Александра Маринина

Мъжки игри

(книга 17 от поредицата за Настя Каменская )

Глава 1.

— Е, ако нямате към мен въпроси по текущите дела, да приключваме.

Виктор Алексеевич Гордеев, когото подчинените му наричаха зад гърба с ласкавото Житената питка, провеждаше своята последна оперативка на длъжността началник-отдел по тежките насилствени престъпления. От днес той бе назначен на по-висока длъжност в Министерството на вътрешните работи. Пак от днес подчинените му щяха да имат нов началник.

И новият беше тук, присъстваше на съвещанието от самото начало — един вид навлизаше в работата, приемаше „стопанството“. „Интересно — мислеше си Настя Каменская, — дали има поне приблизителна представа до каква степен не го искат тук?“ По всичко личеше, че новоназначеният началник-отдел няма никаква представа за това, защото той оглеждаше присъстващите с дружелюбна усмивка, в която се мяркаше дори нещо покровителствено. Сиреч: разбирам, приятели, как сте се чувствали като подчинени на този дебел дядка, но с мен всичко ще бъде различно, не се безпокойте.

Нито самата Настя, нито нейните колеги искаха нещо „по-различно“. Разбираха също, че не могат да променят ситуацията, така че ще трябва да променят отношението си към ставащото. Да, новата година съвсем не започваше радостно.

— Сега ще ви представя служителите — каза полковник Гордеев. — Подполковник Жерехов, Павел Василиевич, заместник-началник на отдела.

Ниският, прегърбен Жерехов се понадигна от мястото си и кимна едва-едва за поздрав. Лицето му, покрито с ранни бръчки, не изразяваше нищо, освен умора и безразличие. Но всички служители на отдела знаеха, че зад това външно безразличие се крие почти физическа болка. Гордеев открай време беше за него нещо повече от началник.

— Старши оперативен пълномощник майор Коротков, Юрий Викторович. Обича да работи от ранна сутрин до късна вечер, както и на празници и в почивни дни.

Това беше вярно. В дома на Коротков бе същински ад и той гледаше да се намира там колкото може по-малко.

— Старши оперативен пълномощник майор Селуянов, Николай Михайлович. Най-добрият топограф в Московското управление, прекрасно познава града, всички улици, улички, преходни и задънени улици. Преди месец и половина претърпя автомобилна катастрофа, ето защо още известно време ще понакуцва. Моля ви да му дадете възможност да се възстанови напълно и известно време да не го изпращате по задачи, изискващи физически натоварвания… Старши оперативен пълномощник майор Каменская, Анастасия Павловна. Препоръчвам ви да я използвате за аналитична работа. За мен тя ежемесечно подготвяше сведения за оперативната обстановка в Москва. Надявам се, че след моето напускане тази практика няма да бъде преустановена… Оперативен пълномощник капитан Лесников, Игор Валентинович… Оперативен пълномощник капитан Доценко, Михаил Александрович…

Гордеев представяше служителите, като казваше за всекиго по няколко думи като един вид предварителна информация. Всички поред ставаха, някои съумяваха дори да изпишат на лицата си приветлива физиономия, но повечето не си направиха труда да проявят подобна престорена любезност. Всички обичаха Житената питка и изживяваха болезнено неговото напускане. Поначало приемаха новия ръководител за лош само защото не беше Гордеев. А той сигурно имаше и други недостатъци…

След съвещанието всички се разотидоха по кабинетите си и само след двайсетина минути в зданието на „Петровка“ 38 не остана почти никой от служителите в отдела. Както обикновено, имаше много работа. През четирите дни новогодишни празници печалният факт да се отнема животът на хора, които по някакви причини не харесваме или ни пречат, не бе изчезнал и дори обратното — беше се активизирал под влиянието на алкохола. Особено тревожна бе появата на поредния маниак на територията на Москва. За това красноречиво говореха седемте трупа, открити в различни краища на столицата. Седем души бяха удушени по абсолютно еднакъв начин: престъпникът ги бе нападал изотзад, бе обгръщал с ръце шията на жертвата, притискал бе сънната артерия, за да спре достъпа на кислород до мозъка, после бе свалял шала или кърпата на загубилата съзнание жертва и я бе задушавал — този път до смърт. Четирима мъже и три жени, без никаква друга връзка помежду си — нито познанство, нито работа в една и съща област. Възрастта на потърпевшите — от двайсет и седем до четирийсет и девет години. Час на извършване на престъплението — след двайсет и три. Място — входове на жилищни блокове.

Гордеев обикновено възлагаше подобни случаи на Настя Каменская, защото при тях беше необходим внимателен и задълбочен анализ. Практиката показваше, че маниак не може да се разкрие по никакъв друг начин. Днес Житената питка се престори на „забравил“, че вече не ръководи отдела, и възложи на Настя, Селуянов и Миша Доценко да се занимават с тези убийства. По време на съвещанието новият началник не каза нищо, но това не означаваше, че няма да отмени решението на Гордеев. Сега той беше господар, така че какво го интересуваха указанията на предшественика му?

Вратата тропна и в кабинета на Настя нахълта Юра Коротков. Без да продума, той грабна от бюрото ключовете, заключи вратата отвътре и едва тогава седна срещу Настя, като примъкна свободния стол до бюрото й.

— Какво ти става? — учуди се тя.

— Ш-ш-т! — Коротков допря пръст до устните си. — Ако обичаш, говори шепнешком. Новият господар е тръгнал да обикаля владенията си. Народът се разбяга, останали сме само ние с тебе. Да се престорим, че и нас ни няма. Защото ще ни подхване да си приказваме… Не ми се приказва с него.

Настя мълчаливо сви рамене и взе цигара. Не беше привърженичка на отлагането на неприятните моменти. Щом не могат да се избегнат, по-добре да ги изтърпиш веднага. Още в университета, въпреки паническия си страх, тя винаги влизаше на изпит с първата група. Само веднъж не влезе в аудиторията с първата петорка. Това стана на изпита по международно право. Професорката, която изпитваше, беше дама, от която всички изпитваха ужас. Знаеше се, че е стара мома и изпитва силна омраза към всички момичета, особено към хубавичките или скъпо облечените. По същата причина професорката мразеше и момчетата, защото всеизвестно е, че те ухажват именно красивите или скъпо облечените студентки. С една дума тя не пишеше отличен на никого, а шанс да получат четворка имаха само най-невзрачните. Всички останали получаваха тройки и двойки. Реалното ниво на знанията не влизаше в сметката й. Тогава Настя стоеше в коридора, опитвайки се да отложи момента на неизбежната екзекуция, но когато от аудиторията започнаха постепенно да излизат колегите, вече издържали изпита, тя си помисли: „За тях лошото е вече минало. Късметлии! А аз стоя и неизвестността ме измъчва. Не, по-добре е човек да не отлага…“

— Щом господарят желае да се запознае с крепостните си по-отблизо, той при всяко положение ще го направи — каза Настя тихичко. — Няма измъкване.

Отвън се чуха стъпки, някой силно бутна вратата, след което опита с дръжката. Настя и Коротков замряха. Няколко мига по-късно се чу сложно потропване. Обикновено така тропаха колегите, които познаваха навика на Настя да се заключва в кабинета си, когато иска да поработи на спокойствие. Юра й махна предупредително: не отваряй, със сигурност е шефът, а не някой от нашите. Човекът зад вратата постоя още известно време, после си тръгна.

— Юрка, това е глупаво — прошепна Настя. — Така де, да не сме деца! По-добре да беше влязъл и да си беше казал каквото иска.

— Нямам настроение да общувам с него — смотолеви Коротков. — Ти чу ли вече за убийството на Вавилов?

— Чух. С него се занимава регионалното управление, същото, в което той работеше по-рано. От колко време беше пенсионер?

— Горе-долу три месеца. Да го питаш тоя глупак защо не си остана на работа! Отиде в банковия бизнес — и ето го резултата. А моята Лялка откога ми дудне да съм напуснел и да съм започнел да печеля като хората. Въобразява си, че сваля ли пагоните, веднага ще започна да нося вкъщи несметни количества долари. А че може и три месеца да не преживея — това, незнайно защо, не я вълнува.

— Недей така, Юра. Тя просто не го разбира. Нали вижда покрай себе си все живи и заможни хора. Откъде да знае колко често те умират от неестествена смърт? Всеки ден с трупове се занимаваме ние, а нейната гледна точка е друга. Не се заяждай с нея. Между другото трябва да се обадим на Владик Стасов, да му кажем за Вавилов — нали навремето са работили заедно. Стасов сигурно ще иска да отиде на погребението.

— Ами хайде да се самопоканим на гости при него. Разправят, че там правели страхотни пирожки — предложи Коротков.

— Разправят, да — засмя се Настя. — Но освен това разправят, че там и без нас няма къде да се обърнеш. Трима възрастни плюс Лилка, която сега е във ваканция и по цели дни не излиза от къщи и си седи с обожаваните от нея леля Таня и леля Ира.

— Е, където са четирима, и ние двамата ще се сместим. Тихо, май пак чувам стъпки.

Юра не сбърка. По коридора наистина крачеше някой и отново се спря до вратата. Натисна дръжката, после се чу настойчиво тропане.

— Анастасия Павловна, отворете, ако обичате.

Коротков завъртя отрицателно глава, но Настя решително стана, нарочно силно блъсна вратичката на касата и завъртя ключа на входната врата. На прага стоеше новият началник Владимир Борисович Мелник.

— Заключвате се от началството, а? — попита той, впрочем съвсем добродушно.

— От външни лица — кратко отвърна Настя. — Преглеждахме материалите от разработките. Нали знаете, във връзка с инструкцията за спазване режима на секретност…

— Да, да, разбира се — прекъсна я Мелник. — Извинете, че ви попречих. Но след като така и така ме пуснахте, нека си поговорим за вашата аналитична работа. Може ли да видя сведенията, които сте подготвяли за Гордеев?

Настя мълчаливо отвори касата и извади дебела папка с екземплярите от сведенията.

— Тук са материалите от последните две години. Ако ви трябват по-ранни сведения, ще ги извадя допълнително. Те са в друга папка.

— Засега не е нужно, благодаря ви. Като начало ще прегледам тези. Кажете ми приблизително колко душегубци са на свобода и се разхождат из Москва в момента?

— Приблизително триста.

— Ама защо така, а? Лошо, лошо — опита се да се пошегува началникът.

— Извинете. Толкова можем — сухо отвърна Настя.

Не беше в настроение за шеги, най-малко пък с Господаря (излизаше, че прякорът за новия шеф се бе родил още първия ден и имаше всички шансове успешно да се утвърди в редиците на служителите). Владимир Борисович обаче се прояви като човек деликатен и с достатъчно усет, така че не настоя разговорът да продължи в същия лековат тон.

— Разбирам, че ви е трудно да се разделите с Виктор Алексеевич — неочаквано топло изрече той — и известно време ще трябва да се примирявам с факта, че не ме приемате. Не се сърдя — и аз съм бил във вашето положение, и то неведнъж. Как мислите, ще бъде ли уместно да се присъединя към вас довечера? Виктор Алексеевич ме покани, но имам чувството, че ще бъда излишен там. От друга страна, не е красиво да пренебрегвам поканата. Какво ще ме посъветвате?

Настя не успя да скрие учудването си. Значи на Господаря не му било чуждо чувството за такт и мярка? Наистина Гордеев беше поканил всички довечера на нещо като изпращане. Сега излизаше, че и Мелник е поканен. От гледна точка на тактиката за навлизане в длъжността това е добър ход: Мелник ще има възможност веднага да се запознае с всички нови служители. И същевременно е опасно от гледна точка на изграждането на йерархията в отношенията: не е хубаво новият началник още първия ден да пие с подчинените си. Току-виж, стигнало се до фамилиарност. Виктор Алексеевич бе подложил своя приемник на простичък изпит. Ако приемеш поканата и решиш да участваш в съвместен с подчинените ти купон с пиене и се отпуснеш повечко — значи си глупак и търсиш лесните пътища. Не я ли приемеш — значи си благоразумен, но страхлив. Ако все пак отидеш и пийнеш заедно с всички, но успееш да запазиш дистанция — значи те бива. Мелник, изглежда, не беше сигурен в силите си и търсеше морална подкрепа у двамата случайно попаднали му служители.

— Не е хубаво да пренебрегвате поканата, тук сте прав — със зле прикрито злорадство каза Коротков. — Още повече че хората може да си помислят, че не ви бива да пиете и не ставате за компания — тогава акциите ви веднага ще паднат. Виктор Алексеевич ви дава шанс да се изявите и да завоювате нашето уважение.

— Ами добре тогава — усмихна се Господаря, — щом така поставяте въпроса, разбира се, че ще дойда. Исках да бъда тактичен. Разбирам, че за вас съм чужд човек, когото не ви се иска да виждате в тесен кръг, но щом вместо топло сбогуване с бившия ви началник смятате да ме подложите на проверка, тогава нямам право да откажа. Сутринта всички получихте задачите си, така че моля в шест часа да дойдете при мен и да докладвате: какво е свършено, какво не е свършено и защо. Всичко хубаво.

Настя и Коротков се втренчиха слисано в затворилата се след него врата.

— Охо-о! — проточи най-сетне Юра. — Момче с характер.

— Така си е. Интересно дали докладването вечер ще бъде в репертоара му през целия сезон или само днес — в чест на премиерата?

— Ще видим. Добре, Ася, аз хуквам по задачите, наистина имам страшно много работа. На теб дължа ли ти нещо?

— Обеща ми сведения за това къде са работили през последните пет години всички потърпевши, намерени удушени. Тъй като официално с това трябва да се занимават Селуянов и Мишаня, а не ти, ще ти се реванширам с каквото пожелаеш.

— Ще ми напишеш ли отчета за командировката, а? Нали ти разказах подробно всичко, с което се занимавах в Краснодар. Обаче седна ли да пиша, губя толкова време и сили — ужас! По-добре да ги използвам за нещо полезно. Например за твоите удушени.

— Става — съгласи се Настя.

Да, при Гордеев можеше да се прави и така. За Житената питка винаги най-важен бе резултатът и той позволяваше на подчинените си да преразпределят задачите помежду си, стига това да се прави бързо, точно и ефективно. Как ли щеше да приеме тази практика новият Господар? Виктор Алексеевич се отнасяше с разбиране към обстоятелството, че Коротков, както между другото и Коля Селуянов, не могат да понасят бумащината и изцеждат от себе си писмените фрази с неимоверни усилия, като губят за това маса сили и време. Той прекрасно знаеше, че често Каменская пише техните отчети и доклади, защото го прави с лекота и бързо. В замяна на това самата Каменская, прочута с фантастичния си мързел и неприязънта си към пътуванията из целия град, използваше услугите на колегите си за получаване на информация.

* * *

Денят протичаше, както обикновено. Едва към шест и половина вечерта се случи нещо неочаквано. На бюрото на Настя звънна вътрешният телефон и гласът на Господаря произнесе:

— Имате ли сведение за годината с разбивка по райони?

— Още не. Всички материали за него са готови, трябва само да се оформят в един документ и да се направят графики за нагледност при сравняването — отговори Настя, която с всички сили се постара да скрие изумлението си.

— Такова сведение ми е нужно незабавно. Имате на разположение двайсет минути.

И толкоз. Той нямаше и сянка на съмнение, че заповедта ще бъде изпълнена. Е, и как да изпълни тази заповед? Трябва спешно да намери свободен компютър, и то не какъв да е, а с програми, позволяващи да се чертаят графики и диаграми. Докато се луташе из огромното здание на Градското управление в търсене на компютър, молеше да я пуснат да поработи половин час, трескаво съставяше текста и въвеждаше данните за очертаване на графиките, Настя с недоумение си мислеше: всъщност за какво е всичко това? Защо е толкова спешно? Сигурно от министерството се е получило поредното циркулярно писмо, подготвят колегите за приключването на годината. Не можа да измисли никаква друга причина за настойчивостта на началника. Годишно сведение със спешност „двайсет минути“ просто не би могло да потрябва за нищо друго. Че и с разбивка по райони… Не, министерството май няма нищо общо с това, то се занимава с цяла Русия, а за цяла Русия градските райони не са от значение. Там се преценяват цели области. Най-вероятно е свързано с ръководството на Градското управление на вътрешните работи. Вярно, и това е необичайно, защото ръководството на Градското управление никога не се е интересувало особено от аналитичната дейност. Тоест наистина си дава вид, че се интересува и открай време възлага съответните функции на щаба, но нивото на тази аналитичност е… пази боже! Обстоятелството, че ръководителите напълно се задоволяват с това ниво, говори за тяхната невзискателност и липса на настойчивост. Както впрочем и за факта, че не отдават никакво значение на аналитичната дейност и не намират никакъв смисъл в нея. Трябва да се е случило нещо изключително, щом им е потрябвал аналитичен материал, и то в срок от двайсет минути.

Естествено Настя не се справи със задачата в установения от началника срок. От отпуснатото й време петнайсет минути отидоха за търсене на свободен компютър. След още пет минути майор Каменская — като човек дисциплиниран — се обади на Господаря и докладва, че сведението не е готово и й трябват още двайсет-двайсет и пет минути. Господаря помълча, после каза, че очаква материала колкото може по-скоро, но гласът му беше такъв, сякаш току-що му бяха съобщили, че през цялата година няма да получава заплата. Настя разбираше, че шефът е недоволен. Ядосваше се, че се бави с изпълнението на спешната задача, нервираше се допълнително, грешеше и това я нервираше още повече. Най-сетне материалът беше готов и разпечатан. Тя събра листовете в папка и се завтече към кабинета на Мелник. Трийсетина метра преди вратата на началника забави крачка и опита да си поеме дъх, за да не застане пред строгия му поглед зачервена, разчорлена и запъхтяна. Още повече че в кабинета на Господаря можеше да има и външни хора.

Потропа учтиво, влезе в кабинета, където дълги години бе седял Виктор Алексеевич Гордеев, и остана като гръмната.

Зад бюрото седеше, разбира се, Владимир Борисович Мелник, но това поне се очакваше. Докато човека, който седеше отстрани, до масата за съвещания, Настя изобщо не бе очаквала да види тук, макар да знаеше, че той често идва на „Петровка“. Нима заради него Господаря толкова се бе засилил с това сведение? Не, не може да бъде, скастри се Настя. Сигурно Льоня беше дошъл по своя работа, а въпросът за аналитичните материали бе възникнал покрай другото. Просто съвпадение.

— Разрешете, Владимир Борисович — каза тя, отиде до бюрото на началника и му подаде папката с материалите.

— Много се забавихте — сухо отвърна Мелник. — Във вашия отдел винаги ли поддържате такова ниво на оперативност?

— Не, обикновено е по-ниско — също сухо отговори Настя. — Днес се постарах да работя по-бързо, за да ви направя добро впечатление. Другарю полковник, ако на бюрото си имах компютър, сведението щеше да бъде готово за десет минути. Наложи се да търся място, където да изготвя материала. По-голяма част от времето, което ми определихте, изгубих в тичане по коридорите.

Стараеше се да не поглежда Леонид Петрович. Да забрави, че това е вторият й баща. Да забрави, че е съпругът на майка й. Да забрави, че е човекът, който я бе отгледал и възпитал, когото тя пламенно обичаше и когото през целия си живот бе наричала татко. Да забрави, че се бяха видели преди няколко дни, а идущата събота майка й и Льоня очакваха Настя й съпруга й за обед. Беше й изключително неприятно да я мъмрят в присъствието на втория й баща.

— Свободна ли съм, Владимир Борисович?

— Да, вървете — кимна Мелник, без да я погледне.

Настя се върна в кабинета си, усещайки как всичко вътре в нея кипи от ярост. Поне да беше казал благодаря тоя грубиян. Интересно — дали знае, че са роднини с Льоня или не? Сигурно не знае, инак непременно щеше да подхвърли някоя плоска шега по този повод. Настя все още не бе имала възможност да провери чувството за хумор на новия началник, но предварително беше сигурна: шегите на Господаря могат да бъдат само плоски.

