Не става за нищо.

– В болницата ще му спрат лекарствата и състоянието му може и да се подобри.

Инид като че ли съзираше лоши предзнаменования в пламъците.

– Ще останеш ли още една седмица да ми помогнеш да го закараме в болницата?

Чип посегна към обицата си, сякаш тя беше талисман. Чувстваше се като дете в приказка на Братя Грим, бяха го примамили в омагьосаната къща с обещание за топлина и храна, а сега вещицата щеше да го заключи в килера, да го угои и да го изяде.

Повтори заклинанието, което беше изрекъл на прага.

– Мога да остана само три дни. Трябва веднага да започна работа. Искам да върна парите, които дължа на Денис.

– Само една седмица – настоя вещицата. – Само една седмица, докато видим как ще се подредят нещата в болницата.

– Не мога, мамо. Трябва да се върна.

Инид помръкна още повече, но не изглеждаше изненадана от отказа.

– Явно това си е моя отговорност. Знаех си, че ще е така.

Тя слезе в мазето, а Чип сложи още дърва в камината. Студени полъхвания си пробиваха път през прозорците и леко разклащаха спуснатите завеси. Парното работеше почти постоянно. Светът изглеждаше по-студен и по-празен, възрастните бяха изчезнали.

Денис се прибра към единайсет, вонеше на цигари и изглеждаше вкочанена. Помаха на Чип и понечи да продължи нагоре по стълбите, но той я повика да седне до огъня. Тя коленичи, сведе глава и протегна ръце към жарта. Взираше се в пламъците, сякаш не искаше да погледне брат си. Издуха носа си във влажна, разпокъсана салфетка.

– Къде беше? – попита той.

– Разхождах се.

– Дълга разходка.

– Аха.

– Изпрати ми няколко писма, които изтрих, преди да прочета.

– О!

– Е, какво става?

Тя поклати глава.

– Какво ли не.

– В понеделник имах почти трийсет хиляди долара в брой. Възнамерявах да ти дам двайсет и четири хиляди. Но след това ни обраха униформени полицаи със скиорски маски. Да, знам, че звучи неправдоподобно.

– Забрави за заема.

Ръката на Чип отново се стрелна към обицата.

– Ще започна да ти плащам по най-малко четиристотин на месец, докато не погася главницата и лихвите. Това е най-важният ми приоритет. Абсолютно най-важният.

Сестра му се обърна и вдигна лице към него. Очите ѝ бяха кървясали, челото ѝ аленееше като на новородено.

– Казах ти да забравиш за заема. Нищо не ми дължиш.

– Благодаря, оценявам жеста. – Той отклони поглед. – Но въпреки това ще ти ги върна.

– Не, няма да взема парите ти. Опрощавам ти дълга. Нали знаеш какво означава „опрощавам“?

Странното ѝ настроение, неочакваните ѝ думи притесняваха Чип. Той подръпна отново обицата.

– Стига, Денис. Моля те. Покажи поне малко уважение към мен и ми позволи да ти върна парите. Знам, че се държах като лайно. Но не искам да бъда лайно цял живот.

– Забрави за заема.

– Престани! – Чип се усмихна отчаяно. – Трябва да ме оставиш да ти върна парите.

– Не можеш ли да понесеш да бъдеш опростен?

– Не, не мога. Много по-добре е да ти върна парите.

Все така коленичила, Денис скри ръце и се преви на две, превърна се в маслина, в яйце, в глава лук. От това кълбо се разнесе тих глас:

– Не разбираш ли колко голяма услуга ще ми направиш, ако ми позволиш да опростя дълга ти? Не разбираш ли колко ми е трудно да те помоля за това? Не съзнаваш ли, че не съм искала нищо друго от теб, като изключим това, да си дойдеш за Коледа? Не разбираш ли, че не се опитвам да те обидя? Не разбираш ли, че никога не съм се съмнявала, че може и да не ми върнеш парите, и знам, че те моля за нещо много трудно? Не разбираш ли, че не бих го направила, ако наистина, ама наистина не се нуждая от това?

Чип се взираше в треперещото кълбо човешка плът в краката си.

– Кажи ми какво е станало.

– Всичко край мен се разпада.

– В такъв случай не бива да говорим за пари. Нека отложим този разговор. По-добре ми разкажи какво се е случило.

Денис яростно поклати глава.

– Не, съгласи се сега. Кажи: „Да, благодаря“.

Жестът на Чип издаваше пълно объркване. Наближаваше полунощ, баща му трополеше горе, а сестра му се беше свила на кълбо и го молеше да приеме опрощаване на най-големия проблем в живота му.

– Хайде да го обсъдим пак утре – предложи той.

– По-добре ли ще се почувстваш, ако в замяна поискам нещо?

– Утре, съгласна ли си?

– Мама иска някой да остане другата седмица. Остани да ѝ помогнеш. Това ще е голямо облекчение за мен. Ако не си тръгна в неделя, ще умра. Ще се разпадна, ще престана да съществувам.

Чип дишаше тежко. Вратата на клетката се затваряше под носа му. Усещането, което го беше връхлетяло в тоалетната на летището във Вилнюс, че дългът му към Денис не само че не е товар, а последната му защита, се завърна, и мисълта, че той може да бъде опростен, го изпълни с ужас. Чип беше живял под угрозата на този дълг толкова дълго, че той се беше превърнал в нещо като невробластома, тъй деликатно преплетена в строежа на мозъка му, че Чип се съмняваше дали ще може да оцелее при отстраняването ѝ.

Зачуди се дали е твърде късно да хване последния самолет от летището, дали не можеше да избяга още тази вечер.

– Какво ще кажеш да разделим дълга на две? Така че да имам да ти връщам само десет хиляди? И двамата да останем тук до сряда?

– Не.

– Ако се съглася, ще престанеш ли да се държиш толкова странно и ще се ободриш ли малко?

– Първо се съгласи.

– Чип, ще ми помогнеш ли? – разнесе се отгоре гласът на Алфред.

– И когато те нямаше, пак теб викаше – каза Денис.

Прозорците потрепериха от вятъра. Кога родителите се бяха превърнали в деца, които си лягат рано и викат за помощ от стаите си на горния етаж? Кога беше станало?

– Чип! – обади се отново Алфред. – Не мога да се оправя с това одеяло! Ще ми помогнеш ли?

Къщата се разклати, капаците затракаха, от прозореца зад Чип полъхна студ и той изведнъж си спомни завесите. Спомни си заминаването от Сейнт Джуд за колежа. Как прибра в багажа си ръчно изработения австрийски шах, който родителите му бяха подарили при завършването, както и шесттомната биография на Линкълн от Сандбърг, която му бяха връчили за осемнайсетия рожден ден, новия морскосин костюм от „Брукс Брадърс“ („С него приличаш на красив млад лекар“ – беше намекнала Инид) и купчина бели тениски, бели слипове и бели дълги долни гащи, снимка на Денис в пети клас в стъклена рамка, вълненото одеяло на „Хъдсън Бей“, с което Алфред беше отишъл като първокурсник в университета в Канзас преди четири десетилетия, едни обшити с кожа ръкавици, които също идваха от далечната младост на Алфред в Канзас, и тежки плътни завеси, които Алфред беше купил от „Сиърс“. Баща му беше обърнал внимание на едно изречение от проспекта на колежа: „В Нова Англия зимите понякога са люти“, и беше намерил в „Сиърс“ кафеникаворозови завеси от непромокаема материя, обшити отзад с вата. Те бяха тежки, обемисти и плътни. „Ще ги оцениш в студените нощи – каза той на Чип. – Ще спират течението от прозорците.“ Но съквартирантът на Чип в първата година беше възпитаник на частно подготвително училище, на име Роан Макоркъл, който оставяше следи от мазни пръсти – навярно от вазелин – по снимката на петокласничката Денис. Роан се присмя на завесите и Чип последва примера му. Прибра ги обратно в кутията, а нея я захвърли в мазето на общежитието да мухлясва през следващите четири години. Лично той нямаше нищо против завесите. Те бяха най-обикновени завеси и като всички завеси искаха единствено да висят добре, да спират светлина, доколкото им е по силите, да не бъдат нито твърде големи, нито твърде малки за прозореца, който трябва да скриват, да бъдат дърпани насам вечер и натам сутрин, да се поклащат на ветреца, предвещаващ дъжд в лятна нощ, да бъдат много използвани и малко забелязвани. В безчет болници, домове за възрастни и евтини мотели не само в Средния запад, но и на Изток, тези кафяви, подплатени с вата завеси можеха да имат дълъг и полезен живот. Не бяха виновни те, че мястото им не е в стая в студентско общежитие. Не се бяха опитали да се надскочат, материята и цветът им не издаваха и намек за нескромна амбиция. Те просто си бяха такива. И когато най-накрая ги изрови от мазето в навечерието на завършването на университета, техните девствени розовеникави дипли се оказаха не толкова изкуствени, по-симпатични и напомнящи за „Сиърс“, отколкото ги помнеше. Не бяха чак толкова срамни, колкото си мислеше.

– Не мога да се оправя с това одеяло – оплака се отново Алфред.

– Добре – рече Чип на Денис, тръгвайки нагоре по стълбите. – Щом така ще се почувстваш по-добре, няма да ти върна парите.

Въпросът беше как да се измъкне от този затвор.