Опита да се овладее и да се успокои. Извади бързовара, пъхна го във високата керамична чаша с вода и го включи. Трябва да пийне кафе, та да й мине ядът. Господи, защо Житената питка ги изостави, защо? Защо ги напусна, за да ги тормози тоя… Тя започна да търси по-злъчна дума, но не й хрумваше нищо умно. Тази си беше думата — Господаря. Как по-добре да го кажеш…

Водата в чашата вече кипеше, когато вратата широко се отвори. На прага застана Леонид Петрович и видът му бе едновременно смутен и насмешлив.

— Здрасти, татенце! — усмихна се Настя. — Ще пиеш ли кафе?

— Налей ми. — Той съблече кожуха си, захвърли го небрежно на свободното бюро в ъгъла и отиде при Настя, за да я разцелува. — Ей, ама ти си потна! — забеляза угрижено, след като докосна с устни челото й. — Да не би да се разболяваш?

— Не, не се тревожи. Това е от тичането и от яд. Е, как ти харесва този тиранин? Двайсет минути — и толкоз, ако щеш — пукни. Какъв може да е този пожар, не знаеш ли случайно?

— Не се сърди, детето ми… — Леонид Петрович се запъна. — За мен беше.

— Кое беше за теб? — не разбра Настя. — Сведението ли беше за теб?

— Ами да. Нали знаеш, че идвам при вас редовно, всеки месец, искам разни материали, които могат да се използват в учебния процес. Събирам оттук-оттам челен опит и разни такива неща. Като дойдох, смятах, че ще видя Гордеев, не знаех, че от днес имате нов началник. Ти ми беше казала, че Виктор напуска, но не очаквах да е толкова скоро… С една дума: влизам в кабинета, гледам — някакъв чужд човек. Представих се, обясних за какво съм дошъл. А той веднага започна да натиска копчетата и да дава нареждания. Честна дума, не съм го молил за това, камо ли пък да съм искал материалите да са готови до двайсет минути. Инициативата беше негова.

— Ами разбира се! — ядосано каза Настя. — Той е проявил инициатива, а ти с удоволствие си я подкрепил. Сигурно много ти е харесало, дето някой заради теб е натискал копчета и е припирал хората, макар че това изобщо не е било наложително. Татко, никога не съм подозирала у теб такава надутост! Защо не го спря? Можеше да кажеш, че не е спешно. Или просто да си тръгнеш. Защо му позволи да ме тормози? И изобщо — защо отиде при него? Нали знаеш, че аз правя тези сведения и винаги си ги вземал именно от мен, а не си ги изисквал по официален път.

— Настя, детенце, не се ядосвай. Откъде можех да знам, че това толкова ще те затрудни!

— Е, има ли значение дали ще ме затрудни или не! — избухна тя. — Дори да не ме е затруднило, защо трябваше да му позволиш да се прави на паша! Ти самият не се ли отврати? Та това са типичните маниери на големия шеф — гадни, просташки, а ти го подкрепяш и с удоволствие участваш в този спектакъл. Извинявай, татко, но не бях очаквала от теб такова нещо.

Леонид Петрович примирително се усмихна и бръкна в джоба си за цигарите.

— Престани, дете — спокойно каза той. — Мелник не ти харесва — това си личи от километър, затова всичко те дразни. Толкова години работиш в мъжки колектив, а така и не си се научила да разбираш мъжките игри. Да, приятно му е да натиска копчета и да дава нареждания, които се изпълняват бързо. И какво лошо има в това? Да, и на мен ми беше приятно, че шефът ти толкова се старае заради мен — един началник на катедра. Ние сме мъже, имаме свой поглед към нещата, свои мерки. Глупаво е да ни осъждаш. И престани да се ежиш на началника си, това е непрофесионално. Владей се. Смяташ ли да си тръгваш вече?

— Още не. Рано е, имам маса работа за вършене.

— Е, ти решаваш, но можех да те закарам до метрото. Последно?

— Не, татко. — И Настя започна да се усмихва. — Благодаря ти. Ще поработя още. Освен това днес Житената питка дава прощален бал, всички се събираме у него.

— Не си забравила за събота, нали?

— Как може! — възмути се тя. — Льошка вече само твоите печени пилета сънува.

— Кога заминава?

— След една седмица.

— За три месеца ли?

— Малко по-малко. Ще се върне в края на март.

— Няма ли да се затъжиш много?

Настя учудено изгледа Леонид Петрович:

— Татко, та ти ме познаваш.

— Познавам те, познавам те — въздъхна Леонид Петрович.

— Самостоятелно същество си. Дори за майка ти не ти домъчня, когато тя живееше в чужбина. Добре, щом не искаш да пътуваш с мен, аз май ще тръгвам. В събота в пет, не забравяй.

Той целуна Настя, облече се и си тръгна.

Стана й тъжно. Ето че новият началник започна да си показва рогата. Вярно, приятно е, че се отнася към науката без пренебрежението, което отдавна се е превърнало в нещо обичайно. Как се разбърза да организира материала за катедрата по оперативноследствена дейност при едно от московските висши учебни заведения. Друг щеше да се намръщи като от лимон и да се опита по-бързо да се отърве от посетителя, а този — не. Добре де, времето ще покаже какво представлява този Владимир Борисович Мелник. Но при всяко положение Виктор Алексеевич беше по-добър. Гордеев си е Гордеев. Дори е неприлично да го сравнява човек с когото и да било.

Към осем вечерта пристигна Юра Коротков. По лицето му беше изписано недоумение. Петнайсетина минути той старателно излага пред Настя резултатите от днешните си издирвания относно биографиите на хората, загинали от ръката на неизвестния маниак-удушвач. Настя го слушаше внимателно, записваше си, отбелязваше си по нещо в изобретените от самата нея схеми. Засега нищо не се проясняваше. Нямаше признак, който да обединява всичките седмина потърпевши. Естествено — освен обстоятелството, че се бяха озовали в късна вечер в пуст вход.

Тя събра книжата от бюрото и стана.

— Засега нямаме за какво да се захванем, Юрик. Добре де, да вървим у Житената питка, може пък под влияние на алкохола нещо да ни хрумне.

* * *

Отоплението в колата работеше добре и въпреки жестокия студ навън, шофьорът и пътникът бяха без ръкавици и с разкопчани палта.

— Е, честит ти първи випуск! — каза пътникът, извърнат към шофьора. — Доколкото знам, минал е успешно. Как планирате да осъществите втория набор?

— В това отношение имаме проблеми, Виталий Аркадиевич. Моят заместник настоява за друг принцип при подбора на кадрите. Иска да сменим и системата на подготовка. Аз нямам аргументи, които биха ми позволили да не се съглася с него.

— Как да нямаш аргументи? — учуди се пътникът. — Успешната подготовка на първата група специалисти не е ли аргумент?

— За съжаление — не. Засега не е — уточни шофьорът. — Те само издържаха зрелостния си изпит, а как ще работят в полеви условия — това не се знае. Надявам се, че няма да има провали.

— А какво предлага твоят заместник?

— Зеленин е против подготвянето на хората в казармени условия. Смята, че така се нарушава процесът на социализация. Когато един човек е изваден от обществото, от нормалния живот в ежедневието, той престава да бъде адекватен. Аз не подкрепям тази позиция, но моят заместник дълги години се е занимавал с наука и ми е трудно да споря с него. Започва да привежда такива доводи, че… С една дума — исках да ви помоля да оповестите решението си по този въпрос.

— Че какво решение още ти е нужно? Ти си началникът. Ти си ръководителят. Не можеш ли да стегнеш юздите на заместника си? Какъв началник си иначе?

— Виталий Аркадиевич, не всичко е толкова просто. Зеленин има силна подкрепа във вашите среди. Спомнете си, че не аз го намерих, а вие ми го препоръчахте. Казахте ми, че Зеленин е кандидатура, издигната от вашия шеф. Ще ви бъда много признателен, ако съгласувате този въпрос с него.

— Добре, ще поговоря по въпроса. Но на тебе искам да ти кажа: не е работа това — началник да се страхува от заместника си. Нормално е обратното. Спри на ъгъла, по-нататък ще се разходя пеша.

Виталий Аркадиевич с усилие измъкна едрото си тяло от колата и без да се оглежда, тръгна към голямото здание на крайбрежната улица „Краснопресненская“. След двайсет минути вече седеше в кабинета си, облицован в дъбова ламперия.

— Ще прегледате ли пощата, Виталий Аркадиевич? — попита хубавичката секретарка.

— Остави я! — царствено кимна той. — И ми направи чай, нещо ми е студено. Обаждали ли са се от гаража относно колата?

— Обадиха се. Трябвало да заменят някаква част. Обещаха да стане до довечера.

— А, добре тогава — отново кимна той. — Защото вече ми е неудобно да затруднявам познатите си и да моля да ме возят насам-натам.

Секретарката излезе, а Виталий Аркадиевич помисли около минута и вдигна слушалката на телефона за пряка връзка.

— Василий Валерианович — произнесе официално, — ще разрешите ли да дойда при вас?

Всъщност Василий Валерианович беше за него просто Вася, но Виталий Аркадиевич знаеше навика на шефа си да включва интеркома. И ако в момента в кабинета на Вася имаше някой, не беше нужно той да научава за неформалните отношения между двамата служители от правителствения апарат.

Василий Валерианович — висок, слаб, с дълго сбръчкано лице и очила с тежки рамки — го посрещна с дежурна усмивка. Той се усмихваше винаги, дори когато беше ядосан и даже направо бесен. Усмивката му бе някак крива. Впрочем малко хора знаеха, че това е следствие от прекарания преди няколко години микроинсулт.

— Трябва да си поговорим за проекта — започна Виталий Аркадиевич, след като се настани в неудобния, прекалено корав за него фотьойл. — Първият етап приключи, време е да преминем към втория. И тук са възникнали някои проблеми.

— Проблеми от какъв характер?

— Стоянов трудно взаимодейства с твоето протеже Зеленин. Имат различни концептуални подходи към методите на реализация на проекта. Добре ще е да се премахнат разногласията, Вася, преди да са се изпокарали. Кажи: дължиш ли нещо на този Зеленин?

— Естествено — процеди през зъби Василий Валерианович. — Щях ли иначе да ти го препоръчам? За какви разногласия става дума? Пари ли не могат да си поделят или какво?

— Въпросът не е в парите, Вася. Получават еднакво. Работата е в подходите. На първия етап ние позволихме на Стоянов да реализира подхода, който ни предложи той. Сега Зеленин настоява подходът към комплектуването на екипа, както и методите на подготовка, да се променят. Стоянов… — Виталий Аркадиевич се запъна. Не му се искаше да си криви душата пред Василий — прекалено отдавна и добре се познаваха, за да си играят на котка и мишка. Но пък не искаше да оставя незащитен Стоянов — своето протеже.

— Е, та какво Стоянов? — нетърпеливо поиска да чуе продължението Василий.

— Имам впечатление — предпазливо започна Виталий Аркадиевич, — че Стоянов е съгласен със своя заместник. Разбираш ли? Дълбоко в душата си е съгласен. Признава, че Зеленин е прав. Но не може да го заяви гласно. Е, нали разбираш — мъжките игри. Не може човек да се съгласява със заместника си, който е в опозиция. Неправилно е от управленска гледна точка. Затова Стоянов иска да му наредят. Тогава ще може да запази достойнството си.

— Виж го ти! — каза Василий. — И кой ще си направи труда да издаде нареждане? Искаш аз да издам това нареждане, така ли?

— Че кой друг? Естествено ти, Зеленин е твой човек. Моята дума не означава нищо за него.

— Стоянов пък е твой човек — възрази Василий.

— Но проекта ръководиш ти. Той беше твоя идея, твоя рожба. И ти, Вася, трябва да вземеш решението какъв да бъде вторият набор. Дали да бъде такъв, какъвто предлага Зеленин, или какъвто предлага Стоянов.

Василий Валерианович, който до този момент се бе разхождал замислено из просторния кабинет, спря и приседна на края на дългата маса.

— Виталий, разбирам какво искаш. Страх те е да поемеш отговорност, защото не си професионалист в работата, която захванахме. Но и аз не съм компетентен в нея. Именно затова я възложихме на Стоянов и Зеленин, които добре я познават. Ние с теб не можем да преценим кой от тях е прав.

— Но също така нямаме право и да провалим втория набор — добави Виталий Аркадиевич.

— Именно — кимна Василий. — Ето защо трябва да вземем стратегическо решение. Имам предвид, че какъвто и да е вторият набор, ние не бива да правим уязвима самата идея за проекта. Не забравяй, че аз дадох тази идея, но парите за нея дават други хора. Няма ли финансиране — няма да има и проект. Зеленин не е просто мой човек. Той ми е препоръчан от хората, които финансират всичко. И ако Стоянов започне война срещу тях, това ще ни излезе солено.

— Но не можем и да предадем Стоянов, нали? — възрази Виталий Аркадиевич. — Той има връзки по най-високи места, знаеш го прекрасно.

— Знам го. — Василий Валерианович отново се заразхожда из кабинета. — Ето защо ти предлагам следното…

След няколко минути Виталий Аркадиевич забележимо се развесели. Това, което предлагаше неговият стар приятел, беше сложна комбинация с много ходове, но позволяваше да се реши проблемът, който доскоро му бе изглеждал почти неразрешим.

* * *

Нанесоха първия удар в челюстта му и Никита веднага усети на прехапания си език вкус на кръв. Не успя нищо да каже, последва втори удар, след него — трети. Сега го удряха в корема. Двама го държаха за ръцете, а третият методично нанасяше ударите.

— Е, как е? — попита единият от онези, които държаха Никита. — Стига ли ти? Или да продължим?

Никита мълчаливо кимна. Нямаше повече сили.

— За какво ми кимаш сега? Да продължаваме, така ли?

— Не — с усилие изломоти той. — Недейте. Ще кажа.

Веднага го сложиха да седне на дивана. Двамата седнаха от двете му страни, за да успеят да го хванат, ако се опита да бяга. Третият, онзи, който го бе бил досега, делово отвори голяма чанта, извади от нея отначало малък диктофон, после видеокамера. Постави диктофона на масичката до дивана, а камерата сръчно намести на рамото си.

— Започвай. Първо се представи, кажи си собственото и фамилното име, годината на раждане и адреса. После ще отговаряш на въпросите.

— Никита Мамонтов… — неясно издума той.

— По-ясно говори! Високо и отчетливо. Още веднъж.

Никита събра сили. Не разбираше какво искат от него тези хора. Тоест той естествено разбираше, бяха му казали от самото начало, но не можеше да си представи за какво им е нужно всичко това. Ако бяха от милицията… Но не, май не бяха. С милицията вече си беше имал работа.

— Никита Мамонтов, роден през седемдесет и първа година, живея в Москва, на следния адрес…

— Да, така е по-добре — шепнешком го похвали човекът отляво.

— Бил ли си разследван по дело за убийство на Павелецката гара?

— Да.

— През коя година беше това?

— През миналата.

— По-конкретно! — поиска човекът, който стоеше пред него с камерата.

— През деветдесет и пета.

— Значи вече през по миналата — уточни онзи отдясно. И той шепнеше.

— Ами да, през по миналата — послушно се съгласи Никита.

— И защо не те осъдиха?

— Нямаха доказателства.

— Разкажи как стана всичко. Подробно.

— Трябваше да посрещнем влака…

— Кои сте тези ние? Нали ти казах: подробно.

Никита разказваше за извършеното преди година и половина убийство, като проклинаше всичко на света, но на първо място — себе си и своята слабост. Имаше страх от болка, никога не участваше в сбивания и с малко повече сила можеха да го накарат да направи какво ли не. Тогава, през деветдесет и пета, го разпитваха много пъти, но той понесе разпитите с лекота. Беше умно момче, имаше добра памет, мозъкът му работеше пъргаво, така че не се объркваше при показанията, твърдо настояваше на своето, след като бързо бе схванал, че следствието не разполага с преки доказателства и ченгетата само чакат той да сбърка някъде, да се вкопчат в тази грешка и да го докарат до самопризнание. Не им даде такава възможност и го пуснаха по живо по здраво, а онова убийство така си и остана неразкрито. От аверите си беше чувал какви ли не страхотии — колко лошо биели в милицията, и разбираше, че ако го ударят поне два пъти, ще пропее. Но незнайно защо — не го биха. И това го спаси.

А ето че днес довтасаха тези тримата, вързаха му ръцете и започнаха да го бият. Ужасно го болеше и умираше от страх. Така че им разказа всичко.

* * *

Настя много се страхуваше, че прощалната вечер у Гордеев ще се окаже тъжна, но за щастие опасенията й не се оправдаха. Тон даде самият Виктор Алексеевич, който много се шегуваше, предимно на тема: няма ли я котката, мишките лудуват.

— Знам, знам — току повтаряше той, — примирате си от радост, че най-сетне ще се махна и вече няма да ви досаждам с моите високи изисквания. Ех, каква свобода ще настане с новия началник!

И новият началник беше тук, на драго сърце подкрепяше шегите на Гордеев и изобщо се проявяваше като човек с живо и изтънчено чувство за хумор. Не се страхуваше от чашката, пиеше наравно с всички, но не му личеше да се напива.

Тъй като освен съпругата на Гордеев — Надежда Андреевна, Настя бе единствената жена в тази компания, тя настървено се захвана да помага на домакинята в кухнята. В един от тези моменти, когато се зае да измие чиниите преди поднасянето на основното ястие, Настя остана сама в кухнята. След като изми чиниите, вече се канеше да излезе при другите, но неочаквано реши друго. Страшна мъка се стовари върху нея, в гърлото й се надигна отвратителна топка, в очите й избиха сълзи и тя приседна до кухненската маса, наля си чаша вода от чешмата и запали цигара. Освен това искаше да си почине от шумотевицата.

— Пак ли се криете? — чу зад гърба си гласа на Мелник.

Тя се обърна и направи приветлива физиономия. Господаря бе застанал до нея, държейки в ръцете си една голяма и една малка чаша.

— Хайде да пийнем заедно. Анастасия Павловна — каза той и й подаде по-голямата чаша. — Това е мартини. Предупредиха ме, че не пиете нищо друго.

Не й се пиеше, още по-малко пък с Господаря. Но не беше прилично да откаже. Настя взе чашата и въпросително погледна началника:

— За какво ще пием?

— За нас двамата.

— Тоест?

— За нас двамата — повтори Мелник с усмивка. — За плодотворното сътрудничество, на което аз — вашият нов началник, и вие — най-добрият аналитик на „Петровка“, бихме могли да се радваме занапред. Знам, че се ползвате със заслужен авторитет сред колегите си и от вашето отношение към мен зависи отношението и на всички останали. Ето защо помежду ни трябва да се установят добри отношения, изградени под знака на взаимното разбирателство. Именно затова сега ви моля да пиете с мен.

Какво пък, помисли си Настя, поне е откровен. С присъщия си мъжки шовинизъм той смята, че във всяка работа жената е най-слабото звено, затова я вижда в качеството на най-лесна плячка. Като прикотка в своя лагер първо нея, а после се заеме с другите служители — меки и сговорчиви по характер, той постепенно ще превърне количеството в качество, тоест като привлече на своя страна болшинството, бързо ще се справи и с малцинството.

Тя повдигна леко чашата и пийна от мартинито, без да се чукне с началника. Не би било зле и да се усмихне, но нямаше настроение за това… Господаря гаврътна чашката си на един дъх.

— Защо така пиете, без да се чукате, като на помен? — пошегува се той.

— Извинете, не съм много наясно с тези правила — сдържано отговори Настя.

Мелник остави чашката до мивката и отвори фурничката на печката. Слабата миризма на печено месо веднага се засили и се разля из цялата кухня.

— Мисля, че е готово — каза той. — Ще повикаме ли Надежда Андреевна или сами ще се справим?