Черната дебелана, онази злобна гадина – нея трябваше да държи под око. Тя превръщаше живота му в ад. Седеше в отсрещния край на затворническия двор и му хвърляше многозначителни погледи, за да му покаже, че не го е забравила, че не се е отказала от отмъщението си. Мързелива черна гад! Запроклина на глас гадовете, черни и бели. Проклети подли негодници, да ги вземат дяволите, тях и глупавите им правила! Какви надути копелета бяха тези бюрократи от Агенцията за опазване на природата! Същите бяха и идиотите от Агенцията за охрана и безопасност на труда. Засега го бяха оставили на мира, но само защото знаеха, че ги е видял. Задремеше ли за миг, приспеше ли за секунда бдителността си, и щяха да му се нахвърлят. Нямаха търпение да му покажат, че не струва и пукната пара. Да му покажат неуважението си. Дебелата черна гад, отвратителната черна кучка отсреща улови погледа му над побелелите глави на другите затворници и кимна. „Ще видиш ти!“ – ето това означаваше кимването ѝ. А никой не виждаше какво правеше тя с него. Останалите бяха покорни и безпомощни непознати, които само дрънкаха глупости. Той беше заговорил един от тях, зададе му съвсем простичък въпрос. А онзи сякаш не знаеше английски. Какво толкова – задаваш простичък въпрос и получаваш простичък отговор. Но явно не беше така. Сега беше сам, бяха го притиснали в ъгъла, а гадовете бяха по петите му.

Къде ли беше Чип? Чип беше образован и интелигентен, можеше да се разбере с тези хора. Вчера се беше оправил добре с тях, много по-добре от него. Зададе простичък въпрос, получи простичък отговор и след това му обясни така, че да схване. Но сега от Чип нямаше и следа. Другите затворници възбудено жестикулираха, размахваха ръце като регулировчици. Само опитай да им дадеш някаква елементарна заповед, само опитай! Преструват се, че те няма. Онази черна дебела гад така ги беше наплашила, беше им изкарала акъла от страх. Ако разбереше, че са на негова страна, ако откриеше, че са му помогнали по някакъв начин, щеше да ги накара да си платят. О, как само го гледаше! Погледът ѝ сякаш казваше: „Ще ти видя сметката“. Беше му дошло до гуша от тези надменни чернилки, но какво можеше да направи? Беше в затвора. Държавна институция. Можеха да вкарат тук всеки. Ръкомахащи белокоси баби. Обезкосмени педали, които час по час се навеждаха да докоснат пръстите на краката си. Но защо и него, за бога? Защо и него?! Идеше му да се разплаче, че са го хвърлили в такова място. Да си стар, беше ад, дори и да не те преследва някоя дебела черна гад.

Ето я пак.

– Алфред? – Груба. Надменна. – Ще ме оставиш ли да раздвижа краката ти?

– Ти си копеле! – извика той.

– Не е твоя работа каква съм, Алфред. Но знам кои са майка ми и баща ми. Сега би ли свалил ръце? Успокой се и ми позволи да раздвижа краката ти, ще се почувстваш по-добре.

Тя се надвеси над него и той замахна, само че коланът му се беше закачил някак си за стола. Беше се закачил за стола и той не можеше да помръдне.

– Ако продължаваш така, Алфред – заплаши злобарката, – ще те приберем в стаята ти.

– Кучка! Кучка! Кучка!

Тя го изгледа надуто и отмина, но той знаеше, че тя ще се върне. Винаги се връщаше. Единствената му надежда беше да успее да освободи колана си от стола. Да се освободи, да скочи и край. Кой ли идиот беше измислил да сложат затвора толкова нависоко? Виждаше се чак до Илинойс. И толкова голям прозорец. Как смятаха да задържат тук затворниците? Дограмата беше от старите, с две стъкла. Ако се засилеше и ги удареше с глава, можеше и да успее. Но първо трябваше да откопчае проклетия колан.

Замъчи се с гладкия пластмасов каиш. Едно време гледаше на препятствията философски, но това време беше отминало. Пръстите му се гънеха като тревички, не искаха да се подпъхнат под колана. Гънеха се като презрели банани. Стремежът му да ги подпъхне под колана беше толкова очевидно обречен – коланът разполагаше със смазващите преимущества на здравина и якост, – че не след дълго усилията му се превърнаха в демонстрация на инат, гняв и безсилие. Заби нокти в колана, след това рязко разпери ръце, дланите му се удариха в подлакътниците на пленилия го стол, болезнено рикошираха насам-натам, беше толкова страшно ядосан...

– Татко, татко, хей, успокой се!

– Хвани я онази гад! Хвани я!

– Татко, хей, аз съм, Чип.

Да, гласът беше познат. Огледа внимателно Чип, за да се увери, че това наистина е детето му, копелетата и преди се бяха опитвали да го излъжат. Да, ако заговорилият го беше някой друг, а не Чип, не биваше да му се доверява. Щеше да е твърде рисковано. Но в Чипър имаше нещо, което гадовете не можеха да докарат. Само като го погледнеш, и виждаш, че той никога не би те излъгал. В Чипър имаше някаква благост, която никой не би могъл да имитира.