— Аз ще направя всичко.

— Ще ви помогна — с готовност отвърна Господаря и свали от кукичката ръкавиците от дебело сукно. — Жена с такива ръце не бива да мъкне тежки тави. Между другото исках да ви го кажа още сутринта, но все не намирах подходящ момент: имате невероятно красиви ръце, Анастасия Павловна.

Настя изненадано погледна началника, после насочи поглед към ръцете си.

— Вие какво, ухажвате ли ме? — попита тя.

— Защо се учудвате? Нима другите мъже не ви ухажват?

Настя раздразнено си помисли, че Господаря прибягва до стари евтини похвати, а тя няма опит, не е свикнала с такива ситуации. Наистина рядко някой я ухажваше — какво ти рядко, почти никога. Вярно, мъжете проявяваха и специално внимание към нея, но това обикновено винаги беше свързано с работата, с делата, с които тя се занимаваше. Веднъж й подариха огромен букет рози, но беше ги изпратил представител на мафията, за да я придума да помогне за разкриването на тежко престъпление. Друг път й изпратиха направо вкъщи букет гладиоли в голяма кристална ваза, но и това беше работа на мафията, само че на друга групировка, която пък, напротив, искаше да я накара да се откаже от разследването. Няколко пъти я бяха канили на ресторант, понякога тя бе приемала поканите, понякога бе отказвала, но и това беше свързано с необходимостта да се срещне или да си поприказва с нужни за работата й хора. И комплиментите, които Настя чуваше, най-често бяха отправени не от искрени нейни почитатели (каквито всъщност никога не бе имала), а от заинтересовани хора, които искаха да я предразположат.

— Не — каза тя спокойно, но все пак, без да успее да скрие раздразнението си, — мъжете не ме ухажват. Сигурно им е известно, че имам съпруг, с когото няма начин да се конкурират, така че не се и опитват.

— Така значи? — Господаря придърпа една табуретка и седна до Настя, съвсем близо. Толкова близо, че с коляното си докосваше бедрото й. — И колко е опасен съпругът ви? Да не е световен шампион по кикбокс?

— Владимир Борисович, нямам намерение да обсъждам с вас съпруга си. Ако ви е интересна формалната страна на въпроса, вземете от отдел „Кадри“ личното ми досие, там е написано всичко.

— А ако ме интересува неформалната страна?

— Неформалната страна обсъждам само с най-близките си хора. И ако обичате, господин началник, не ме гледайте така многозначително. Отдавна вече не съм във възрастта, когато такива погледи могат да направят впечатление на една жена.

Мелник избухна в смях. Смееше се от сърце, весело, заразително.

— Очарователна сте, Анастасия Павловна. Защо навсякъде ви се привиждат провокации и измами? Нима някой толкова ви е уплашил през този живот, че сте готова в най-невинни неща да виждате гадост и опит да ви навредят? Не усложнявайте толкова. Тогава сама ще видите, че животът ви ще стане по-лек. Вие дори не забелязвате, че със своята хронична подозрителност обиждате хора, които не ви желаят нищо лошо.

Той сложи дланта си върху ръката на Настя, която лежеше на масата. Тя просто се смая от тази фамилиарност. Дланта на Мелник бе топла, но на Настя, чиито ръце вечно бяха студени поради лошото кръвоснабдяване, тя се стори пареща като грейка.

— Между другото смятахте да се заемете с месото — напомни му Настя, после рязко стана и се отдръпна леко встрани.

Стана и Мелник и отново взе сукнените ръкавици. Извади тавата от фурната, ловко прехвърли големия къс печено месо върху дъска и започна да реже еднакви по размер и дебелина парчета, които подреждаше в поставената наблизо чиния. Стоеше с гръб към Настя и тя вече се канеше незабелязано да излезе от кухнята, когато гласът на Господаря я спря:

— Анастасия Павловна, днес в шест часа очаквах да се явите при мен за доклад, но вие не благоволихте да дойдете, макар да знам, че бяхте на работа. Трябва ли да приема това като демонстрация или просто забравихте?

— Дойдох в кабинета ви точно в шест, но вас ви нямаше.

— Бях при генерала и се върнах в шест и десет.

— Не можех да зная, че ще се вирнете всеки момент. Вратата на кабинета ви беше заключена и аз с чиста съвест се прибрах в моя, като си помислих, че ако ви потрябвам, ще ме повикате.

— Кажете: във вашия отдел това оправдание смята ли се за достатъчно?

— В нашия отдел никой никога не е бил принуден да се оправдава пред началника по такъв повод — сухо отвърна Настя. — Виктор Алексеевич добре разбираше, че детективът не може да планира деня си от сутринта така, че точно в шест да се яви при него за доклад. Работата ни е специфична. За да се яви точно в шест, той трябва в три часа да приключи с работата си по разкриване на престъплението, да седне в кабинета си и да започне да пише. Защото ако в четири и половина намери свидетел, когото е издирвал половин месец, и успее да го предразположи към разговор, в пет и петнайсет ще трябва да каже: извинете, гражданино, задушевен разговор подхванахме с вас, но съм принуден да го отложа за утре, защото началникът ми е деспот.

Мелник се извърна към нея, в ръката си държеше ножа. По лицето му бе изписано любопитство — като онова на ентомолог, който разглежда невиждано дотогава насекомо.

— Вие какво, изобщо ли не се страхувате от началници?

— Не. Никак не се страхувам. Повече от десет години работих с Гордеев и съм свикнала с мисълта, че добър началник е онзи, когото уважаваш, а не онзи, от когото се страхуваш. И после — аз не се страхувам, че ще ме изгонят.

— Никак, ама никак не се страхувате? — вдигна вежди Мелник. — Сигурна сте в своята незаменимост, така ли?

— Не е там работата. Докато работех с Гордеев, мисълта за напускане ме ужасяваше. И наистина се страхувах да не би нещо да сбъркам, да наруша някоя инструкция и да ме уволнят. А сега не ме е грижа. Разберете ме правилно, Владимир Борисович. Не искам да ви обидя, но ми е безразлично при кой началник ще работя, ако той не е Гордеев. Затова не ме е страх от вас. Ако не се сработим, ще напусна.

— При Заточни ли ще отидете? Или държите в резерва и други генерали?

Е, това вече беше удар под кръста. Седя тук, разбираш ли, флиртува, коляно долепва до нейното, за съпруга я разпитва, преструва се, че нищо не знае за Настя, а сега излезе, че доста добре се е подготвил, проверил е едно-друго, дори е насъбрал някоя и друга клюка.

Настя се опита да събере мислите си, за да отговори правилно, при което да не изтърси някоя глупава дръзка дума, но в този момент в кухнята се втурна съпругата на Гордеев — Надежда Андреевна.

— Господи, заприказвах се с Мишенка и съвсем забравих за месото!

— Нищо, Надежда Андреевна — весело отговори Мелник, — ние с Анастасия Павловна старателно го пазихме и не изтървахме момента. — Той се отдръпна от работния плот и направи изразителен жест с ръка, сочейки голямото правоъгълно блюдо с грижливо подредени еднакви парчета месо. — Готово, скъпа стопанке, можете да сервирате.

Надежда Андреевна грабна подноса и го понесе към хола. Настя се шмугна подир нея, зарадвана, че бе успяла по естествен начин да приключи разговора, който внезапно бе взел такава неприятна посока. Последен в хола се върна Господаря и веднага се включи в разговора с Гордеев. До края на вечерта повече не заговори Настя и дори не я погледна. И тя не знаеше да се радва ли на това обстоятелство или да бъде нащрек.

Глава 2.

Никита лежеше на дивана, извърнат към стената и със свити колене. Мъчителите му отдавна си бяха отишли, като за сбогом без злоба му бяха ударили един-два тупаника. Цялото тяло го болеше, трудно дишаше, прехапаният език още кървеше, така че в устата му имаше неприятен метален вкус.

Записаха признанието му на диктофон и видео — и си отидоха. Кои ли бяха? Защо бяха дошли? За какво им бе потрябвало неговото признание?

Първата му мисъл, разбира се, беше, че все пак са милиционери. Но след като помисли повечко, Никита стигна до извода, че не е така. Щом ченгетата по принцип могат ей така, като едното нищо да нахълтат в жилището ти и да ти изтръгнат признание, защо го направиха сега, а не преди година и половина? Защото сега това почти е загубило актуалността си. Всички отдавна са забравили за оня тип, когото той бе пречукал на Павелецката гара. Дори убийствата на разните там звезди и известни политици днес се помнят най-много два месеца. А пък когато става дума за някакво си „момче за всичко“ от мафиотска групировка, на кого може да е потрябвало то след година и половина?

Ето защо втората мисъл, която споходи Никита Мамонтов, му се стори много по-приемлива. Този, убитият, е потрябвал само на своите аверчета. Не им е харесало на аверчетата, дето в столицата на нашата родина някой е пречукал техния човек — и нищо. На тях самите естествено не им дреме за ченгетата. Фактът, че случаят е останал неразрешен, им е дори от полза. Работата на милицията е едно, а личните вътрешномафиотски работи — съвсем друго. Я дайте да го видим тоя нахалник, дето е дръзнал да закачи нашия любим приятел!

При така поставения въпрос затишието от година и половина не изглеждаше нещо невероятно. Криминалните структури си имат своя логика, различна от тази на милицията. Бързина се иска при ченгетата, началниците им чет нямат, а отстрани ги припират и прокурорите. Докато „мутрите“ си разчистват сметките по друг начин. В онзи момент, когато пратиха него, Никита Мамонтов, на Павелецката гара, между двете групировки сметките са били други, една бройка в повече в полза на външните, така че пречуканият външен човек е изравнил тази сметка. А сега, година и половина по-късно, московчани може да са надвишили бройката, така че техните „конкуренти“ ще искат да превърнат Никита в разменна монета.

Той си спомни оперативния работник от „Петровка“, който се бе занимавал с него тогава. Направо душата му извади с приказките си, всеки ден по три часа го тормозеше, мъчеше се да го накара да пропее. Как ли му беше името? Впрочем има ли значение? Та този оперативник все повтаряше на Никита: „Знам, че ти си извършил убийството. Знам — и толкоз. А ти си помисли за следното: ако намеря доказателства за вината ти, ще те осъдят, ще влезеш в затвора. За доста годинки, но все пак това е само затвор. Разбираш ли? Ако успееш да си събереш ума, преди аз да намеря доказателства, и напишеш самопризнание — присъдата ти ще бъде по-малка. Ако започнеш активно да помагаш на следствието и дадеш информация за шефовете си, присъдата ще бъде още по-малка. Обаче ако не намеря доказателства срещу тебе, ще останеш на свобода. И при тази свобода няма дълго да останеш жив.“

Тогава Никита не му повярва. Шефовете му изглеждаха силни, могъщи и вечни. Не биха го оставили на произвола на съдбата. Още повече че се бе проявил така юначно, беше се измъкнал от лапите на ченгетата. Но ето че мина година и половина и всичко се промени. Оказа се, че групировката, към която принадлежеше, не е толкова могъща и жизнеспособна. Вътрешни разпри отнемаха от силите й, а и милицията не дремеше — беше успяла да пипне някои хора и да ги измъкне от групата. Преди три месеца жалките останки от нея се вляха в друга структура, по-голяма и силна, която подчини господарите на Никита Мамонтов. Но за самия Никита не се намери място в тази нова структура. Тоест не че го уволниха без право на обезщетение, но ясно му дадоха да разбере, че няма да им домъчнее, ако той се чупи, накъдето му видят очите. Не знае бойни изкуства, не е снайперист, не е спринтьор, не е майстор на шофирането и изобщо не блести с никакви специални таланти. Предишните му господари — дребни копелета — се радваха на всеки чифт ръце, особено ако тези ръце принадлежаха на човек леко страхлив, на когото лесно се заповядва. Виж, при новите господари порядките са други. Там за всяко място подборът е едва ли не чрез конкурс и такива като Никита не са им потрябвали. Разбира се, ще го приемат, ако поиска да остане, защото е изпълнил „мокра“ поръчка и така един вид е заслужил правото да бъде член на структурата. Но на повече не може да разчита. Ролята на жалък „храненик“ — това е максимумът, който могат да му предложат.

Никита изигра един достоен отказ, каза, че не е обиден и няма никакви претенции, и така с облекчение сложи край на отношенията си с криминалния свят. От малък беше слабо и страхливо момче, но докато стана на двайсет и пет години, поне поумня. Беше на деветнайсет, когато позволи да го въвлекат в криминални отношения, защото не посмя да откаже. На двайсет и четири извърши убийство — пак защото се уплаши и не посмя да каже „не“. Страхуваше се, че ще го бият. Но от същия момент мислеше само за едно — как по-хитро да се измъкне. Край, стига е лудувал! Трябва да си събере ума, да изучи някаква професия и по възможност да спи спокойно. Да, но се оказа, че не е толкова просто да се „измъкнеш“ от криминалния свят, и то след „мокро“ изпълнение. Всяка малка крачка встрани се оценяваше като симптом за предателство ту в полза на милицията, ту в полза на конкурентите. Никита, който не беше глупав, но имаше слаб характер, така и щеше да си остане вързан за мафиотите, ако самата мафия в един момент не бе започнала да се скапва и разпада. Явното пренебрежение на новите господари към него Никита оцени като подарен от съдбата късмет, който ще му позволи най-сетне да започне нормален живот, без да предизвика нито гняв, нито подозрения, нито закани. Във всеки случай той смяташе така. Сметките му обаче излязоха криви…

Излизаше, че онзи оперативен работник е бил прав. Нямаше дълго да се радва на свободата. Но как ли се казваше, а?

Никита си спомни, че тогава оперативният работник му даде телефоните си — и домашния, и служебния — и каза:

— Решиш ли да дадеш показания, веднага ми се обади. Не се притеснявай, можеш да ми звъниш по всяко време, дори нощем.

Никита бързо намери листчето с телефоните. Обичаше реда във всичко и никога нищо не губеше. Ето го — Коротков, Юрий Викторович. И телефоните. Защо пък да не се обади? Сега вече няма значение, може и да си признае за убийството, и без това тия тримата записаха признанието му. Но Коротков поне ще го посъветва какво да прави.

Никита помисли още малко, после решително вдигна телефонната слушалка и набра домашния номер на Коротков. Беше вече десет вечерта, затова реши, че е безсмислено да го търси в службата.

Недоволен женски глас му каза:

— Няма го. Да му предам нещо?

— Ще се обадя по-късно. Ще бъде ли удобно след един час?

— Обадете се — сухо каза жената и затвори телефона.

Но и след един час Коротков още го нямаше вкъщи. Никита реши да не се обажда повече днес, не е прилично да буди цялото семейство. По-добре утре сутринта. Пък и въпрос е дали този Коротков го помни. Сигурно всеки ден през ръцете му минават цяла дузина такива като Никита.

* * *

Настя Каменская едва бе успяла да съблече якето си, след като дойде на работа, и да го окачи в гардероба, когато при нея довтаса Коротков.

— Аска, я поосвежи паметта ми. Деветдесет и пета година, убийство на пристигнал пратеник на Павелецката гара. Разследвахме лицето Никита Мамонтов.

— Имаше такова нещо — кимна Настя. — Каква степен на подробности ти трябва? Всичко ми е записано на листчета, но ще трябва дълго да ги търся.

— Не е нужно, кажи каквото си спомняш.

— Защо, какво има?

— Този Мамонтов ми се обади току-що и помоли да се срещнем. Определих му единайсет и половина край метростанция „Чертановская“.

Настя с няколко думи разказа на Коротков всичко, което си спомняше от случая с убийството на Павелецката гара. Имаше прекрасна памет, която колегите й честичко използваха.

— Значи е бил от групата на Усоев — каза замислено Юра. — А групата на Усоев, доколкото знам, вече не е сред живите. Онова, което остана от нея, плавно се вля в групировката на господин Ляшенко, с прякор Ляха. Та така, очевидно нещо в днешното положение на нещата никак не харесва на момчето Никита. Любопитно.

Настя прекара цялата сутрин в анализиране на сведения, които имаха или можеха да имат отношение към маниака-удушвач. Вече започваха един след друг да се получават актовете от съдебномедицинските експертизи на седемте трупа и от съпоставянето на заключенията на съдебните медици също можеше да се извлече някаква информация. Ето например за първия от откритите трупове беше отбелязано, че на шията на потърпевшия са били открити следи от нокти, докато при всички следващи жертви при същата сила на натиск върху шията следи от нокти са липсвали. От това можеше да се направи заключение, че във времето между първото и второто престъпление убиецът си е изрязал ноктите. Забележителна подробност! Ако можеше и маниакът да се намери чрез нея…

Имаше обаче и друга подробност. Разположението на кръвонасяданията по шиите на потърпевшите говореше, че удушвачът е бил много висок човек. Удушените бяха на ръст от метър и шейсет и два до метър и осемдесет и във всички случаи локализацията на следите от пръсти спрямо края и ъглите на долната челюст беше такава, че позволяваше да се твърди: нападащият е бил по-висок от жертвата. За съжаление локализацията и направлението на браздата от примката не бяха казали на експертите нищо интересно за престъпника. След като е притискал силно сънната артерия, той е поставял изпадналия в безсъзнание човек на пода, свалял е шала или кърпата му и го е доудушвал с примка, както бе посочено в заключението на съдебните медици: „с движение отзад напред и от горе на долу, което се потвърждава от наличието на насочена косо надолу бразда в долната част на шията“. Експертите смятаха, че ръстът на престъпника определено е бил най-малко метър и осемдесет, а най-вероятно — близо два метра. И това не беше малко. Можеха да се опитат да потърсят престъпника сред баскетболистите.

И още нещо. Може би най-важното. Човекът се прибира между единайсет и дванайсет през нощта, влиза в празния вход. И тогава го нападат. Само в приказките това може да се случи лесно и да мине гладко. Какво значи „и тогава го нападат“? Удушвачът е вървял след жертвата по пустата улица, влязъл е с нея във входа… Възможно ли е хората да са толкова безгрижни? А и експертите твърдяха, че нито един потърпевш не е бил много пиян, в което състояние всички хора са братя, а всяко море ти изглежда до коляно. Дали удушвачът е идвал срещу жертвата? Това би трябвало още повече да уплаши човека или поне да го притесни. Никой не се оставя толкова лесно да го сграбчат за шията. Трябваше да има следи от борба. А такива практически нямаше. Тоест потърпевшият изобщо не е очаквал да го нападнат, не е напрягал инстинктивно мускулите си и когато пръстите на удушвача са докосвали сънната му артерия, моментално се е предавал и е припадал. За това можеше да има три обяснения. Първото: потърпевшият е познавал убиеца и не се е страхувал от него. Направените проверки засега не бяха потвърдили тази версия. Във всеки случай до днес не бяха открити общи познати между седмината. Второто: убиецът се е появявал внезапно, не е вървял нито след жертвата, нито срещу нея, изскачал е от мрака, където търпеливо е причаквал закъснелия обитател на блока. На теория това беше възможно, но на практика… Всички входове, където са били намерени труповете, бяха добре осветени и нямаха „кьошета“, където човек да се крие дълго време и откъдето да изскочи внезапно.

Оставаше третото обяснение: потърпевшият е видял убиеца си, но не се е уплашил от него и не е очаквал той да го нападне, макар че не го е познавал. От кого може да не се уплашиш посред нощ в пуст вход? От дете. Или от жена. Много висока жена…

Телефонът иззвъня и прекъсна размислите на Настя. Вдигна слушалката и чу гласа на Коротков.

— Ася, погледни, ако обичаш, в листчетата си, трябва ми адресът на този глупак Мамонтов. Чакам го вече цял час, вкочаних се.

— Ама не дойде ли?

— Не дойде, тази гад. Ще му откъсна главичката, когато го намеря.

Настя бързо отвори касата и извади папката с материалите от 1995 година, като мислено се похвали за предвидливостта. Разбира се, за нея беше по-удобно да пази всички материали от дадена година на едно място, но поради някакво необяснимо чувство за самосъхранение тя все пак ги разделяше в две папки: в едната поставяше отчетите за различни периоди — обезличени, изпъстрени с цифри и логически заключения, но без каквито и да било имена, докато в другата държеше всички текущи и чернови материали с имената, прякорите, адресите, телефоните и останалите необходими сведения. Всяка седмица Настя вкарваше тези данни в домашния си компютър и там вече ги разпределяше по директории и файлове, оформяйки най-разнообразни сведения и таблици, но тук, в кабинета на „Петровка“ 38, информацията се пазеше в папки, и то далеч невинаги в идеален ред. Наистина Настя се ориентираше с лекота в тези листове, но външен човек никога не би намерил тук нужния му материал. Ако всички материали бяха в една папка, а преди два дни лично Господаря взе тази папка „за запознаване“, Юрка Коротков щеше да види адреса, който му трябваше, колкото и ушите си. Тогава щеше да се наложи да го търси чрез адресното бюро, а в Москва имаше несметен брой хора на име Мамонтов…

Тя продиктува на Коротков адреса и за всеки случай — телефона на Никита Мамонтов, който бе разследван през деветдесет и пета година по делото за убийството на Павелецката гара. Никита живееше много далече от „Чертановская“, в другия край на града, в Отрадное.

— Сега направо при него ли отиваш? — попита тя.

— Ами, как пък не съм хукнал! — ядосано избъбри Коротков. — И без това си изгубих цял час. Нарочно му бях определил за среща „Чертановская“ — в този район имам да свърша две работи. Едната между другото е във връзка с твоя душегубец. Като свърша тук всичко, което съм запланувал, може да прескоча и до Никита, ако още ме държат краката. Край, приятелко, тръгвам.

* * *

Това беше класическа клопка, от онези, които са поставяни стотици пъти и в които са се хващали стотици хора. Нещо повече — тя беше описана в десетки криминални романи и показана в десетки филми. Но хората продължаваха да се хващат в нея.

Майор Коротков беше опитен оперативен работник. Ето защо отначало дълго звъни на вратата на Никита, после внимателно я побутна. Когато се убеди, че не е заключено, не влезе, притвори вратата и звънна в съседния апартамент. Отвори му млада жена с едро бебе на около годинка в ръцете. Юра й показа отвореното си удостоверение.

— Вратата на вашия съсед не е заключена — каза той, — а никой не излезе, след като звъних. Ще ми позволите ли да се обадя в милицията?

— Ами нали самият вие сте милицията! — разсмя се младата майка.

— Един милиционер не е милиционер — като понижи интимно глас, каза Коротков.

— Как така?

— Ами така. И на нас, както на всички останали, ни трябват свидетели. Защото вляза ли сега в жилището на Никита, може да се окаже, че там са влизали крадци. И по никакъв начин не ще мога да докажа, че и аз не съм задигнал нещо, като съм се възползвал от случая.

— Ами тогава аз да вляза с вас — с готовност предложи съседката на Никита. — И ако стане нужда, ще мога да потвърдя, че вие нищо не сте откраднали. Искате ли?

Коротков не искаше. Защо беше нужно да въвлича тази симпатична млада майчица в дело за убийство? А че става дума именно за убийство, а не за обир на жилище — той вече не се съмняваше. Юрий Коротков беше опитен криминалист.

* * *

Валентин Баглюк винаги тежко понасяше махмурлука. По принцип не пиеше често, а само когато беше в добра, приятелска компания, но пък тогава се натряскваше до безпаметство и пълна загуба на ориентацията. Всеки път след такава прекрасна вечер настъпваше утрото. Ужасното, отвратително утро. Толкова тежко, та Валя Баглюк имаше чувството, че е последното утро в неговия толкова кратък живот.

Баглюк работеше в популярен московски вестник, известен с пристрастието си към скандални разобличения и пикантни факти. Когато се събуди тази сутрин, той си помисли, че никога вече няма да напише дори един материал за своя вестник поради простата причина, че днешната сутрин ще бъде последната в живота му. Ех, по дяволите, защо, защо снощи се натряска така? Та нали всеки път се повтаря едно и също: той прекрасно знае как ще се чувства на другия ден и въпреки това пие, а колкото повече пие, толкова по-мъглява му изглежда перспективата за сутрешните му махмурлийски страдания. Утрото — ехе, колко време има до него! — а веселието и душевният подем са тук сега, в този момент.

С една дума Валентин беше зле. Идеше му да се гръмне. Почти плачеше от гаденето и от собственото си безсилие. Защото със сигурност знаеше едно: не бива да пие нищо за разкарване на махмурлука. Започнеш ли да правиш това сутрин, значи си абсолютен алкохолик. Макар по разкази на приятели да знаеше, че стотина грама моментално ще му върнат човешкото състояние, Баглюк мъжествено търпеше и надмогваше себе си.

С усилие се завлече до банята, вмъкна се под душа и направи водата по-студеничка. След десетина минути му поолекна. Някога, още при съветската власт, в аптеките се продаваха чудесните таблетки „аерон“. Сега отдавна вече не ги произвеждаха, но Баглюк още в онези стари времена се бе изхитрил да си купи голям запас от аерон, защото при правилно съхранение срокът на годност на таблетките беше чак до деветдесет и осма година. Една таблетка аерон, съчетана с таблетка новоцефалгин, даваше доста добър ефект при главоболие и гадене след препиване.

Вече беше излязъл от банята, беше извадил заветните лекарства и се готвеше да ги глътне с вода, когато окаченият на стената в кухнята телефон иззвъня. Баглюк реши да не вдига. Нямаше сили да говори. Звъненето не спираше, а не можеше лесно да изключи телефона. За да го направи, трябваше да вземе отвертка, да клекне и до безкрай да отвинтва болтове и да издърпва клеми. В сегашното му състояние на Валентин и през ум не му мина да се захване с толкова сложни процедури. Нещо повече — апаратът беше стар, регулаторът на силата на звъна отдавна беше повреден, така че нямаше никаква възможност поне да намали звука. Освен ако отидеше до спалнята, за да донесе възглавница… Ама какво щеше да прави с тази възглавница? Та нали телефонът беше на стената, а не на хоризонтална плоскост. Не, по-добре беше да вдигне, защото от тези сърцераздирателни звуци всеки момент щеше да получи гърчове. О, господи, защо пи толкова снощи?

— Ало? — с глас на умиращ изломоти в слушалката Баглюк — надяваше се нахалният абонат да го възприеме като тежко болен и да се почувства неудобно.

— Валентин Николаевич? — чу той абсолютно непознат глас.

— На телефона — каза Баглюк, като си представи себе си като Маргарита Готие във финалната сцена.

— Интересува ли ви материал за убийство?

— Зависи за какво.

— Убийството е извършено вчера. А убитият е осведомител на „Петровка“. Спомнете си, в доста вестници напоследък се появиха публикации как милицията вербува хора, използва ги, а после ги захвърля, понеже не са й нужни повече. Осведомителят вече не интересува никого, нещо повече — престават да пазят дори тайната на името му. И ето ви резултата. Неизвестно защо вашият вестник, толкова популярен и обичан от московчани, нито веднъж не е засягал тази тема. Каква е причината, не ви ли е интересна?

Баглюк започна бързо да се съживява. Изглежда, още не е стигнал до финала на пиесата, когато Маргарита умира от туберкулоза. Действието се измества назад, към средата.

— Интересна ни е, но не сме имали материал. Не е имало много случаи като този, за който говорите, и всеки път други вестникари са ни изпреварвали. А когато материалът не е ексклузивен, интересът към него не е същият.

— Тогава това определено ще ви заинтересува — каза непознатият събеседник. — Защото вие сте първият, който научава, че убитият вчера Никита Мамонтов е бил осведомител и е поддържал постоянна връзка със служител от отдела за борба с тежките насилствени престъпления.

— Но на мен ми трябват доказателства — предпазливо каза Баглюк. — Сигурно знаете, че нашият вестник и без това беше въвлечен в няколко съдебни процеса заради публикации, изградени върху непроверени данни.

— Естествено — спокойно отговори непознатият. — Ще ви представя доказателства. Ще си уговорим ли среща или искате да си помислите?

— Искам да разбера какъв е вашият интерес. Защо предлагате материала именно на нашия вестник и именно на мен? И какво искате в замяна?

— Ще ви обясня. Вашият вестник е единственият от ежедневните издания, който може да пусне материал с такава степен на сложност. Разбира се, в „Съвършено секретно“ или „Криминална хроника“ има професионалисти, които по-добре от вас ще разнищят материала и ще го поднесат по-ефектно, но те излизат веднъж месечно. А изстиналото ястие губи цялата си привлекателност. Сега относно моя личен интерес. Аз работя в правоохранителните органи и не ми е безразлична съдбата на агентурно-оперативната дейност. За съжаление, при днешното положение на нещата тази съдба е незавидна. И аз искам да направя всичко, за да прекъсна съществуващата тенденция, като организирам кампания в средствата за масова информация. Кампанията може би ще накара нашите ръководители най-сетне да се замислят, че системата за разкриване на престъпления и издирване на престъпниците се разпада пред очите ни.

Това изказване убеди Баглюк. Във всеки случай вече беше срещал хора, които се опитваха да се борят за идеята си чрез скандали в пресата. Вярно, че тези идеи винаги бяха политически, а не тясно професионални… Обаче материалчето щеше да стане супер! Да си оближеш пръстите.

* * *

Юра Коротков отиваше на работа много рано. Обстановката у тях беше непоносима и той обикновено гледаше да стане, да закуси и да излезе, преди да се събуди жена му, за да не захване поредния скандал, който би развалил настроението му за целия ден. И днес той дойде по-рано и още в осем без четвърт седеше в общия им с Коля Селуянов кабинет и преписваше на чисто информацията, която бе успял да събере предния ден. Когато събираше информация, той я записваше на най-различни хвърчащи листчета, на цигарени кутии, на обвивки от шоколади и всякакви подобни „хартиени носители“.

В осем и десет звънна вътрешният телефон.

— Юрий Викторович — чу той гласа на Мелник, — елате при мен.

Коротков учудено погледна часовника си и тръгна към началника. Владимир Борисович го посрещна с ледено мълчание. Само хвърли на дългата маса за съвещания някакъв вестник и застана до прозореца, като обърна гръб на Коротков. Юра взе вестника, с недоумение прегледа заглавията и съзря онова, което бе отбелязано с отровнозелен маркер: Трупове на бунището. Материалът беше с приличен обем, заемаше цялата долна половина на втора страница. И започваше доста ефектно:

— Той ми каза: „Знам, че ти си го убил. Може би няма да успея да го докажа, но съм абсолютно сигурен…“

Красив израз, нали? Пред вас е разшифровката на диктофонен запис на признание за убийство, извършено през деветдесет и пета година. Младежът на име Никита (засега няма да назоваваме фамилното му име) веднага попаднал в полезрението на криминалната милиция, бил задържан и в продължение на месец интензивно го разпитвали. Нещо повече — сега ние с вас знаем, че служителите на милицията са били убедени, че убиецът е Никита. Знаели го с абсолютна сигурност. Знаели го и… пуснали Никита на свобода.

„Но как така?“ — ще попитате вие. Защо са го пуснали, щом са били сигурни, че е виновен? Нима Никита е бил голям мафиот и е успял да ги купи всичките? Не. Бил е обикновен младеж, свързан с криминална групировка, но далеч не най-мощната. Може би е имал влиятелни родители, които са успели да организират натиск в стила на добре известните традиции на „телефонното право“? И отговорът ми пак ще бъде „не“. Майката на Никита е лекарка в детска поликлиника, а баща той няма от много години. Каква е работата тогава? Защо този младеж е на свобода?

Отговорът е прост. Никита е бил завербуван. Милиционерите са се престорили, че не могат да намерят доказателства за вината му, скрили са тези доказателства от следствието и са пуснали убиеца. А в замяна са получили информатор, който ги е държал в течение на дейността на групировката, към която той е принадлежал. Виждате ли колко е просто?

Никита добросъвестно работел за милицията, трудел се много. Постепенно групировката на някой си Усоев (а Никита бил тъкмо неин член) започнала да се разпада. Някои членове твърде „навреме“ били арестувани на местопрестъплението за най-различни дреболии. В редиците на престъпниците започнали спорове и мятане от един лидер към друг, групировката отслабвала буквално с дни и преди няколко месеца я взел под контрола си друг авторитет, по-стабилен и могъщ. В новото „семейство“ не се намерило място за Никита. И именно затова милицията изгубила всякакъв интерес към него. Щом не можеш да даваш информация — прав ти път, не ни се мотай в краката.

Добре би било, ако черната неблагодарност на милиционерите се изчерпвала с това. Обаче не. Те дори не се погрижили фактът за сътрудничеството на Никита с милицията да не бъде огласен. Естествено слуховете стигнали до заинтересовани уши. В престъпната среда измените не се прощават — това, драги господа, не ви е семеен живот. Никита се разтревожил, когато почувствал, че около него обстановката се нажежава. Втурнал се да търси помощ. При кого, мислите? Че при кого друг да изтича за защита и съвет, ако не при оперативния работник, за когото работел и на когото давал информация? Ние разполагаме със запис и на този разговор, който ще ви изясни едно-друго.

— Ало, може ли Юрий Викторович?

— На телефона.

— Казвам се Мамонтов. Никита Мамонтов. Помните ли ме?

Неуверено:

— Не, не си спомням.

— Убийството на Павелецката гара. Е, как може, Юрий Викторович… И телефоните си ми оставихте, за да ви се обадя, ако има нещо.

— Аха, спомних си. И какво искате?

— Трябва да се срещнем.

— Защо?

— Много е важно. Моля ви… Не искам да говоря по телефона. Много е важно.

— Добре, тогава в единайсет и половина на „Чертановская“. Ще можете ли? Изходът от последния вагон, в тунела, до павилиона на лотарията. Знаете ли къде е това?

— Да. Благодаря ви…

Както виждате, драги читателю, някой си служител от криминалната милиция — Юрий Викторович — далеч не е горял от желание да се срещне със своя вече ненужен агент. Нещо повече — той доста успешно се е преструвал, че изобщо не си спомня за Никита Мамонтов и не знае кой е той. Никита, усещайки дишащата във врата му опасност, не просто моли за среща, той умолява, едва ли не плаче, а неговият милиционерски шеф процежда думите през зъби и милостиво се съгласява.

Мила картинка, нали? Само че сега, драги господа, тя престава да изглежда мила. Защото Никита е намерен мъртъв. В собственото си жилище. Същият този ден. На някого никак не е харесало, че той иска да се срещне със служител на милицията. А може това да не е харесало на самия Юрий Викторович? Вероятно неслучайно той пръв се е озовал при трупа на бившия агент. На агента, който сега е станал ненужен, но е знаел твърде много…

С това фактологическата част на статията завършваше и по-нататък следваха публицистични размисли на тема колко е лоша милицията, как тя не пази своите агенти, които рискуват живота си, като помагат за разкриването на престъпленията. В текста имаше безброй намеци, че от отстраняването на вече ненужните агенти е заинтересована и самата правоохранителна система, а не само престъпният свят. Коротков отново намери в текста мястото, където беше цитиран телефонният му разговор с Мамонтов. Да, всичко беше точно, всяка дума. Нима той му се е обадил по нечия заповед от телефон с вграден магнетофон?

— Чакам вашето обяснение.

Гласът на Мелник беше студен и скърцащ като стар ръждив нож.

— Нямам обяснение.

— Никакво? Нямате какво да ми кажете, така ли?

— Не разбирам как е изтекла информацията. Но мога да ви кажа това, което знам.

— Не разбирате значи? — Мелник повиши тон: — Разкриват агентурата ви, Юрий Викторович, вашата агентура, не нечия друга, а вие не знаете как е станало? Позволете да попитам кой друг, освен вас може да е знаел името на агента ви?

— Грешите. — Юра се стараеше да говори спокойно, но това почти не му се удаваше. — Никита Мамонтов никога не е поддържал връзка с мен. Той никога не ми е бил агент.

— Юрий Викторович, вие самият прекрасно разбирате, че това е голословно твърдение. Мога да проверя всички ваши документи относно агентурата и ако не намеря там нищо относно Мамонтов, това в никакъв случай не означава, че той не ви е сътрудничил. Ние с вас не сме от вчера на този свят и прекрасно знаем колко агенти, които не са оформени по съответния ред, има оперативният състав. Хайде да прегледаме последователно текста на статията. Работили ли сте с Мамонтов през деветдесет и пета година?

— Тъй вярно.

— Наистина ли сте били сигурен в неговата виновност?

— Да.

— Защо не намерихте доказателства?

— В случая всичко опираше до свидетелските показания. Хората на Усоев добре бяха обработили свидетелите, така че ние нищо не можахме да направим. От гледна точка на криминалистиката убийството беше извършено грамотно. Представете си: по перона се движи плътна навалица от хора, слезли от влака, а насреща й тича друга тълпа, защото на съседния коловоз до същия перон току-що е пристигнала крайградската мотриса. В такива условия е невъзможно да се открият следи, годни за идентификация. Обвинението можеше да се изгради единствено върху свидетелски показания.

— Така, ясно. И вие пуснахте Мамонтов, така ли?

— Не аз, а следователят. Какво общо имам аз?

— Общото е, че не сте успели да намерите начин да докажете вината му. Наистина ли сте казвали на Мамонтов, че сте сигурен в неговата виновност, или това е журналистически блъф, основан на факта, че самият Мамонтов сега вече не може да го опровергае?

— Да, другарю полковник, казвал съм това на Никита. Той беше доста умно момче, но слабохарактерно. Трудно беше да го объркам, когато даваше показания, и да го хвана в лъжа, повярвайте ми — почти месец се опитвах да го направя. Оставаше ми надеждата да го прекърша с нашата увереност. За съжаление тази надежда не се оправда, Мамонтов не се поддаде.

— Какво стана после? Преди да го пуснете ли го завербувахте или след това?

— Владимир Борисович, не съм вербувал Мамонтов. Давам ви честната си дума.

— Така ли? И защо? Нали сам ми казахте, че е бил умен, но слабохарактерен. Такива хора обикновено се измъчват от принадлежността си към криминалните структури и с удоволствие се съгласяват да ни сътрудничат. Защо вие сте изпуснали такава възможност?

Юра не беше очаквал подобен обрат. Защо не се бе опитал да направи Никита Мамонтов свой агент? Ами защото Мамонтов изобщо не ставаше за тази работа. На Юра тогава дори през ум не му бе минало да се опита да обработи момчето. Страхлив, непонасящ болка, той би изпял всичко на първия срещнат, който би му посегнал. Какъв агент можеше да бъде? Никакъв, това направо е смешно!

— Психологическата характеристика на Мамонтов не подхождаше за вербуване — отговори Юра.

— Да допуснем — кимна Мелник. — И какво стана по-нататък?

— Не знам — сви рамене Коротков. — Делото бе прекратено във връзка с неустановяване на лицето, подлежащо на привличане под отговорност. Пуснахме Мамонтов. Повече не съм го виждал.

— Тогава как да си обясним факта, че преди три дни той ви е потърсил по телефона?

— Не знам.

— Записът на телефонния ви разговор с него отговаря ли на действителността?

— Отговаря.

— Можете ли някак да обясните това?

— Не, другарю полковник, не мога. Мога само да предположа, че Никита се е обадил от апарат с вграден микрофон.

— Много дълбоко умозаключение. — Мелник помълча, загледан някъде встрани, после вдигна към Юра светлите си, пронизващи очи: — Какво ви каза Мамонтов?

— Това, което е написано във вестника, Владимир Борисович. Разговорът е цитиран точно.

— Не ме правете на идиот! — избухна началникът. — Питам ви какво ви каза Мамонтов при личната ви среща? Какво му се е случило? Защо ви е потърсил?