Да, това беше Чипър, сигурен беше. Задиша по-спокойно и някакво подобие на усмивка се появи сред другите, войнстващи черти на лицето му.

– Е! – рече той.

Чип придърпа стол и му подаде чаша студена вода. Той осъзна, че е жаден. Изсмука водата със сламката и върна чашата на сина си.

– Къде е майка ти?

Чип остави чашата на пода.

– Настинала е. Казах ѝ да си остане в леглото.

– Къде живее сега тя?

– Вкъщи. Където си беше преди два дни.

Чип вече му беше обяснил защо се налага да бъде тук и докато виждаше лицето и чуваше гласа му, обяснението звучеше разумно, но изчезнеше ли Чип, то губеше смисъл.

Черната дебелана кръжеше край тях и ги гледаше злобно.

– Това е залата за физиотерапия – рече Чип. – На осмия етаж на „Сейнт Люк“. Където мама си оперира крака, помниш ли?

– Тази жена е голяма гад!

– Не, това е физиотерапевтката. Тя се опитва да ти помогне.

– Не, погледни я. Не я ли виждаш каква е? Не я ли виждаш?

– Тя е физиотерапевтка, тате.

– Какво? Каква е?

От една страна, той вярваше на интелигентността и увереността на умния си син. От друга, черната гад го гледаше злобно, за да му подскаже, че при първа възможност пак ще го подложи на мъченията си; държанието ѝ беше заплашително, това беше ясно като бял ден. Не можеше да примири това противоречие: вярата му, че Чип е абсолютно прав, и убеждението му, че тази гадина в никакъв случай не е лекар.

Противоречието водеше към бездънна пропаст. Той надникна в дълбините ѝ, устата му зейна. Нещо топло се стичаше по брадичката му.

А сега някое копеле протягаше ръка към него. Понечи да удари атакуващата ръка и в същия миг осъзна, че тя беше на Чип.

– Спокойно, тате. Исках само да избърша брадичката ти.

– О, боже!

– Искаш ли да останеш тук още малко, или да те върна в стаята ти?

– Както прецениш.

Тази удобна фраза идваше готова на езика му.

– В такъв случай, хайде да се връщаме. – Чип посегна зад облегалката и дръпна нещо. Явно столът имаше някакъв сложен механизъм от колелца и ръчки.

– Пробвай се да откачиш колана.

– Ще те върна в стаята и там ще можеш да походиш.

Чип забута количката през двора, прекосиха коридора и влязоха в килията му. Още не можеше да свикне с луксозното обзавеждане тук. Като в първокласен хотел, като се изключеха преградите на леглата, стойките за системи и радиоапаратите – инструментите за контрол над затворниците.

Чип го спря до прозореца, излезе с пластмасова чаша и след малко се върна заедно с красиво момиче с бяла манта.

– Господин Ламбърт? – рече тя. Беше красива като Денис, но по-дребна, с къдрава черна коса и очила с тънки рамки. – Аз съм доктор Шулман. Може би си спомняте, запознахме се вчера.

– Е!

Той се усмихна широко. Помнеше свят, в който имаше такива момичета, красиви миньончета с грейнали очи и високи чела, свят, изпълнен с надежда.

Тя го докосна по главата и се наведе, все едно възнамеряваше да го целуне. Изкара му ангелите. Той едва не посегна да я удари.

– Не исках да ви изплаша. Исках само да погледна очите. Имате ли нещо против?

Обърна се към Чип за подкрепа, но той зяпаше момичето.

– Чип!

Синът му отлепи очи от нея.

– Да, тате?

Беше привлякъл вниманието му, трябваше бързо да измисли какво да каже.

– Предай на майка си да не се тревожи за бъркотията долу. Аз ще я оправя.

– Добре, ще ѝ предам.

Умните пръсти и нежното лице на момичето бяха навсякъде около него. Тя го помоли да стисне юмрук, смушка го и го сръга. Гласът ѝ долиташе все едно от пуснат телевизор в съседната стая.

– Тате?

– Не чух.

– Доктор Шулман попита дали предпочиташ „Алфред“ или „господин Ламбърт“. Как искаш да се обръща към теб?

Насили се да се усмихне.

– Не разбирам.

– Според мен предпочита „господин Ламбърт“ – обяви Чип.

– Господин Ламбърт – обади се момичето, – знаете ли къде се намираме?

Той отново се обърна към сина си, който го гледаше очаквателно, но не предлагаше помощ. Посочи към прозореца:

– Натам е Илинойс. – И двамата го слушаха заинтригувано и той се почувства принуден да продължи. – Онзи прозорец... ако го отворите... това бих искал. Не успях да откопчая колана. А после...

Съзнаваше, че не това очакваха от него.

Миньончето го погледна мило.

– Можете ли да ми кажете кой е настоящият президент?

Той се ухили, толкова лесен въпрос.