— Не се срещнахме с него.

— Защо?

— Не знам. Срещата беше определена за единайсет и половина при изхода от метростанция „Чертановская“. Мамонтов не дойде.

— Тия ги разправяйте другиму. А на мен ще имате добрината да ми разкажете как се срещнахте и какво ви каза той.

— Владимир Борисович, давам ви честната си дума — не съм се срещал с Мамонтов.

— А какво сте правили при неговото жилище в момента на убийството?

Пфу, дявол да го вземе, с досада си помисли Коротков, какъв беше този мой късмет! Сега ще ми търси отговорност и за най-малката грешка. Но трябва да призная, че новият шеф безспорно има опит в развързването на езици. Как само постави въпроса: какво сте правили при неговото жилище в момента на убийството? Трябва да отговарям изключително внимателно, инак ще се заяде: ами откъде знаете кога е бил моментът на убийството?

— Отидох в дома на Мамонтов да видя какво му се е случило и защо не дойде на срещата.

— Защо такава загриженост?

— Защото разбирах, че той не ми се е обадил просто така. Вероятно му се бе случило нещо сериозно, щом се бе сетил за мен. Щеше да бъде непрофесионално да не обърна внимание на това. Научих адреса на Мамонтов, приключих с работите си в района на Чертаново и чак след това отидох в Отрадное. Дълго звъних на вратата на Мамонтов, после установих, че тя не е заключена.

— И, разбира се, влязохте — с нескрита злост продължи Мелник. — Там са останали ваши следи и сега до края на живота си няма да докажете, че те са се появили известно време след убийството, а не по време на извършването на престъплението.

— Не е вярно — твърдо отговори Коротков. — Не съм влизал в жилището. И там не може да има мои следи.

Мелник бързо вдигна към него очи, а погледът му моментално стана по-топъл:

— Наистина ли? Не сте влезли там?

— Не съм влизал. Владимир Борисович, та вие самият казахте, че не сме от вчера. Тази клопка е толкова стара, че просто е срамота да се хване човек в нея.

— Е, слава богу!

Мелник така неприкрито се зарадва, че Коротков, въпреки кипящата у него ярост, не можа да възпре усмивката си.

— Добре, Юрий Викторович, засега отхвърляме подозренията в извършване на убийството на Никита Мамонтов. Но остава разкриването на агента. Хайде да свалим картите. Мамонтов е бил ваш агент — в това аз не се съмнявам и не се опитвайте да ме лъжете. И тъй като е бил именно ваш агент, вината и отговорността за неговото разшифроване лежат изцяло и напълно върху вас. Това е голяма неприятност за отдела и е повод за служебно разследване. Трябва да изясним по какъв начин информацията за вашата връзка с Мамонтов е попаднала при убийците, а после и при журналиста… При този, как беше… — Мелник взе вестника и бързо потърси с поглед подписа под статията. — При Баглюк. Намирате се в крайно тежка ситуация, майор Коротков, и аз не мога да си представя как ще се измъкнете от нея. Съвсем наскоро нашият министър още веднъж ни обърна внимание колко недопустима е небрежността при работата със секретни сведения, специално подчерта, че това води до разшифроване на спец-апарата. Ако сте допуснали дори и най-малка небрежност, ще бъдете наказан, и то много строго. Вървете.

Юра автоматично се обърна, излезе от кабинета и тръгна по дългия коридор. Нищо не разбираше. Всичко, което му бе казал Мелник, беше по принцип правилно и достатъчно логично. Освен едно: Никита Мамонтов никога не бе работил като негов агент. Може би някой друг е завербувал Никита? Например от отдела за борба с организираната престъпност, тъй като момчето принадлежеше към макар и хилава, но все пак групировка. Най-важното обаче далеч не беше това. Най-важното беше началото на тази проклета статия. Защо Мелник нищо не каза за това? Не го бе забелязал ли?

„Ах, как се накисна, Коротков!“ — каза си Юра, докато отключваше вратата на кабинета си.

Глава 3.

В десет сутринта, след като събра служителите за сутрешното съвещание, Мелник обяви:

— Днес вашият бивш началник ще ми предава секретните дела. Моля след шестнайсет нула-нула всички да бъдат налице. Ще проверя секретните дела по личните ви описи.

Оперативните работници започнаха тъжно да въздишат. Те разбираха, че това е задължително мероприятие, не може без него, но никак не искаха да си разкъсват деня. Всички секретни дела, разследвани от оперативния състав, се водеха на отдела, и по-точно — на началника, полковник Гордеев. А самите дела се намираха в касите на служителите заедно с едно забележително листче, наречено личен опис, в което се отбелязваше броят на делата и тяхното движение. Напускайки поста си, Виктор Алексеевич трябваше да предаде секретните дела по опис на своя приемник, а по-нататък всичко щеше да зависи от самия приемник. Той можеше срещу честна дума да приеме делата, тоест да вземе от ръцете на предшественика си регистъра, да се престори, че го чете, да се подпише, че го е получил, и да го прибере в касата си. А можеше и да поиска да му представят всички изброени в описа дела. По всичко личеше, че Мелник смяташе да постъпи по втория начин. Тази процедура сигурно щеше да отнеме много време, защото служителите държаха в касите си огромен брой дела. Ако едно престъпление не може да бъде разкрито, следователят издава постановление за прекратяване на делото и то благополучно заминава в архива. При оперативните работници всичко е съвсем различно. По неразкритото престъпление работата продължава, криминалистите измислят мероприятия и ги изпълняват, доколкото им стигат фантазия, сили и време, а началникът постоянно ги контролира: сиреч нали не сте забравили, че относно убийства с петгодишна давност престъпниците не са заловени и още се разхождат на свобода. И тези оперативно-следствени дела се водят до безкрай, а по-просто казано — или до успешното разкриване на престъплението, или до изтичането на давностния срок за конкретното престъпление. При убийствата тези срокове са доста големи, ох, наистина доста големи! Стигат до десетки години. Е, пресметнете тогава колко дела се намират в касите на оперативния апарат…

Щеш не щеш обаче, при всяко положение делата ще трябва да излязат на бял свят. Добре ще е, ако Господаря само ги подържи в ръце, за да се убеди, че такава папка съществува, не е изчезнала, и се успокои. Много по-лошо ще е, ако поиска да се запознае с делата. Сиреч да провери колко добросъвестно работят неговите подчинени не само по текущите, но и по старите дела. Така че папките трябва да бъдат в пълен ред. Ето защо в този януарски ден на снежни виелици служителите от отдела по тежки насилствени престъпления, скърцайки със зъби, зарязаха всичките си дела, включително и неотложните, и се заеха с бумащина.

В четири и половина папките бяха струпани в кабинета на Мелник, след което Господаря с мила усмивка каза:

— Ще се запозная с всички материали, а после ще проведа съвещание, специално посветено на този въпрос. Свободни сте.

Служителите се пръснаха по работните си места, пресмятайки какво ли биха могли да свършат, та поне частично да спасят така нахалост пропиляния ден. Накуцващият Коля Селуянов влезе при Настя и още от прага започна да се жалва от несправедливо устроения живот.

— Кажи ми бе, кажи ми, Аска, на какво прилича това! Като ми тръгна наопаки от онази катастрофа през ноември — и все така си върви. Вече започна нова година, а лошият късмет си е с мен — като вярна съпруга. След катастрофата пратих колата на сервиз, обещаха да я направят до средата на декември, а още не е готова. И така се мотая из целия град — с моите куци крака. Днес смятах да прескоча до Федерацията по баскетбол, както ти ме беше помолила, обаче ето — на главите ни се стовари този проверител.

— Ще идеш утре, не се нервирай — опита се да го успокои Настя.

— Лесно ти е да го кажеш, обаче аз съм си планирал за утре съвсем други работи. И после, Ася, нашият удушвач все пак е маниак, не забравяй. Представи си, че докато ние тук се ровим в стари прашасали папки и оформяме бумаги със задна дата, той отново получи пристъп, а ние — осми труп?

Разбира се, Николай беше прав. Работата по престъпление, където явно бе действал убиец, определил като своя цел конкретна жертва, принципно се различава от работата по издирване на сериен маниак. Докато в първия случай човекът вече е убил, когото е искал и сега всички негови действия ще са насочени само към укриване и предотвратяване на разобличаването му, маниакът обикновено не се „задоволява с постигнатото“, той ще убива със същата или с друга периодичност, докато някой не го спре. Ето защо всеки ден забавяне може да доведе до ново убийство. В тази ситуация за утеха, макар и слаба, им служеше само обстоятелството, че седемте еднакви убийства бяха извършени в течение на много кратко време — през периода от 13 до 24 декември, а от момента на откриването на последния от седмината удушени вече бяха минали повече от две седмици. С други думи можеха да се надяват, че маниакът — ако той наистина е душевноболен — е имал пристъп на психическо разстройство, а сега се е успокоил и в обозримото близко бъдеще няма да убие никого повече. Макар че с душевноболните човек никога не може да бъде сигурен…

— Как са счупванията ти? — попита Настя.

— Болят ме — въздъхна Селуянов. — Особено при промяна на времето. Да знаеш случайно дълго ли още ще се мъча така?

— Цял живот — усмихна се тя. — Може би няма да те боли толкова силно, но окончателно няма да ти мине. Така че бъди готов.

— Браво бе, много ме утеши! Добре, щом днес не можах да отида при баскетболистите, поне дай да изпипаме легендата. Нещо не ми харесва. Какъв журналист може да съм аз — сама помисли. На лицето ми е написано, че не мога да вържа две фрази накръст.

— Е, тогава бъди не журналист, а научен работник. Например социален психолог или специалист по медицинска психология. Макар че си прав, Николаша — и на научен работник не приличаш. Идеята ми май не е толкова добра, колкото ми се стори в началото.

— Не, идеята си е добра, но изпълнителя не го бива. Защо не пратим Мишаня?

— Така де, защо не! — оживи се Настя. — Правилна мисъл. Мишенка спокойно може да мине и за журналист, и за книжен плъх. Но къде е той? Дали не е тръгнал занякъде?

Селуянов скочи от мястото си и накуцвайки, излезе от кабинета. След около пет минути се върна заедно с Миша Доценко — висок, черноок и много симпатичен оперативен работник, който се славеше с две неща: умението да работи с паметта на свидетелите и потърпевшите и любовта към модните, елегантни, „изпипани“ дрехи. Миша имаше и една трета особеност, за която наистина знаеха само колегите му: незнайно защо, той трепереше като лист пред Настя, ужасно се стесняваше от нея и й говореше само на Ви, като я наричаше по име и презиме, въпреки петгодишната им съвместна работа и нейните постоянни молби да се държи по-неофициално.

И Доценко се занимаваше с удушвача, така че Селуянов му прехвърляше посещението при баскетболистите с чиста съвест.

— Според една от нашите работни версии маниакът трябва да се търси сред много високите жени. Като вариант това може да бъде някоя баскетболистка. Тъй като по принцип тези жени не са много, те най-вероятно образуват един доста тесен кръг, в който информацията се разпространява бързо. А тъй като това все пак са жени, макар и много високи, почти няма надежда информацията да остане тайна. Ето защо не можем да допуснем да плъзне мълва, че в техните среди се издирва маниакална убийца. По-добре веднага да пуснем обява във всички вестници — ефектът ще бъде същият. Ние с Коля смятаме, че най-правилно ще бъде да отидем при тях с легендата за събиране на материал за статия или научен труд. Темата: начинът на живот в спорта и неговото влияние върху начина на живот извън спорта. Ясна ли ти е идеята?

— Не съвсем — призна Миша.

— Тогава ще обясня по-ясно. Колко често спортистите получават психични или нервни стресове, свързани ли са тези стресове с начина на живот на човека, устремен към високи спортни постижения, влияе ли този начин на живот на начина, по който човекът живее и се държи впоследствие, когато е напуснал спорта. Пречат ли нервните и психическите разстройства на ефективното спортуване, например може ли олигофрен или психопат да стане шампион. И така нататък по същата тема. Задачата е: да получим сведения за хора, които биха могли да илюстрират посочената зависимост чрез пример от собствения си живот.

— Ясно. Ами документи?

— Ето, дръж. — Селуянов му подаде журналистическата карта, която бе получил сутринта и на която се мъдреше собствената му снимка. — Иди при момчетата, да приберат тази и да направят една на твое име. После върви да почетеш умни книжки, да понаучиш думички, та да можеш да минеш за специалист.

— Коля — укори го Настя, — не прекалявай.

— Ама моля ви се, Анастасия Павловна, няма нищо — лъчезарно се усмихна Доценко, — аз се притеснявам от вас, а с Коля мога да се разбера набързо по мъжки. Просто във ваше присъствие не ми е удобно, затова само правя интелигентна физиономия.

Миша тръгна да преправя документа, потвърждаващ, че е журналист, който работи в някакво слабоизвестно издание. Навремето главният редактор на това издание бе пострадал лошо при обир, но трябваше да му се признае — макар че не бе успял да им окаже съпротива, той бе запазил завидно самообладание, бе се съсредоточил и запомнил техните лица, дрехи и начин на говорене толкова точно, че само за едно денонощие тарикатите бяха заловени по характерните белези, а всичко откраднато бе върнато на собственика му. Оттогава той се чувстваше вечен длъжник на криминалистите от „Петровка“ и по негласна уговорка винаги им разрешаваше да използват списанието му като прикритие и потвърждаваше личностите на самозваните журналисти, ако някой особено недоверчив разследван решеше да прави проверки.

До седем часа Настя седя в кабинета си и мисли не толкова за престъпниците и техните жертви, колкото, че тази вечер съпругът й щеше да замине за Щатите за почти три месеца. След дълги препирни и безкрайно пресмятане на оскъдните финансови средства тя успя да го придума да приеме поканата на Станфордския университет да изнесе курс лекции по висша математика. Американците плащаха повече от прилично, така че най-после биха могли да ремонтират гарсониерата си и да направят някои основни покупки, които отдавна им бяха необходими.

Льоша трябваше да мине да я вземе в седем и петнайсет и точно в уговорения час Настя вече стоеше на улицата пред входа, по навик преценявайки колко ли още ще трябва да мръзне тук — петнайсет минути или половин час. При всичките си добри качества съпругът й закъсняваше винаги и за всичко и можеше да се смята за голям късмет, ако изобщо се явеше на мястото на срещата, а не чакаше на другия край на града, след като за пореден път бе запомнил нещо неправилно. Например вместо Чертаново — Черкизово, вместо Бирюльово — Бибирьово или вместо Дмитровското шосе — Болшая Дмитровка. Настя се стараеше по възможност да взема предвид тази му особеност и да не му определя срещи на места с „рисковани“ имена, но понякога дори тя, която познаваше Алексей от двайсет години, не можеше да предвиди безумните виражи на неговите мислени асоциации. Личният рекорд на Алексей Чистяков беше двучасовото чакане на някого на метростанция „Римская“, когато всъщност срещата трябвало да се състои на изхода на метростанция „Пражская“. „Ами извинявай — разкаяно бе обяснявал той впоследствие, — бях запомнил, че става дума за някаква европейска столица.“

Вярно, не би трябвало да обърка местоработата на Настя с нещо друго, затова й оставаше надеждата, че закъснението ще се получи само поради неговата неорганизираност и неумение да си разпределя времето, като взема предвид възможните задръствания по пътищата. Така и излезе. Мъжът й закъсня само с двайсет минути, което при неговия характер можеше да мине дори за предсрочно пристигане. Когато видя, че Алексей е дошъл със своята кола, Настя ужасно се разстрои. До този момент беше сигурна, че до летището ще ги закара някой приятел или роднина, а колата Льоша ще остави в гаража край блока на своите родители. Сега излизаше, че ще трябва тя да кара колата от летището до вкъщи, а после да се чуди какво да я прави.

— Льошик, ама защо… — подзе тя жално, докато се настаняваше в топлото купе.

— Без хленчене — весело я прекъсна Чистяков. — Свиквай с автомобилния живот. Когато се върна, ще ти купя кола.

— Абе за какво ми е притрябвала! — възмути се Настя. — Мразя да шофирам. И изобщо ме е страх от колите. С метрото се чувствам прекрасно. То ме вози, а аз си чета книжки. И за нищо не се тревожа. Ако ти платят толкова много пари, по-добре купи на себе си нова, защото в тази краката ти едва се побират, чак мене ме боли, като те гледам как се свиваш на кравай.

— Добре — миролюбиво отвърна той, — като се върна, ще го обсъдим.

— Браво бе! Ами какво да правя сега с тази кола, ако мога да знам? Да не спя по цели нощи от страх, че ще я откраднат? Защото и без това няма да я карам.

— Е де, щом няма, закарай я при моите старци и я прибери в гаража. Асенка, не се ядосвай, толкова работа имах днес, че не успях аз да го направя. Нали разбираш, преди заминаване винаги внезапно изниква нещо несвършено.

— Е, добре де — омекна Настя.

В Шереметиево пристигнаха навреме, малко преди това бяха обявили регистрирането за полета. Но вече се беше наредила огромна опашка.

— Дали да чакаш? — колебливо попита Алексей. — Я виж колко народ. Хайде да си вземем довиждане и ти си тръгвай за вкъщи.

— А, не — засмя се Настя. — Трябва да видя с очите си, че си минал през митницата.

— Защо? — учуди се той. — Какви неприятности може да имам там?

— Какви ли не! Нали не можах да те наблюдавам, докато си си подреждал куфара. А ти, слънчице, може нещо да си сбъркал.

— Какво например?

— Например взе ли си спиртния лосион против алергии?

— Разбира се, закъде съм без него! От друг лосион моментално ще получа гадни обриви.

— И антихистаминовите таблетки си взе, нали?

— Естествено. Не се тревожи, не съм забравил нищо от лекарствата.

— Ти трябва да се тревожиш, приятелче, защото митничарят непременно ще те попита какво е това в шишенцето там и ще поиска да извадиш флакона и да го отвориш. А ти със сигурност си го сложил чак на дъното. Така че има да ровиш багажа си пред очите на изумената публика, да бавиш опашката… И след това ровене всичко в куфара ти ще е на вили и на могили. А на митницата може да ти проверят и таблетките. Така че докато имаш време, дръпни се настрана и внимателно премести всичко, което може да събуди съмнения, най-отгоре. Ръкописите на лекциите между другото също не забравяй да сложиш най-отгоре, та да ти е удобно да ги извадиш при нужда, понякога те проверяват дали гражданите не изнасят секретни материали. Върви, върви, а аз ще пазя реда ти на опашката.

Алексей се отдръпна настрана, влачейки куфара на колелца, а Настя остана на опашката, запали цигара и с вял интерес заразглежда заминаващите и техните изпращачи. Според дрехите, израженията на лицата и количеството багаж, както и според изпращачите, тя успя да раздели всички застанали на дългата опашка на няколко групи: хора, които отиват на гости, хора, които се прибират след гостуване, както и хора, които заминават за Щатите по работа или се връщат там след служебна командировка. Опита се да се постави на тяхно място и с изненада проумя, че заникъде не й се пътува. Настя Каменская изобщо беше ужасно мързелива и най-много от всичко на света обичаше две места — своя диван вкъщи и кабинета си в службата. Колкото до далечните пътувания, би трябвало да изникнат съвсем особени обстоятелства, за да я помръднат дори на крачка. От служебната командировка в Италия й бяха останали приятни спомени, но не беше ходила никъде другаде в чужбина. Разбира се, искаше й се да види и Париж, и замъците по Лоара, и Венеция, и Флоренция, и Виена… Но ех, да можеше да види всичко това, без да става от дивана!

Когато Чистяков се върна, Настя вече беше изминала половината път до заветното гише на митницата.

— Е, това е. Направих всичко, както ми каза — докладва мъжът й. — Сега определено не е нужно да чакаш. Върви, Асенка, вече наближава десет, и без това ще се прибереш едва към единайсет.

— Не, ще почакам — упорито възрази тя. — Знае ли човек! Може да се наложи да помагам. Половин час не е от голямо значение.

— Навън е минус двайсет — продължи да я увещава Алексей. — Колата ще замръзне, после кой знае колко ще трябва да я сгряваш, докато я запалиш. Колкото по-дълго стои на студа, толкова по-дълго няма да запали. Хайде, Ася…

— Не. Не ме гони, Чистяков. Да не би да имаш прощална среща с дама?

— Пфу, дявол да те вземе! — Той отчаяно махна с ръка. — Човек не може да те надприказва. Инатът ти се е родил преди тебе.

— Пак обърка всичко — засмя се Настя. — Не инатът, а мързелът.

Опашката изведнъж започна да се движи много по-бързо, не минаха и десет минути и Алексей вече подаваше на митничаря паспорта си, декларацията и разрешението за изнасяне на валута. Настя се оказа права: бдителният страж наистина се заяде за флакончето, поиска Льоша да го извади от куфара и да го отвори. Леко извърнат, той хвърли изумен поглед към жена си. Настя му намигна в отговор.

— Защо пръстенът не е посочен в декларацията? — строго попита митничарят.

Настя мислено изруга. Ето на, не обърна нужното внимание — и пак нещо не е наред. Разбира се, Льошка беше написал, че няма изделия от скъпоценен метал. А за халката напълно беше забравил.

— Но това е венчална халка — смутено отвърна той.

— Златна е — внушително произнесе митничарят. — Или я впишете в декларацията, или я дайте на изпращачите си.

Настя се мушна под загражденията и докосна мъжа си по рамото.

— Льоша, дай ми халката.

Чистяков се обърна и й хвърли унищожителен поглед:

— Ще я впиша в декларацията.

Настя отстъпи назад. Глупачка такава, глупачка! Как можа да си помисли, че Льошка ще свали от пръста си тази халка! За нищо на света не би го сторил. Тя прекалено добре познаваше мъжа си и разбираше, че е невъзможно да му отнемат венчалната халка дори под смъртна заплаха. Професор по математика, в някои неща доста сух човек, в други — дразнещо логичен, понякога той проявяваше неочаквана сантименталност, особено по въпроси, отнасящи се до брака му с Настя. Твърде дълго бе чакал, твърде дълго я бе придумвал да се омъжи за него, така че сега венчалната халка на пръста му бе се превърнала за него в символ и същевременно в талисман, с който не би се разделил за нищо на света.

Митничарят постави отметките си върху поправената декларация и върна документите на Льоша. Чистяков подхвана куфара, направи няколко крачки напред, обърна се, намери Настя с поглед и й помаха. И тя му помаха в отговор. „Е, прекрасно, мина почти без приключения!“ — помисли си тя.

Пророчеството на мъжа й се сбъдна. Колата беше замръзнала толкова много, че сякаш бе стояла на студа поне седмица. Но Настя Каменская умееше да не се дразни и ядосва по повод обстоятелства, които не беше по силите й да промени. Затова започна търпеливо да загрява двигателя, а мислите й се върнаха към маниака-удушвач, погубил в течение на две седмици седем живота. Колкото повече мислеше за него, толкова повече й се струваше, че това все пак беше не ТОЙ, а ТЯ.

* * *

Начинът на живот на Евгений Паригин се бе подредил преди много години и оттогава не бе претърпял практически никакви промени. Той ставаше в шест сутринта, правеше сложна гимнастика, после излизаше да потича половин час, вземаше душ, закусваше солидно и отиваше на работа. Или оставаше вкъщи, ако беше почивен ден. Паригин винаги се бе радвал на завидно здраве. Единственото нещо, срещу което нямаше защита, бяха грипните вируси. Стовареше ли се върху Москва поредната епидемия, той непременно се разболяваше въпреки строгите профилактични мерки, които вземаше във вид на витамини, лук и чесън.

Тази година, веднага щом по радиото прозвучаха първите предупреждения на медиците за връхлитащ особено тежък грип с висока температура и симптоми на отравяне, Евгений започна да пие витамини с шепи и да се тъпче преди лягане с кромид, но въпреки това рухна с температура близо четирийсет градуса и изтощително повръщане. Четири дни минаха като в кошмар, но после здравият организъм започна да си възвръща силите и Паригин започна бързо да се оправя. Лекарят от районната поликлиника му даде болнични за цели десет дни, така че той можеше с чиста съвест да не ходи на работа. Днес беше осмият ден и Евгений се чувстваше вече добре. След като стана по навик точно в шест часа, започна да прави гимнастика, като същевременно обмисляше плановете си за деня. И това беше задължителна процедура. Нито веднъж през последните трийсет от изживените четирийсет и осем години Евгений Паригин не бе започвал деня си, без да си състави ясен план и да изреди наум всичко, което трябва да свърши.

Все пак реши да се въздържи от бягането, като се сети, че високата температура отслабва сърцето. Не бива да се претоварва, защото после ще стане по-лошо. След гимнастиката взе душ и с удоволствие се зае със закуската си. Никакви омлети — тях да ги ядат закоравелите ергени, които не се грижат за нивото на холестерола в кръвта си. Никакви сварени на бърза ръка кренвирши — в тях и без това няма месо, а неизвестно какво, смесено с равни части хартия и смлени хрущяли. Първо задължителната овесена каша. Не можеше да понася овесената каша, но мъжествено я ядеше всяка сутрин — като профилактика срещу стомашни болести. Добре че през последната година по магазините вече се намираха английски овесени ядки с плодове и други съставки. Не беше нужно да се варят, достатъчно беше само да се накиснат с вода или мляко, а и на вкус бяха много по-приятни от кашата, но Евгений си позволяваше такива глезотии далеч не всеки ден. Та нали целебните свойства се криеха не само в безбройните витамини и минерални вещества, но и в обстоятелството, че кашата е каша — гореща и полутечна, тя действа благотворно на стомаха. Второ — задължителна част от закуската бяха маслините, един сандвич с черен хайвер и една средно голяма райска ябълка. И за хемоглобина трябваше да се грижи, инак щеше да чувства слабост, а той винаги се нуждаеше от сили. Трето — Паригин пиеше сутрин чай без захар, но със сушени зарзали и стафиди за поддържане тонуса на сърдечния мускул. И накрая изяждаше шепа орехи. Човек никога не знае какво ще успее да хапне на обед и къде ще вечеря, така че всички продукти от своя списък Евгений предпочиташе да изяде още сутринта, за да е сигурен.

Вече беше приключил с неприятната част — изяждането на овесената каша — и бе пристъпил към по-приятните компоненти на закуската, когато по телефона се обади Лолита.

— Женя, не знам какво да правя — простена тя. — Те пак се обадиха. Казват, че ако не намеря парите, ще се заемат със Серьоженка.

— Ясно. Какъв срок ти дадоха този път?

— Една седмица. Ако след една седмица не получат пари, ще…

— Казах вече: всичко ми е ясно. Не се паникьосвай, Лола. Къде си днес? На работа ли си?

— Че къде другаде? Сега тръгвам. Вече бях на вратата, когато ми се обадиха.

— Ще намина при теб. Към обед.

— Как, няма ли да си на работа?

— В болнични съм. Хайде бягай, че ще закъснееш.

След като затвори, Паригин се върна към бавното изяждане на маслините. Лолита беше съпруга на братовчед му, несполучил бизнесмен. И то толкова несполучил, че всичко бе свършило трагично. Някакъв почти непознат тип бе предложил на братовчед му да се включи в операция по купуване и препродаване на краве масло. Тогава онзи му казал, че срещу двайсет и пет хиляди долара може да се докарат вагоните с маслото, при продажбата, на което според предварителните пресмятания може да се спечелят шестнайсет хиляди. Дори му показал мостра от стоката. Братовчед му не бил толкова глупав, занесъл мострата — добре разфасовани кубчета със златна опаковка — на предприемачи, които търгували с хранителни стоки, и те в един глас му казали, че стоката е добра и те с удоволствие ще я вземат именно на цената, която ще позволи да се получи търсената печалба. Онзи тип, който му бил предложил операцията, не взел финансово участие в нея, само уговорил своя процент след успешната реализация и братовчед му се втурнал да търси пари назаем. Между другото говорим за цели двайсет и пет хиляди долара. Тоест никак не били малко парите. Естествено срещу лихва, другояче днес никой не дава. По-нататък всичко се оказало много просто и напълно предсказуемо. Стоката пристигнала. Само дето се оказало, че, първо, тя далеч не била със същото качество, а, второ, не била разфасована. Наложило се братовчед му да вземе под наем хладилен склад и да наеме работници за разфасоване. Но въпреки това никой не искал да купува маслото. Онзи тип естествено изчезнал яко дим. Стоката останала в склада, за който впрочем трябвало да се плаща. А лихвите се трупали, трупали, трупали…

А както знаем, капка по капка — вир става. Заемодателите пристигнали при братовчеда на Паригин да си искат парите или поне лихвите като начало. Братовчедът продал всичко, което можел да продаде, пак взел назаем оттук-оттам и платил лихвите. След месец-два отново го намерили и отново си поискали натрупалите се лихви, а още по-добре — главницата. С една дума човекът разбрал, че е затънал окончателно и безвъзвратно. И наивно решил, че щом сам си е виновен за всичко, сам трябвало да си понесе и отговорността. Допрял пистолет до слепоочието си и стрелял. Не взел предвид обаче, че на законите на съвестта се подчиняват далеч не всички в заобикалящия го свят. Пък и каква съвест може да има значение, когато става дума за толкова пари! Щом основният длъжник не е сред живите, заемаме се с жена му. Тя да търси пари. На кого му пука, че жената не се занимава с бизнес, останала е сама със седемгодишно момченце и няма никакви пари? Няма дори какво да продаде, защото всичко, което е било възможно да се продаде, съпругът й вече го е продал.

Паригин и братовчед му били много добри приятели още от деца. И макар че нищо не знаеше за приключенията с маслото — инак щеше навреме да му даде правилен акъл, Евгений взе присърце нещастието на Долита. Имаше възможност да намери пари и обеща на вдовицата, че ще направи всичко необходимо. Онази възможност обаче отлетя. И той трябваше да измисли откъде спешно да намери нужната сума, която вече беше нараснала до четирийсет хиляди великолепни конвертируеми американски долара.

Докато измъкваше от паничката накиснатите яркооранжеви зарзали, Евгений стигна до извода, че трябва да скрие Долита и сина й в жилище, където взискателните кредитори няма да ги намерят. Временно, разбира се, докато той намери парите.

След като завърши своята бавна, сериозна закуска, той се облече и вече се чудеше кое яке да сложи — по-дебелото или по-тънкото, когато на вратата се позвъни. „Сигурно е лекарят от поликлиниката — помисли си Паригин. — Добре че не успях да изляза досега. Може още да ми продължи болничните.“

Ала далеч не беше лекарят. В апартамента нахълтаха трима млади мъже и моментално го изблъскаха към хола.

— Паригин, Евгений Илич? — попита един от тях.

— Ами да речем… — спокойно отвърна той.

Почти не се изплаши. Беше безсмислено да го обират — в жилището нямаше никакви пари и ценни предмети. А пък ако е милицията — да заповядат, нямаше нищо против. Умееше да разговаря с хора от милицията и никога не се бе страхувал твърде много от тях.

Първият удар беше нанесен мигновено, право в слънчевия сплит. Паригин машинално се преви одве и скри челюстта си от втория удар. Не се съмняваше, че ще се опитат да нанесат втория удар именно по челюстта. Ударите по лицето винаги деморализират по-силно, независимо колко са болезнени. С доста усилия се въздържа да не започне и той да удря. Защо трябваше тези простаци да знаят, че почти не бе почувствал удара в слънчевия сплит? Благодарение на дългогодишната специална гимнастика тренираните коремни мускули изпълниха ролята на солиден щит.

Уж с усилие Паригин вдигна глава и със запъване попита:

— Какво искате?

— Искаме признание — делово му съобщи най-нисичкият от гостите и започна да разкопчава обемист спортен сак.

— Какво признание?

— За убийство. Сега ще ни разкажеш как преди половин година си убил гражданина Шепельов и как си успял да се измъкнеш от лапите на милицията. После ще си отидем. И толкоз. Виждаш ли колко е просто? И най-важното, че не боли, ако се държиш правилно.

Паригин стана и направи крачка назад, към прозореца. Един вид — отстъпи.

— Станала е някаква грешка… Никого не съм убивал.

— Да бе, да, разбира се! — кимна онзи, който беше по-висок и по-широкоплещест. — Това вече си го разправял на милиционерите, когато са те пипнали. Така че не си прави труда да се повтаряш, не ни е интересно.

Следващите няколко удара бяха по гърдите. Удряха вяло, без агресия. Евгений умело се преструваше, че го боли, спокойно изтърпя пет-шест удара, после тихо изломоти:

— Добре… Стига вече… Ще ви кажа.

Лежеше на пода, точно под прозореца, нажеженият радиатор приятно пареше рамото му под тънкия пуловер. Като протегна ръка към най-близкия стол, той се престори, че търси опора. Дръпна го, мълниеносно скочи и с всички сили удари с него прозореца. Гостите останаха като гръмнати. Паригин живееше на втория етаж и добре виждаше как около падналия на тротоара стол започнаха да се спират минувачи. Те вдигаха глави и си сочеха един на друг счупения прозорец. Дочуваха се гласовете им:

— Нещо е станало…

— Сбиване ли?

— Да извикаме милицията…

— Може да убиват човек…

— Ами, сигурно са просто някакви пияници…

Пръв се осъзна ниският, който вече беше извадил от големия си сак видеокамера.

— Тръгваме си! — изкомандва той кратко, стиснал камерата под мишница. Вече на вратата се обърна и злобно просъска: — Добре, гадино, пак ще се видим. Няма да ти хареса.

Евгений мълчаливо ги сподири с поглед. После се обърна към прозореца, почака посетителите му да излязат от входа и да се качат в колата си — обикновена жигула, мръснобяла. Колата бе паркирана така, че той не можа да види номера й.

Сега трябваше да се заеме с прозореца. Чак след това можеше да седне и спокойно да помисли. Паригин се обади на един приятел, който решаваше проблемите със счупените стъкла само за час. Приятелят не се изложи и след един час на прозореца бе поставено ново стъкло.

Жилището обаче стана опасно. Паригин бързо нахвърля в сак всичко необходимо, взе документите и спестовната книжка, още веднъж огледа апартамента, който смяташе да напусне за неопределено време, грижливо заключи и излезе. Изхвърленият стол още се търкаляше на тротоара под прозореца. Любопитството на хората и готовността им да се притекат на помощ траяха кратко, дори милицията никой не се накани да извика. Номерът му обаче мина.

Евгений влезе в една банка и изтегли от сметката си пет милиона. На първо време трябваше да му стигнат, а после — според обстоятелствата.

* * *

Слизайки от колата, Василий Валерианович с всички сили тресна вратата, като се постара да изобрази раздразнение и началническо недоволство. Тук, в учебния център, всички ходеха цивилни, човек с униформа не можеше да се появи сред тези стени при никакви обстоятелства, но младежът на гишето при входа скочи и се изопна пред него в стойка „мирно“.

— Да ви придружа ли?

— Сам ще се справя — избуча Василий Валерианович, сякаш знаеше, че още щом се скрие зад завоя на дългия коридор, хлапакът веднага ще грабне слушалката и ще докладва на Стоянов, че шефът е тръгнал към него и е в лошо настроение.

Така и стана. По израза на лицето на Стоянов Василий Валерианович веднага разбра, че той вече е предупреден за наближаващата буря. Прекалено любезна и радушна беше усмивката на началника на учебния център. Василий Валерианович мълчаливо съблече палтото си, с господарски жест го метна върху ръцете на Стоянов, после прекоси кабинета и седна зад началническото бюро.

— Къде е заместникът ти? — сухо попита той, загледан настрани.

— В кабинета си. Да го повикам ли?

— Повикай го. И кажи да ни донесат чай. Студено е.

След няколко минути в кабинета влезе Зеленин — нисичък румен здравеняк с весело лице и неочаквано мрачен поглед. След него се вмъкна хубавичко младо момиче с поднос, на който имаше чайник, захарница и чаша, както и кристална купичка с бонбони. Василий Валерианович бавно си наля чай, сложи захар и дълго, мъчително дълго я разбърква, като позвънваше с лъжичката по чашата. Не искаше да прави разбор на текущата работа, сега не беше в настроение. Но разбираше, че след като се бе включил в играта, трябва да я доиграе до финалния сигнал, а не да напуска терена в самия й разгар само защото настроението му не е било подходящо.

— И така, драги ми господа, моля да обясните защо вече два пъти поред се проваляте с новия набор. Отначало взехте, че уцелихте агент на „Петровка“ и нашите доблестни приятели от милицията сега земята ще преобърнат, за да си изяснят ситуацията около Никита Мамонтов. Днес пък имате друга неприятност. Как да разбирам това?

— Василий Валерианович — подзе Стоянов, — нямахме никакви данни, че Мамонтов е поддържал връзка с някого…

— Това не е оправдание! — повиши тон Василий Валерианович. — Не сте и могли да имате такива данни, особено когато става дума за добър агент. Но вие, предлагайки тактиката си за подбор, трябваше да предвидите това. Ти, Григорий, си работил цял живот в милицията, а не аз. И ти трябваше да знаеш какви усложнения може да възникнат. Ти и никой друг. Какво, да не си дете? Не знаеше ли, че агентурата се подбира сред криминалните елементи? Трябваше да предвидиш, че когато търсиш кандидати за обучение, можеш да се натъкнеш на такъв като Мамонтов.

— Виноват — измънка Стоянов.

— То се знае, че си виновен! Ами днешният провал? Защо никой не помисли, че лицето може да не се стъписа и да извика за помощ? Я си представи, че милицията беше наблизо! Свикнали сте, разбираш ли, че мръсен ли е, човек е по-тих от водата и по-нисък от тревата. Ама днес хората са други, нали? Стават опасни. Какво знаеше за него в момента, когато реши да му пратиш твоите малоумници?

— Имахме данни, че е заподозрян в убийство, извършено преди половин година. И то заподозрян не без основание. Криминалистите са имали добри източници, които са потвърдили неговата причастност, но не са намерили доказателства, годни за следствие и съд, така че са пуснали Паригин.

— Пуснали са го, пуснали са го! — имитира го ядно Василий Валерианович. — Те са го пуснали, ама не се е дал и в твоите ръце. И изобщо откъде си сигурен, че криминалната милиция не греши? Работил в органите и би трябвало да знаеш, че милицията греши по-често, отколкото й се иска. Може да не са били прави, като са го подозирали, може този Паригин да е чист като изворна вода. И сега, докато вие тука ми обяснявате какъв злодей и убиец е, той може вече да седи в милицията и да пише жалба срещу някакви бандити, които са нахлули в дома му и са искали да си признае за не знам си какво. Какво ще стане после, сещаш ли се? Не, Григорий, тая работа така няма да върви. Нещо трябва да се промени в твоята система. А ти какво ще кажеш? — обърна се той към Зеленин.

Зеленин дълго мълчаливо гледа Василий, чак след това благоволи да проговори:

— Ако ми позволите, Василий Валерианович, ще изложа своето мнение. Искам веднага да ви предупредя, че то не съвпада с позицията на Григорий Иванович.

— Добре, говори — милостиво разреши Василий.