– Е, тя е натрупала долу камари боклуци. Едва ли знае какво точно има там. Но според мен всичко е за изхвърляне.

Дребното момиче кимна, все едно отговорът му беше напълно логичен. След това вдигна и двете си ръце. Беше красива като Инид, само че Инид носеше халка, Инид нямаше очила, а и Инид беше остаряла, пък и той сигурно щеше да я познае, ако това беше Инид, макар че, тъй като я виждаше много по-често от Чип, ѝ обръщаше по-малко внимание.

– Колко пръста ви показвам?

Огледа пръстите. Те като че ли му говореха: „Отпусни се. Успокой се. Няма страшно“.

Той се усмихна и изпразни мехура си.

– Господин Ламбърт? Колко пръста ви показвам?

Красиви пръсти. Изящни. Облекчението на безотговорността. Колкото по-малко знаеше, толкова по-щастлив беше. Да не знаеш нищо, сигурно би било рай.

– Тате?

– Би трябвало да го зная – измърмори той. – Не е за вярване, че съм го забравил.

Дребното момиче и Чип се спогледаха и излязоха в коридора.

Беше му приятно да се отпусне, но след минута-две усети лепкавата влага. Трябваше да се преобуе, а не можеше. Седеше напикан и пикнята му изстиваше.

– Чип?

В килиите се беше възцарила тишина. Не можеше да разчита на Чип, той винаги изчезваше. Не можеше да разчита на никого, освен на себе си. Нямаше ясен план в главата си, нито сила в ръцете, ала въпреки това пак се опита да махне колана, за да си свали панталоните и да се подсуши. Но коланът пак го влуди. Двайсет пъти прокара пръсти по него и двайсет пъти не успя да намери закопчалката. Беше като човек в две измерения, който търси свобода в трето. Можеше да търси цяла вечност и пак нямаше да намери проклетата закопчалка.

– Чип! – извика той, но не силно, тъй като черната гадина се спотайваше някъде наблизо и щеше да го накаже жестоко. – Чип, ела ми помогни!

По-добре изобщо да се отървеше от краката си. И без това бяха немощни, треперещи, мокри, безполезни. Загърчи се и се опита да се залюлее в нелюлеещия се стол. Ръцете му се бунтуваха. Колкото пò не го слушаха краката, толкова по-силно размахваше ръце. Копелетата го бяха хванали, беше предаден. Заплака. Само да беше знаел! Само да беше знаел, можеше да предприеме нещо, разполагаше с пушката, с бездънния леден океан, само да беше знаел...

Хвърли чашата с вода срещу стената и най-сетне някой дотича.

– Тате, тате, какво става?

Алфред вдигна глава и погледна сина си в очите. Отвори уста, но единствената дума, която успя да произнесе, беше: „Аз...“.

Аз...

Сгреших...

Самотен съм...

Напиках се...

Искам да умра...

Съжалявам...

Направих всичко по силите си...

Обичам децата си...

Нуждая се от помощта ти...

Искам да умра...

– Не издържам повече тук – рече той.

Чип клекна до стола.

– Трябва да останеш още една седмица, за да те изследват. За да разберем какво ти има.

Той поклати глава:

– Не! Измъкни ме оттук!

– Съжалявам, тате, но не мога да те върна у дома. Трябва да останеш поне още една седмица.

О, колко го нервираше синът му! Досега Чип вече трябваше да е разбрал какво иска от него, а не да го кара да повтаря.

– Казвам ти да сложиш край на това! – Стовари юмруци по подлакътниците на пленилия го стол. – Помогни ми да сложа край!

Погледна прозореца, през който, най-сетне, беше готов да се хвърли. Или да му дадяха пушка, да му дадяха брадва, да му дадяха каквото и да е, но само да се махне оттук. Трябваше да накара Чип да го разбере.

Чип покри треперещите му длани със своите.

– Ще остана с теб, тате – рече той, – но не мога да направя това, което искаш. Не мога да му сложа край по този начин. Съжалявам.

Ясната мисъл и силата бяха все още живи в паметта му, подобно на починала съпруга или на унищожена от пожар къща. Все още ги виждаше през прозорчето към отвъдния свят, току на ръка разстояние, но недостижими зад стъклата. Виждаше желания изход – удавяне в морето, изстрел с пушка, скок от високо, – все още толкова близо, че не му се вярваше, че е изгубил възможността да се възползва от облекчението, което щеше да му донесе.

Разплака се, присъдата му беше толкова несправедлива.

– За бога, Чип! – извика силно, защото усещаше, че това може да е последният шанс да постигне свободата си, преди да е изгубил досег с яснотата и силата, и затова беше изключително важно Чип да разбере какво точно искаше. – Моля те, помогни ми! Трябва да ме измъкнеш оттук! Трябва да сложиш край!