— Аз от самото начало бях против набирането на кандидати за обучение от криминалните среди. Освен това бях против подготовката им в затворен учебен център в казармени условия. Каквато и да е целта на обучението, впоследствие на всеки завършил трябва да се даде легенда и ако някой се захване да я провери, четирите месеца, прекарани тук, веднага ще изплуват. Четири месеца пълна липса на информация, които непременно ще накарат проверяващия да бъде нащрек. Има още един момент, не по-малко важен. Животът се променя много бързо, дори за четири месеца можеш да изостанеш от него. Човек, откъснат за четири месеца от ежедневния живот, никога не ще може да компенсира напълно това откъсване. Дори всеки ден да чете вестници и да гледа телевизия, пак рано или късно ще допусне грешка, която ще подскаже на един специалист, че в този период той е отсъствал от Москва. Започнат ли да свързват едното с другото… Кандидатът ще бъде принуден бързо да измисли нещо, за да обясни своята неосведоменост, а това винаги може да се провери и опровергае, стига някой да има желание. Смятам, че обучението трябва да се провежда в условия на дневен стационар, а не на казарма. Колкото до контингента, смятам, че кандидатите по принцип трябва да се подбират измежду хора, които никога не са си имали работа с правоохранителните органи.

— Това е неправилен подход! — рязко се намеси Стоянов. — Ние трябва да имаме оръжие, с което да държим човека в подчинение. Това оръжие може да бъде само страхът от разобличаване. Именно затова набираме хора, които определено са виновни за тежки престъпления, и ги караме да си признават това пред камера и диктофон. След това стават по-меки от памук. Другояче не бихме могли да се справяме с тях.

— Абе видяхме ние колко меки стават — забеляза Василий Валериановия. — Един отърча при оперативника, на когото е носил информация, да търси помощ. Другият пък се справи със собствени сили. Ще кажа нещо повече. Тези два провала ме накараха да се обърна към специалисти и те ми казаха нещо много интересно. Съществува практика престъплението умишлено да не се разкрива, а виновният да се пуска на свобода, като в замяна се съгласява да дава информация. И тази практика съществува много отдавна. Ти, Григорий, знаеше ли за това?

— За пръв път чувам! — учудено отвърна Стоянов. — Това не може да бъде.

— Може, драги, може, и още как може. И се прави. И се е правило, и ще се прави. Срамота, че си кадрови милиционер, да не знаеш такова нещо. Колко години работи в криминалната?

— Двайсет и четири.

— Тогава е още по-срамно да допускаш такива недоглеждания. Давам на двама ви два дни за разработване на нова концепция за подбора и обучението на кадрите. Взаимните ви разногласия не ме интересуват. Вие работите в един екип, така че бъдете любезни да изглаждате вътрешните си конфликти самостоятелно, без да вредите на делото, което вършим заедно. След два дни ще дойда тук и вие ще ми докладвате съображенията си. В новата концепция трябва да са елиминирани всички досегашни грешки.

Василий Валерианович рязко се надигна, като показа, че аудиенцията е приключена.

* * *

Стоянов го изпрати до изхода, услужливо отвори вратата на автомобила му и остана на входа само по костюм, докато колата на Василий Валерианович не подмина поста при портала на учебния център. Запали цигара, постоя замислено, загледан в едва различимите в тъмното върхове на дърветата, после ядосано захвърли фаса в снега и се прибра в кабинета си. Докато крачеше по коридора, машинално търсеше с поглед какъв да е пропуск, за който да се заяде и да си изкара яда на някого, но пропуски нямаше. Първата група специалисти бе завършила обучението и бе заминала да изпълнява задачи, втората още не беше набрана и в целия учебен център нямаше никого, освен ръководството, инструкторите и малобройния обслужващ персонал.

Когато отвори вратата на кабинета си, видя Зеленин, който дори не бе помислил да си отиде след заминаването на голямото началство. Нещо повече — той явно се канеше незабавно да започне работа върху новата концепция. Вече беше подредил листове, а на масата се бяха появили и някакви схеми. Стоянов неодобрително изсумтя наум. Веднага си личеше, че неговият заместник не е работил нито ден „на земята“, макар да бе служил в силово ведомство и да носеше пагони. Практиците от памтивека следваха едно непоклатимо правило: когато получиш указание, не бързай да го изпълняваш, може и да го отменят. Виж, онези, дето седят зад бюра и играят апаратни игри, следват други правила. Изпълнявай по-бързо, защото който пръв докладва, той е правият. Който по-оперативно изготви документа, с него ще се съгласи началството. Трудно му е на Стоянов да работи със Зеленин, различни са двамата, съвсем различни. Александър Петрович Зеленин е книжен плъх, теоретик, хартиена душа. А Стоянов цял живот е стъпвал по земята, задържал е престъпници със собствените си ръце и ги е хващал за гърлото. Толкова здраво ги хващаше, че те на бърза ръка пропяваха, казваха си и майчиното мляко. А тоя… Какво разбира той от оперативна работа? Какво разбира от вербуване? Нима той знае как да накара човека да се подчини и да не се дърпа много-много?

— Какво, ще се подмазваме на началството, така ли? — Стоянов не можа да скрие злобната си насмешка. — Още не си получил указанието и се втурваш да го изпълняваш, а?

Зеленин вдигна към него мрачен поглед. Това открай време беше загадка за Стоянов: как един човек с толкова обло румено лице, като че ли предназначено от самата природа за широка приветлива усмивка, съумява постоянно да изглежда мрачен, угрижен и сякаш взрян навътре в себе си. Зеленин запазваше тази си физиономия дори и тогава, когато беше в прекрасно настроение.

— Трябва да започнем да работим веднага — отвърна Зеленин спокойно, сякаш не бе забелязал злобната ирония на началника си. — Два дни не са толкова много, колкото ти се струва. Можеш да ми повярваш, през живота си съм правил десетки концепции — това е много трудоемка работа.

— Разправяй го на старата ми шапка! — избуча Стоянов, сядайки на стола срещу заместника си. — За половин час ще свършим всичко.

— Така ли смяташ? — Зеленин бързо събра своите книжа, сложи ги в папка и стана. — Тогава направи я. След два дни ще поставим на бюрото на Василий две концепции, едната ще е твоята, другата — моята.

— Сядай! — рязко нареди Стоянов. — Концепцията трябва да бъде една. Той сам го каза. Не ми се прави на обиден. Какво му хрумна сега да иска някаква си концепция? Прекрасно обучихме първия набор и без концепция. Просто взехме решение и го изпълнихме. Да не би ти да мътиш водата с твоите псевдонаучни измишльотини?

Зеленин мълчаливо седна и впери в него неразбиращ поглед.

— Добре де, хайде започвай, щом си такъв голям специалист по концепциите — умилостиви се началникът. — И най-напред ми намери решение как да избягваме грешките при подбора на нашите кандидати. А пък после ще си поговорим за самото обучение.

— Трябва да се започне с друго — възрази Зеленин, като отново отвори папката и извади своите схеми и бележки.

— С какво?

— С определяне на целта. Трябва добре да си изясним какво искаме да постигнем, какъв специалист искаме да получим като краен резултат. После да обмислим как да го подготвим, на какво и как да го научим. После да преценим какъв трябва да бъде човекът, за да може успешно да изкара курса, да се научи на всичко, на което ние искаме да го научим, а след завършването добре да поработи. И едва тогава трябва да мислим къде и как да намерим такъв човек. С други думи трябва да разработим три модела. Първият — модел на готовия специалист. В него влизат изброените необходими знания и умения, както и наличието на добра основа за легендата. Вторият — модел на обучаващия се или ако искаш — на курсанта. Тук трябва да имаме изброени изискванията към неговите психологически, физически и интелектуални характеристики, които ще му позволят успешно да завърши курса. И третият модел трябва да бъде модел на кандидата. След като с теб разработим тези три модела, ще започнем да мислим как да превръщаме първия модел във втория, а втория — в третия. С други думи ще изработим принципи на търсенето, на вербуването и на обучението. Ето така, Гриша, се създават концепции. Само така, а не другояче. А онова, което ти можеш да изготвиш за половин час, и за тоалетна хартия не става.

Стоянов с усилие потисна у себе си кипващата злоба. Той разбираше, че заместникът му е прав. Но никак не му се искаше да си го признае на глас. И работата дори не беше в това, че не му се искаше да се съгласи лично със Зеленин. Въпросът беше далеч по-сериозен. Двайсет и четири години беше отдал на практическа работа в криминалната милиция. Почти четвърт век. И през всичките тези години никой не бе се съмнявал, че науката е измишльотина, детски игрички за хора, които искат да носят пагони и да получават пари срещу това, но не искат да вършат мръсната, изнурителна и опасна за живота работа. Именно за такива синчета, зетчета и любовници беше измислена науката в системата на МВР, за тях специално бяха създадени топли местенца. Добре платени и приятни. Каква ти наука при ловенето на престъпници? Е, може би при експертите. Разните там химии, биологии и тем подобни, дето са полезни за експертизите. А всичко останало беше чиста измама и прах в очите в паузите от заплата до заплата.

И сега какво — да признае превъзходството и правотата на човек, който цял живот е търкал столове зад бюрото, съчинявайки научни измишльотини? А, не, за нищо на света!

За нищо на света ли? Ами Мамонтов и Паригин? Това са си очевидни провали, не можеш да ги скриеш в джоба си. Ще трябва да се съгласи и да съчинява заедно със Зеленин тая идиотска концепция. Може и за добро да се окаже. Зеленин, който не разбира от практика, определено ще измисли някакви глупости. Все пак първият набор беше проведен успешно, а той бе проведен, както бе предложил Стоянов. Нека сега опитат да проведат втория според вижданията на Зеленин. Веднага ще проличи кой е бил прав.

Глава 4.

Паригин имаше второ жилище, за което никой от познатите му не знаеше. Именно там закара премалялата от страх и плач вдовица на братовчед си — Лолита — и седемгодишния й син — Серьожа.

— Чий е този апартамент? — попита Лолита и учудено заразглежда оскъдно обзаведеното жилище, в което нямаше нищо, дори един предмет, свръх минимално необходимото.

— На един приятел — уклончиво отговори Паригин. — Можеш да бъдеш спокойна, тук никой няма да те безпокои. Само аз имам ключове. Стой си вкъщи и никъде не излизай.

— Ами продукти? Нали трябва да храня детето.

— Аз ще донеса всичко. И ще нощувам тук, за да не ви е страх.

Той отиде до магазина, напълни хладилника с храна, погали племенника си по тъмнорусата коса и тръгна по своите работи. Докато се занимаваше с Лолита, той през цялото време мислеше за сутрешните си посетители и накрая стигна до извода, че най-вероятно са били от милицията.

Паригин имаше основания да смята така. И то доста солидни. Наистина преди половин година, през юни, бе извършил убийство. И милицията никога нямаше да го докопа, ако не беше една нелепа случайност. Когато бягаше от местопрестъплението, той се подхлъзна на някаква гадост, разлята на тротоара, и падна. Падна лошо, навехна си крака и си нарани скулата. Веднага стана и продължи да бяга. Никой не го гонеше, никой не викаше: „Дръжте убиеца!“ Нямаше нищо такова. Паригин изобщо беше сигурен, че никой не го е видял, защото беше късна вечер, по улиците почти нямаше хора, а той бе стрелял в жертвата си в един вход. Пък и беше тъмно. Така че беше абсолютно сигурно, че никой не би могъл да види лицето му. Виж, навехнатият крак и разбитото лице бяха съвсем друго нещо. И за негов лош късмет да вземе да се намери някакво неспокойно татенце, което стърчало до прозореца да чака своята закъсняла дъщеря. Тъкмо той казал на милиционерите, че видял как долу спряла кола, неговият съсед Шепельов влязъл във входа, а буквално след няколко секунди от входа навън изтичал някакъв мъж, който се подхлъзнал и паднал, после станал, хванал се за бузата и отново затичал, но вече накуцвайки. Милиционерите проявиха завидна пъргавина и през следващите двайсет и четири часа из цяла Москва прибираха куцащи мъже с наранени лица. И Паригин се случи пред очите им, когато на другата сутрин отиваше на работа. Всъщност това беше цялата история. И най-умният един ден си намира майстора. Така си намери майстора и професионалният поръчков убиец Женя Паригин, който безпроблемно бе изпълнявал поръчки през последните трийсет години.

Беше започнал през шейсет и осма година, веднага щом се бе върнал от казармата. Изкара добра школа, имаше опитни учители. В онези години нямаше толкова много поръчки, и сравнение не можеше да става с днешно време, така че за цялата страна бяха нужни не повече от десетина изпълнители с висока квалификация. Тогава не обичаха неразкритите убийства, налагаше се поръчките да се маскират като аварии, отравяния, удавяния и тем подобни нещастни случаи. На Паригин се падаха по три-четири поръчки на година, а през останалото време Женя отначало учи в института по транспортно инженерство, после започна работа в автозавод И сега работеше там. При такова специфично „хоби“ е много по-добре в местоработата ти да те познават от дълги години, да те уважават и при нужда честно да се закълнат, че си идеал на почтеността и дисциплинираността. Никакви бели петна в биографията — още откак си дошъл от студентската скамейка, си отдал целия си живот на родното машиностроене. Добрата репутация, съчетана с доброто здраве, винаги много бе помагала на Паригин. Получеше ли поръчка, чиято подготовка и изпълнение изискваха излизане в работно време или дори да отсъства два-три дни, той никога не беше принуден да се занимава с поликлиники и болнични листове или да измисля лъжи за погребението на някоя далечна роднина. Достатъчно беше просто да се оплаче, че не се чувства добре — и началството веднага само му казваше да се прибере и да полежи два-три дни, за да не получи после усложнения. На никого и през ум не минаваше да заподозре Паригин в недобросъвестност и кръшкане от работа, защото той никога не злоупотребяваше с болнични листове. Веднъж годишно го тръшваше грип, от нищо друго не боледуваше сериозно и продължително. Не искаше да го освобождават и по семейни причини.

Когато го закараха в милицията — куцащ и с лепенки по скулата — и започнаха да го разпитват къде е бил снощи, с какво се е занимавал и кой може да потвърди думите му, Паригин веднага разбра, че милиционерите са привикали десетки като него, ако не и стотици. И просто нямат възможност да се занимават с всекиго подробно. Подборът на кандидати за заподозрени ще мине по старата позната схема. На първо място — неработещите никъде, хората без постоянен източник на доходи, без московско жителство, осъждани или просто такива, които са си имали работа с милицията. Евгений не спадаше към никоя от тези категории. Приличен човек, инженер в автозавод, ветеран, може да се каже — работил двайсет години на едно и също място, кореняк московчанин, не злоупотребява с алкохол. А пък за алибито си той се беше погрижил, никога не изпълняваше поръчка, без предварително да си осигури алиби.

Пуснаха го доста бързо. Вярно, че после го викаха още на два пъти, но във въпросите на криминалистите не се бе появило нищо принципно ново. И Паригин тогава си помисли, че му се е разминало.

Но какво бе станало сега? Отговорът беше прост. Поне той така си мислеше. Убийството е останало неразкрито, криминалистите са продължили да работят по него и някъде е изскочила опасна за Паригин информация. Всичко може да се е случило… Някой е изтърсил нещо, пропял е… Знае ли човек! И ченгетата, за да не губят време и сили за грижливо разследване и проверка, са решили да използват силова хватка. Уж са обикновени бандити. Защото така ще свършат работата по-лесно, пък и по-бързо. Може и информацията им да е слабичка, със сигурност нищо не знаят, но защо да не опитат? Там, в милицията, Паригин се бе държал кротко, спокойно, интелигентно, не бе допускал никакви хулигански изблици, камо ли пък да демонстрира физическа сила. Разбира се, беше създал за себе си впечатлението, че ако е виновен, ще си признае след най-дребния натиск. Може на „Петровка“ да се е сменило началството, да е настояло работата по неразкритите убийства да стане по-интензивна и сега детективите да са подбрали всички куцащи мъже, които бяха задържали навремето. Той, Паригин, не беше единственият такъв. Беше просто поредният. Един от многото.

Ако е така — прекрасно! Те няма да го потърсят повече. И нямат никаква информация. Тръгнаха си от него, ще отидат при друг.

Но ако не е така… Ако не е така — тогава лошо. Има два варианта: или някой наистина е пропял, станал е предател и е дал информация за Паригин, или това не са били никакви ченгета, а хора от онези, другите. От лагера на възложителите и техните приятелчета. Незнайно защо им е потрябвал Паригин заедно с неговото признание. Защо — това е друг въпрос, но и без това е ясно, че отговорът никак не е приятен. Сигурно не беше случайно, че последната му поръчка се провали. Уж вече се бяха разбрали за всичко, а после изведнъж — „извинявайте, не стана нужда“. Конкуренция, мамицата му! Предлагането превишава търсенето. Защо да плащат много на квалифициран професионалист, когато могат да получат същото, като прибегнат до услугите на някой глупак дилетант, който взема много по-евтино. Да, но Паригин не е кой да е, не е обикновен изпълнител. Той има и опит, и репутация. И системата за връзка с него е сложна, защитена срещу случайности, работила е безотказно дълги години. Нито един възложител не знае името му, камо ли адреса. Така че ако това беше тяхна работа, те щяха да го извикат на среща. Тези, които дойдоха в дома му, може да са били само ченгета. Нали те имат адреса му, същия, който е в паспорта му и на който той живее в действителност. Излиза, че последната поръчка не е била никаква поръчка, а прах в очите, димна завеса. Не им е трябвало да премахват никого. Искали са да осъществят връзка с Паригин, за да го проследят. Само така може да са научили официалния му адрес. Явно нещо се мъти около него. Да е ядосал някого? Да е свършил работата си не точно както трябва?

Който е осведомен, той е въоръжен, реши Евгений. И преди всичко трябва да научи кои бяха хората, които дойдоха у него — и дали са идвали само у него. За целта трябваше да проследи онзи оперативник от „Петровка“, който се бе занимавал с него, и да го следи няколко дни, да види какви са контактите му. Ако близо до този оперативник се мерне някой от тримата, дето идваха, да започне да следи него и да разбере дали те ходят със своята видеокамера и при други хора. Ако ходят, значи всичко е наред, действат напосоки, пробват всички тогавашни задържани — може някой да се издаде. Ако не ходят, значи имат информация само за Паригин. А пък ако около оперативника не се появи никой от въпросната троица, тогава ще трябва да се заеме с възложителите.

* * *

Миша Доценко изслушваше вече сигурно петнайсетата сърцераздирателна история за печалната съдба на спортистите. За да се добере до тази осведомена и готова на продължителни разговори дамичка, бе принуден да си изгуби два дни. Повечето спортни функционери, както е известно, са мъже, а на мъжете не е присъщо да се интересуват от чужди съдби. Те не се интересуваха и от високия симпатичен журналист. Ето защо прехвърляха Миша от кабинет на кабинет, от етаж на етаж, като му препоръчваха да се види и поговори с Иван Петрович или Пьотър Иванович, който пък изпращаше журналиста при някого другиго. Но Миша бе богато възнаграден за митарствата си, когато най-сетне уцели тази забележителна във всяко отношение дама, която цял живот бе събирала слухове и клюки и с удоволствие ги преразказваше. Лошото беше само, че нито една от разказаните от нея истории засега не вършеше работа на Миша. Но той не губеше надежда.

— … съвсем се пропи. А напиеше ли се, започваше да бие жена си. Ами то неговото сила ли е, чудо ли, можете да си представите, а тя е гимнастичка — слабичка, лекичка, с пръст да я бутнеш, ще падне. Колко пъти му казвахме: Витя, не я закачай, да не стане някоя голяма беля. Къде ти! Веднъж толкова се напил, че я изхвърлил от стаята през балкона направо на улицата. Сега е в затвора. — Тя жално въздъхна. — Добре че нямаха деца. Защото представяте ли си какво щеше да стане? Майката загинала, бащата — в затвора. С други се случваше точно така…

Доценко разбра, че сега ще чуе поредната, шестнайсета история, но тя пак ще бъде за мъж. А на него му трябва жена. Баскетболистка с осакатена психика. Трябваше да поведе разговорливата дама към интересуващата го тема леко, предпазливо, така че в никакъв случай да не я обиди.

— А защо жена му е търпяла всичко това? — попита Миша.

— Толкова слабохарактерна ли е била?