Макар и очите му да бяха зачервени и от тях да се стичаха сълзи, лицето на Чип сияеше от сила и яснота. Ето това беше синът, на когото можеше да вярва, че ще го разбере; затова отговорът на Чип прозвуча като окончателна присъда. Отговорът на Чип показваше, че това е краят. Краят дойде с поклащане на глава и с думите:

– Не мога, тате. Не мога.

Поправките

Когато най-сетне дойдоха, корекциите настъпиха не изведнъж, като пукване на балон, а като много по-нежно топене, продължило цяла година изтичане на капитали от ключови финансови пазари: спадът беше твърде постепенен, за да предизвика заглавия по вестниците, и твърде предсказуем, за да нарани някой друг, освен глупаците и бедните работници.

На Инид ѝ се струваше, че като цяло настоящите събития са някак по-дребни и по-скучни от тези в младостта ѝ. Тя помнеше трийсетте години, беше видяла с очите си какво може да се случи с една държава, когато световната икономика свали кадифените си ръкавици; беше помагала на майка си да раздава остатъци от храна на бездомните в уличката зад пансиона. Но бедствия от такава величина като че ли вече не сполетяваха Съединените щати. Бяха взети обезопасителни мерки, подобно на гумените настилки, с които покриваха модерните детски площадки, за да омекотят паданията.

И все пак пазарите наистина се сринаха и Инид, на която и през ум не ѝ беше минавало, че някой ден ще се радва, задето Алфред е закотвил парите им в държавни ценни книжа и облигации, понесе сгромолясването по-леко от своите литнали нависоко приятелки. Както заплашваше, „Орфик Мидланд“ прекрати здравната ѝ застраховка, но старият ѝ съсед Дийн Дриблет, Бог да благослови щедрото му сърце, с едно драсване на химикалката я прехвърли към „Ди Ди Кеър Чойс Плъс“, което ѝ позволи да остане при любимите си лекари. Продължаваше да плаща месечни такси за старческия дом, но все някак успяваше да се справи с пенсията на Алфред и с другите придобивки от железничарския пенсионен фонд, а междувременно къщата, която си беше изцяло нейна, покачваше стойността си. Простичката истина беше, че макар че не беше богата, Инид не беше и бедна. Някак си тази истина ѝ се беше изплъзвала през годините тревоги и притеснения за Алфред, но щом той се махна от къщата и тя навакса със съня, Инид я видя съвсем ясно.

Сега виждаше по-ясно всичко, най-вече децата си. Когато Гари се върна в Сейнт Джуд с Джоуна няколко месеца след катастрофалната Коледа, тя страшно се забавлява. Гари все така настояваше да продадат къщата, но вече не можеше да твърди, че Алфред ще падне по стълбите и ще се убие, а и към този момент Чип беше свършил доста неща (боядисване на плетените мебели на верандата, оправяне на покрива, почистване на улуците, замазване на пукнатините), които, докато бяха занемарени, бяха другият силен аргумент на Гари за продажба. Двамата с Инид продължаваха да се дърлят за пари, но това ѝ беше приятно. Синът ѝ я преследваше за 4,96 долара, които тя му „дължала“ за шестте десетсантиметрови дюбела, на което тя отвърна с въпрос: „О, това нов часовник ли е?“. Той призна, че Каролин му е подарила нов ролекс за Коледа, но след това бил загубил много пари заради една биотехнологична компания, чиито акции не можел да продаде преди 15 юни, а и така или иначе, въпросът бил принципен. Инид обаче отказа, също от принципни съображения, да му даде въпросните 4,96 долара. Наслаждаваше се на мисълта, че ще отиде в гроба, без да му плати за шестте дюбела. Попита обаче от коя точно компания е претърпял голямата загуба, а той отвърна, че нямало значение.

След Коледа Денис се премести в Бруклин и започна работа в нов ресторант, а през април изпрати на майка си самолетен билет за рождения ѝ ден. Инид ѝ благодари, но заяви, че не може да отиде, нямало да остави Алфред, не било правилно. След това замина и прекара четири прекрасни дни в Ню Йорк. Денис изглеждаше много по-щастлива, отколкото на Коледа, и Инид предпочете да си затвори очите пред факта, че дъщеря ѝ все още нямаше мъж до себе си, нито пък видимо желание да си намери.

Прибра се в Сейнт Джуд и един следобед, докато играеха бридж при Мери Бет Шумпърт, Беа Мейснър, от позицията на добра християнка, се впусна във възмутена тирада срещу един известен актьор, който бил „обратен“.

– Дава ужасен пример на младите – рече Беа. – Според мен, след като си направил лош избор, най-малкото поне не бива да се хвалиш с него. Особено когато вече има толкова много нови програми, които помагат на такива хора.

Инид, която играеше с Беа в този робер и се беше ядосала от пропуска ѝ да отговори на началното обявяване, мило отбеляза, че според нея „обратните“ няма как да не бъдат „обратни“.

– О, не, това категорично е въпрос на избор – заяви Беа. – Тази склонност се появява в пубертета. Няма никакво съмнение. Всички специалисти са единодушни.

– На мен много ми хареса онази комедия, в която той играе с Мерил Стрийп – обади се Мери Бет Шумпърт. – Как се казваше?

– Не мисля, че е избор – настоя спокойно Инид. – Веднъж Чип ми каза нещо интересно. След като толкова много хора мразят „обратните“ и ги презират, защо някой би избрал да е „обратен“, след като може и да не е? От тази гледна точка нещата не изглеждат толкова прости, нали?

– Е, не, избират го, защото искат специално отношение – отвърна Беа. – Искат да парадират с това. И точно поради тази причина толкова хора не ги харесват, дори и да оставим настрани неморалността им. Те не само правят лош избор, но и държат да се хвалят с него.

– Не помня откога не съм гледала някой хубав филм – рече Мери Бет.

Инид не беше специалист по „алтернативния“ начин на живот и нещата, които не харесваше в Беа Мейснър, ги търпеше вече четирийсет години. Не можеше да каже защо точно този разговор на масата за бридж я накара да реши, че не желае да са приятелки с нея. Нито пък защо материализмът на Гари, неуспехите на Чип и бездетността на Денис, които ѝ бяха коствали безброй безсънни нощи и самообвинения през годините, я притесняваха много по-малко, откак Алфред не беше у дома.

Важно беше, разбира се, че и трите ѝ деца ѝ помагаха. Чип изглеждаше направо чудодейно преобразен. След Коледа той остана при Инид шест седмици, като посещаваше Алфред всеки ден, след което замина за Ню Йорк. След един месец се върна в Сейнт Джуд без ужасните си обици. Предложи да остане за по-дълго и това зарадва и изненада Инид, но после се оказа, че е хлътнал по главната невроложка в болницата „Сейнт Люк“.

Невроложката, Алисън Шулман, беше къдрокоса и доста безлична на вид еврейка от Чикаго. Инид я харесваше, но не можеше да си обясни какво намира една добра млада лекарка у безпаричния ѝ син. Загадката се задълбочи през юни, когато Чип обяви, че се премества в Чикаго в неморално съжителство с Алисън, която беше започнала работа в групова практика в Скоуки. Чип нито отричаше, нито потвърждаваше, че няма истинска работа и никакво намерение да поеме своя дял от домакинските разходи. Твърдеше, че оправя сценария си. Продуцентът му в Ню Йорк страшно бил харесал „новия“ му вариант. Доколкото Инид знаеше, единствените му приходи идваха от почасовата му работа като заместващ учител. Тя му беше благодарна, че веднъж месечно идваше с колата от Чикаго в Сейнт Джуд и прекарваше няколко дълги дни с Алфред; радваше се, че поне едно от децата ѝ се е върнало в Средния запад. Но когато Чип я осведоми, че ще стане баща на близнаци, без дори да е женен, пък след това я покани на сватба, на която булката беше в седмия месец, а работата на младоженеца се състоеше в пренаписване на сценария му за четвърти или пети път, и на всичкото отгоре повечето гости несъмнено бяха евреи, макар и да изглеждаха благоразположени към щастливата двойка, със сигурност имаше предостатъчно основания Инид да намери кусури и да се възмути! И ако Алфред беше с нея на сватбата, тя наистина щеше да намери кусури и да мърмори. Засрами се от тази си мисъл, имаше чувството, че извършва предателство спрямо почти петдесетте години брак зад гърба си, но ако седеше до Алфред, останалите гости със сигурност щяха да видят киселото ѝ изражение и да ѝ обърнат гръб, със сигурност нямаше да я вдигнат със стола и да я разнасят из залата под съпровода на еврейския оркестър, а и на нея със сигурност нямаше да ѝ хареса толкова.

За съжаление, истината като че ли беше, че без Алфред животът беше по-добър за всички, освен за него.

Хеджпет и другите лекари, включително Алисън Шулман, държаха стареца в „Сейнт Люк“ през целия януари и началото на февруари, точеха солидни суми от закрития малко след това застрахователен фонд на „Орфик Мидланд“ и пробваха всяка възможност за лечение от електрошокова терапия до „Халдол“. Накрая го изписаха с диагноза паркинсон, деменция, депресия и невропатия на долните крайници и пикочните пътища. Инид смяташе за свой морален дълг да предложи да се грижи за него у дома, но децата ѝ, слава богу, не позволиха. Алфред беше настанен в дома за възрастни към клуб „Дийпмайър“, където Инид го посещаваше всеки ден, грижеше се да е добре облечен и му носеше домашно приготвена храна.

Ако не друго, поне отново разполагаше с тялото му. Винаги беше обичала ръста му, широките му рамене, миризмата, а сега, когато беше прикован към инвалидна количка и не можеше да възрази срещу докосванията ѝ, на нея ѝ беше по-лесно. Той се оставяше да го целува и не се дръпваше, ако тя задържеше устните си малко по-дълго, не потръпваше, когато посегнеше да го погали по главата.

От самото начало Инид беше искала най-вече тялото му. Останалата част от него беше проблемът. Беше ѝ мъчно, докато се готвеше да отиде на свиждане, ставаше ѝ още по-мъчно, докато седеше до него, а и след като си тръгнеше, мъката ѝ я гнетеше с часове. Той беше абсолютно непредсказуем. Понякога го заварваше в дълбок унес, обронил брадичка на гърдите и с петно от капещи лиги върху панталоните. Друг път бъбреше приятелски с човек с инсулт или пък с растение в саксия. Или пък белеше невидим плод и това занимание приковаваше вниманието му в продължение на часове. Или пък спеше. Но каквото и да правеше, то беше напълно лишено от разум.

Някак си Чип и Денис имаха търпение да седят до него и да се включват в налудничавия сценарий, който се разиграваше в главата му в дадения момент – влакова катастрофа, затворничество или луксозен круиз, – но Инид не понасяше и най-дребната грешка. Ако я вземеше за майка ѝ, тя го поправяше гневно: „Ал, аз съм, Инид, жена ти от четирийсет и осем години!“. Ако я помислеше за Денис, използваше абсолютно същите думи. Цял живот беше имала чувството, че не е ПРАВА, и сега имаше възможност да му покаже, че НЕ Е ПРАВ той. Макар че омекваше и не беше толкова строга и стриктна в други отношения, Инид си оставаше изключително бдителна в дома „Дийпмайър“. Хокаше Алфред, че не е прав да плюе сладолед по току-що изпраните и изгладени панталони. Не е прав да не разпознава Джо Пърсън, след като Джо е бил толкова мил да намине. Не е прав да не иска да погледне снимките на Арон, Кейлеб и Джоуна. Не е прав да не се радва, че Алисън е родила две малко слабички, но иначе съвсем здрави момиченца. Не е прав да не се радва, да не проявява благодарност или поне малко прояснение, след като жена му и дъщеря му са си направили труда да го вземат у дома за вечеря в Деня на благодарността. Не е прав да заяви след вечерята, когато го върнаха в дома „Дийпмайър“: „По-добре изобщо да не излизам оттук, отколкото да се налага да се връщам“. Щом съзнанието му можеше да се проясни дотолкова, че да произнесе подобно съждение, не е прав да не бъде с разсъдъка си в останалото време. Не е прав да се опитва да се обеси с чаршафите си. Не е прав да се хвърля по прозорците. Не е прав да се мъчи да разкъса вените си с вилица. Но макар че не беше прав за толкова много неща, с изключение на четирите дни в Ню Йорк, двете Коледи във Филаделфия и трите седмици възстановяване след операция на бедрената става, Инид продължаваше да го посещава всеки ден. Трябваше да му каже, докато все още имаше време, колко не е бил прав той и колко права е била тя. Колко не е бил прав да не я обича по-силно, колко не е бил прав да не я цени и да не правят секс при всяка възможност, колко не е бил прав да не се довери на финансовия ѝ нюх, колко не е бил прав да прекарва дните си в работа и да не обръща внимание на децата, колко не е бил прав, че е бил толкова черноглед, колко не е бил прав, че е бил толкова мрачен, колко не е бил прав, че е избягал от живота, колко не е бил прав, че вместо да приеме, винаги отказваше: трябваше да му го каже, повтаряше му го всеки ден. Дори и той да не я слушаше, тя пак трябваше да му го каже.

През втората си година в дома „Дийпмайър“ той престана да се храни. Чип се откъсна от родителските си задължения, новата си работа като учител в частно училище и осмото си преправяне на сценария и дойде от Чикаго да се сбогува. Но Алфред изкара повече, отколкото очакваха. Беше лъв до края. Почти нямаше пулс, когато долетяха Денис и Гари, а живя цяла седмица след това. Лежеше свит на леглото и едва дишаше. Не помръдваше, не отговаряше, само веднъж, когато Инид понечи да му пъхне стружка лед в устата, извърна категорично глава. До края не го напусна силата му да отказва. Всичките ѝ усилия да го поправи бяха отишли напразно. Той си беше все така упорит като в деня, в който го беше видяла за пръв път. И въпреки това, когато Алфред издъхна и тя притисна устни към челото му, и излезе с Денис и Гари в топлата пролетна нощ, Инид имаше чувството, че вече нищо не може да погуби надеждите ѝ, абсолютно нищо. Беше на седемдесет и пет и възнамеряваше да промени живота си.

Content

Джонатан Франзен
Поправките

За автора

Сейнт Джуд

Провалът

Колкото повече се замисляше, толкова повече се ядосваше

В открито море

Генераторът

Една последна Коледа

Поправките