— Какво говорите, Михаил Александрович, може ли спортистка да бъде слабохарактерна? Спортистките имат желязна воля. Но всичко е насочено към спорта. Разбирате ли какво искам да кажа? От дете спортистката е свикнала да се подчинява, да се насилва да върши неща, които не й се иска да върши, защото вижда целта пред себе си. Да стане първа, да стане най-добрата. Олимпийска шампионка. И тя полага на този олтар целия свой запас от душевни сили. Още повече че няма друга цел, която по притегателна сила да съперничи на стремежа й да стане първа. А всичко останало й изглежда несъществено, маловажно и й е жал да хаби силите си за него.

Е, най-сетне, с удовлетворение си помисли Доценко, изминахме половината път, вече говорим за жени спортистки. Сега плавно преминаваме към баскетбола.

— Кажете, а жените баскетболистки също ли имат проблеми в семейния живот? Или това се случва предимно с мъжете?

— О, какво говорите! — Дамата плесна с ръце. — Нашите момичета изобщо вечно имат проблеми в любовта. Та нали са високи! Едно високо момче няма проблеми да си намери съпруга, за него всяка подхожда, стига да я обича. А момичетата какво да правят? Те имат един изход: да си търсят съпруг сред своите колеги баскетболистите. А нашите момчета не обичат високи момичета, ето къде е парадоксът. На, допреди малко ви разказвах за Витя, дето изхвърли жена си — гимнастичката — от прозореца. Помислете си само: гимнастичка! На ръст тя е метър и половина с шапката. Така става постоянно. Двуметровите дангалаци са луди по миниатюрните женички. А какво да правят двуметровите момичета?

— Ама всички ли са двуметрови? — недоверчиво присви очи Доценко.

— Е, не, казах го само образно… — Дамата се засмя и моментално се подмлади с десетина години. — Средно метър и деветдесет. Но и това не е малко, съгласете се. Има и прекалено големи — над два метра, но това се случва изключително рядко.

— И как се омъжват?

— Различно. Между другото радват се на значителен успех сред по-ниски от тях мъже. Онези, които успяват да не обръщат внимание на разликата в ръста, напълно успешно създават семейства. Но това, разбира се, не се удава на всички. Много от тях се страхуват, че ще изглеждат смешни до дребен мъж. Гледат да си намерят висок, а високите, както вече ви казах, харесват миньончета. С една дума — затворен кръг.

— Кажете: а характерът на момичетата не се ли разваля от това? — невинно се поинтересува Миша.

— О, разваля се и още как! Не на всички, разбира се. Но ако наше момиче си е втълпило, че на всяка цена трябва да се омъжи, защото инак ще е непълноценно, става лошо. Съперничество, ревност, случва се дори да се стига до сбивания.

До сбивания. Става по-топло… Коя ли баскетболистка се е оказала толкова агресивна?

— Наистина ли до сбивания? — Доценко изписа на лицето си недоверие, смесено с изумление.

— Представете си — да. И примерите са доста. Да вземем, да речем, Мариночка Тихвинская… Само че после, когато си подготвяте статията, няма да пишете имената, нали?

— Разбира се — обеща Миша. — Имена не са и нужни за моята статия. Засега само събирам фактически материал, а въз основа на него после ще правя анализи, ще обобщавам и ще извличам закономерности. Та какво казахте за Тихвинская? Тя ли беше, която спечели решаващата точка на мача с кубинките?

— Да, да, същата. А вие гледате ли баскетбол?

— Рядко — призна Миша. — Но точно този мач гледах.

— Та така де. Мариночка излизаше с едно момче, не от нашите, а от телевизията. Май беше оператор. Запознали се по време на излъчване на мач. Хубаво едно момче, много високо, беше дори по-високо от нея. Марина събрала момичетата от отбора си на рождения си ден, та и това момче дошло естествено. То се знае — момичетата му се нахвърлили. Не в прекия смисъл, а в преносния. Флиртували с него, правели му комплименти. С една дума — опитали се да й го отнемат. Коя на шега, коя насериозно го харесала, нали разбирате, такъв ценен екземпляр… Едно момиче особено много се стараело, вкопчило се в него, непрекъснато го канело на танц, все гледало да се уединят двамата в кухнята или пък да излязат на стълбищната площадка. Мариночка се вбесила и я сграбчила за косата. Онази не й останала длъжна, с една дума — сбили се. Момичетата, които видели това, после разправяха, че Маринка била направо като невменяема. Бяла като платно, а очите й святкали, нищо не чувала. Сякаш дяволът се вселил в нея. А после, когато всичко свършило, казала, че нищо не помни. Дори се учудвала, че е започнала това сбиване. Изобщо не си спомняла, представяте ли си?

Доценко си представяше това. Било е класическа картина на афект. Значи на тази Тихвинская не всичко й е наред с психиката.

— За пръв път ли се е случило нещо такова? Или и по-рано го е правила?

— Казват, че за пръв път. Но пък после се повторило още няколко пъти. Именно затова я и дисквалифицираха.

Е, това вече ставаше горещо. Хайде, хайде, мислено пришпорваше събеседничката си Доценко, не спирай, продължавай да разказваш за агресивната спортистка, която лесно се афектира. Трябваше да подаде поощрителна реплика:

— Сериозно? Нима заради сбиване?

— Именно. По време на мач се нахвърлила върху спортистка от другия отбор, която нещо ядосала Марина. И започнала да я бие. Сцената била ужасна. Едвам ги разтървали. Дотичал лекарят, веднага отвел Маринка, бил й някаква инжекция. А тя отново нищо не помнела. Когато я извикали пред комисия, толкова плакала! Извинявайте, казала, не помня, нищо не мога да направя, не мога да се владея.

— И какво? Изгониха я от отбора, така ли?

— Изгониха я — кимна дамата. — Мигар може да оставят такъв човек? Та това е буре с барут. Всеки момент може да избухне, да провали мача, да осакати някого. Макар че беше ужасно жалко, защото тя беше прекрасна спортистка.

— И какво стана с нея после? Как продължи животът й?

— Ами знаете ли, Михаил Александрович, има една вярна приказка: всяко зло за добро. Тя беше принудена да напусне спорта, вярно, но се намери някаква фирма — английска ли беше, канадска ли, — специализирана в производство на дрехи с нестандартни размери. Например за много дебели хора или за много високи. За тях измислят специални модели. А Мариночка е красавица, нали и вие сте я виждали по телевизията! Та те я взеха на работа. Така че тя сега процъфтява в чужбина.

Край. А всичко беше толкова хубаво… Но Марина Тихвинская не е нашият човек. Тя е в чужбина и е напълно доволна от живота.

— А случват ли се опити за самоубийство сред спортистите? — попита Миша с надеждата да получи в отговор още някоя история.

— Рядко — авторитетно заяви дамата. — Кога хората искат да се самоубият? Когато смятат, че животът им е провал, не са успели в нищо, всичко е било напразно и те не са нужни на никого. Спортистите обикновено не изпадат в депресия заради нещастна любов, защото, както вече ви казах, за тях успехът в спорта е най-важното. Всичко останало има къде-къде по-малко значение. Вярно, когато дойде една определена възраст, се случва… Но обикновено човек първо напуска спорта. Започва да си урежда живота, става треньор или педагог, намира си някакво друго занятие. Опитва се да се адаптира към новия живот. И едва после, ако нищо не излиза, може да изпадне в депресия. Но обикновено това води до пиянство, а не до самоубийства. Не, не че не се случва, дума да няма. Анечка Лазарева например на два пъти опита да се отрови, когато престана да играе.

— И нея ли я изгониха от отбора?

— Не, просто възрастта… Тя сама напусна. Но някак си животът й не се уреждаше. Аня много искаше да се омъжи. Знаете ли, това дори изглеждаше неприлично. Момичетата й се подиграваха. Тя беше някак… старомодна ли да го кажа… Смяташе, че ако един мъж е преспал с нея, значи има сериозни намерения. И ужасно се разстройваше, когато се оказваше, че не е така, че след два дни той вече я е забравил. Не умееше да бъде горда, моментално се влюбваше, следваше любимия си като кученце, не го оставяше нито за миг, изпълняваше всяко негово желание. Започваше да им прави подаръци, да ги кани у дома си, за да ги запознае с родителите си. Естествено момчетата бягаха от нея. За тях да преспят с момиче по време на лагер-сбор е нещо най-обикновено, там постоянно се създават кратковременни връзки и никой не си ги слага на сърце. А Анечка гледаше на всеки знак на внимание, дори на най-незначителния, като на предложение за брак. Покани я някое момче да танцуват, а тя вече си мечтае как той ще я ухажва и каква любов ще изживеят двамата чак до деня на сватбата. При това не се правеше на недостъпна, лесно стигаше до леглото, тоест в този смисъл беше съвсем съвременно момиче. Обаче каква мечтателка! Наивна, романтична, трогателна мечтателка. Но все пак, докато играеше, спортът беше за нея на първо място. А когато трябваше да напусне, тогава вече любовните й проблеми придобиха гигантски размери. Мисля, че тя дори малко откачи на тази тема.

— Защо си го мислите? Да не би да се държеше странно?

— Ами някак… да, може да се каже — странно. И изобщо стана странна. Виждам я понякога, живеем близо до една и съща метростанция. Отначало винаги на драго сърце се спираше да си побъбрим, а сега се прави, че не ме е видяла. Защо? Да не съм й сторила нещо лошо? Нали не съм виновна, че трябваше да напусне спорта? Това рано или късно става с всички.

— Може да е свързано с опитите й да се самоубие? — предположи Михаил. — Знаете ли, някои хора обичат да разказват за това, излагат трагедията си на показ и очакват да получат съчувствие, докато други много се стесняват и започват да избягват общуването с хора, които знаят за техния опит за самоубийство. Казвам ви го като специалист.

Известно време разговорът тъпка на едно място върху тясно психиатрични проблеми. Осведомената за личния живот на баскетболистите дама беше пълен профан в психиатрията и подготовката на Миша, която той бе получил в курса по съдебна психиатрия при милиционерската школа, бе напълно достатъчна, за да й замотае главата и да й създаде илюзията, че разговаря със специалист. След това Михаил успя с лекота да се изплъзне от безинтересната за него тема и отново да се върне към обсъждането на бившата спортистка Анна Лазарева. И колкото повече я обсъждаха, толкова повече той се убеждаваше, че на тази Лазарева трябва да се отдели повече внимание.

* * *

Паригин намери лесно оперативника, който бе разговарял с него през лятото. Спомни си дори името му — Михаил Александрович. Хубаво е, че държавните служители са длъжни да ходят на работа и тази работа се намира пред очите на хората, в самия център на Москва. Стой и чакай, доколкото ти стига търпението, и човекът, който ти трябва, непременно рано или късно ще дойде.

Симпатичното чернооко младо момче на име Михаил Александрович естествено дойде, което много зарадва Паригин. Значи не е напуснал, още работи тук. Ако беше напуснал или се беше преместил в друг отдел, работата щеше значително да се усложни. Иди после, че разбери кой сега се занимава с убийството на Шепельов. Но слава богу, Михаил Александрович беше налице и Паригин можеше да пристъпи към осъществяването на замисленото.

Първият ден на наблюдението не даде нищо интересно. Михаил излезе от службата си около един часа по обед и отиде на някакво странно място, за да остане там почти до седем вечерта. Вярно, на сградата, в която той влезе, имаше табела, оповестяваща гражданите, че тук се намира Федерацията по баскетбол, но Паригин беше сигурен, че това е измама. Какво ще търси криминалист сред баскетболистите? Най-малко — убиеца на гражданина Шепельов.

Паригин изпрати оперативника чак до дома му, а на другата сутрин го посрещна там, след като бе заел поста си още в седем часа. Този път Михаил отиде първо на „Петровка“, след което замина за другия край на града, в Орехово-Борисово, на улица „Ясенева“. Там остана кратко време и отново повлече подире си Евгений из целия град. Никой от тримата странни гости на Паригин така и не се мерна пред очите му.

Но Паригин не бързаше. Той знаеше, че понякога се налага да чакаш много дълго, а късметът спохожда само онези, които умеят да бъдат търпеливи. „Днес трябва да прескоча до поликлиниката, да продължа болничните си“ — помисли си той, когато се прибираше късно вечерта във второто си жилище — при Лолита и племенника си.

* * *

Докато разговаряха, госпожата от Федерацията по баскетбол неволно подсказа на Миша Доценко, че най-сигурният начин да се сближи с Анна Лазарева е да я ухажва. Той намери бившата баскетболистка в района на метростанция „Профсъюзна“, където тя продаваше на сергия вестници и списания. Отдалече жената се стори на Михаил дори ниска, но когато приближи, той видя, че Анна не стои, а седи на сгъваем стол. Далеч не беше красавица, имаше неправилни черти на лицето, носът й бе почервенял от студа, а разсеяната й физиономия никак не помагаше на желанието да се запознаеш с нея.

— Добър ден — весело поздрави Доценко. — Госпожице, кажете ми какво ще чета за из път?

Анна вдигна към него неразбиращ и някак сънлив поглед.

— Какво?

— Казвам, че ме чака дълъг път. Какво да си купя за четене?

— Изберете си — равнодушно отговори тя, — всичко е пред вас.

— А кое е интересно? Хайде посъветвайте ме, нали по-добре от мен познавате тези издания. Защото ще взема да си купя за двайсет хиляди ей този полиграфически шедьовър — Миша напосоки бучна с пръст ярката корица на опакования в полиетилен „Плейбой“, — а в него няма какво да прочете човек, пълен е само с реклами.

Устните на момичето трепнаха в едва забележима усмивка.

— А, не е реклама, пълно е с голи хубавици, вие, мъжете, харесвате това. Вземете си го.

— Какво приказвате! — Той изигра възмутено негодувание. — Приличам ли ви на човек, на когото това може да хареса? Не, на мен ми трябва нещо сериозно, над което мога да помисля. Има например едно прекрасно списание, казва се „Наука и живот“. Имате ли го?

— Не го получавам. Вземете „Съвършено секретно“, там има интересни статии. Ще се намери и над какво да помислите.

— Добре, ще го взема. — Той бръкна за портфейла си, като същевременно разглеждаше сергията. — А какви са тези книжки там, в края?

— Тези ли? Любовни романи. Това няма да ви е интересно.

— Защо мислите така?

— Ами мъжете никога не ги купуват. Това е четиво за жени.

— Глупости! — решително каза Михаил. — На света няма нищо по-важно и по-интересно от любовта във всичките й прояви. Аз с удоволствие чета любовни романи, разбира се, ако са добре написани. Вие самата чели ли сте ги?

— Тези ли? Разбира се. Нали седя тук по цял ден. Чета всичко, което ми докарат за продажба.

— Изберете ми, ако обичате, по свой вкус.

— Ами ако не ви хареса?

— Не може да бъде. Сигурен съм, че имате добър вкус.

Анна се пресегна към края на сергията и извади две книжки джобен формат с ярки корици.

— Вижте тези. Те са най-приличните. Ама наистина ли ги купувате за себе си, а не за жена си?

— Мила госпожице, още не съм женен. Сигурно защото чета прекалено много любовни романи — обаятелно се усмихна Миша, като се стараеше да говори бавно, та нито една произнесена от него дума да не убегне на продавачката на вестници и списания. — Отровил съм се с представи за щастлива любов и си търся точно такава. А нея я няма и няма.

— Виж ти! — Лицето на Аня придобиваше все по-осмислен израз. — Толкова красив младеж и да не е женен. Това не може да бъде.

— Господи, госпожице… Извинете, но как се казвате?

— Аня.

— Аз съм Миша. Та ето какво, Анечка, кой ви е казал, че красотата е гаранция за успех в любовта? Погледнете мен, аз съм жив пример, че това не е истина. В любовта са щастливи не онези, които изглеждат добре, а онези, които умеят да обичат. Съгласна ли сте? Готов съм да се обзаложа, че го знаете не по-зле от мен. Очите ви издават.

— Как така?

— Ами така. По очите ви личи, че много сте страдали от несподелена любов. И това ви е направило спокойна и мъдра. Отгатнах ли?

— Госпожице — намеси се застаналата наблизо жена, която беше тук отдавна и досега търпеливо бе чакала продавачката да й обърне внимание; явно търпението й бе свършило, — дайте ми „Домашен дух“ и „Вестник за жената“. Докога сте способна да бъбрите, божичко!

— Извинявайте. Ето, заповядайте.

Анна бързо извади списанието и вестника, отброи рестото. Доценко разбра, че момичето се страхува да не би той да си тръгне, докато то се занимава с купувачката. Ех, да знаеше, че той няма никакво намерение да си тръгне, преди да й определи среща!

— Не премръзвате ли, като стоите цял ден на студа? — попита я със съчувствие. — Защо не се поразтъпчете, не поскачате?

— Нищо ми няма, наред съм. — Усмивката на момичето вече не беше боязлива. — Вярно, студено е, но се търпи.

Михаил разбра, че в ежедневието тя се притеснява от ръста си, затова не става, особено сега, когато разговаря с него.

— Искате ли да ви донеса горещо кафе? Тук наблизо се продава, в павилиончето. И аз ще пийна, не мога да пия кафе, ако не съм в приятна компания.

— Благодаря ви. — Тя бръкна в джоба си за пари.

— Моля ви се — спря я Михаил, — недейте! Веднага се връщам.

След три минути той отново стоеше до сергията с вестниците и подаваше на Анна картонената чашка с не твърде горещо кафе и увития в салфетка сандвич със салам.

— Чакате ли някого? — попита тя и в гласа й прозвуча такава безнадеждност, че сърцето му се сви.

— Не! — отговори той колкото може по-изненадано. — Защо си помислихте, че чакам някого?

— Така. — Тя сви рамене и отпи голяма глътка от кафето. — Просто си помислих, че човек, който е тръгнал по работа, не би си губил толкова време напразно и не би поил непознато момиче с кафе за своя сметка.

— Е, първо, с момичето вече се познаваме, щом му знам името, а то — моето.

— И второ?

— Второ, много рядко се случва случайно подхванат разговор с непознат човек изведнъж да се окаже интересен. Така че случи ли се това, то не бива да се пренебрегва. Заради такова нещо човек може и работата си да поотложи. Тоест вярвайте ми — никого не чакам тук.

— Ама наистина ли ви е интересно да разговаряте с мен?

— Наистина. Честен кръст, да не мръдна оттук — шеговито се закле Миша и закачливо й намигна. — Вярно, бяхте права донякъде — наистина бях тръгнал по работа. Трябва да пътувам до другия край на Москва, до станция „Алтуфиево“, затова исках да си купя нещо за четене в метрото. И сега за нас с вас има само два варианта.

— Какви?

— Първият: изпускам важна делова среща и продължавам да си бъбря с вас. След което шефът ми одира кожата без упойка, като ми причинява ужасни страдания. И вторият: отивам на тази среща, защото наистина е важна, но все пак с вас си продължаваме разговора. И вие, Анечка, трябва да ми кажете — къде и кога.

Той знаеше, че действа грубо, примитивно, прекалено напористо, но времето го притискаше. И без това беше загубил два дни, докато научи името на баскетболистка със странности в психиката.

Анна го погледна замислено, после рязко се изправи от столчето си. Наистина беше височка дори за Доценко, чийто ръст беше метър и осемдесет и девет, но не толкова, че това да изглежда смешно. Нещо повече — за по-голямата част от хората, които бяха на ръст под метър и осемдесет, те изглеждаха на практика еднакво.

— Все още ли искате да продължим разговора си? — попита тя неочаквано ядно.

Агресията избухна у нея внезапно, на пръв поглед нищо не я предвещаваше. Допреди миг бе седяла, леко прегърбена, на своето неудобно ниско столче, бе отхапвала от сандвича и бе отпивала от кафето, като се бе усмихвала плахо на Миша, страхувайки се, че той ей сега ще се обърне и ще си тръгне, и не щеш ли, гласът й изведнъж стана напрегнат, устните — тънки, очите засвяткаха, а зачервените от студа бузи дори пребледняха.

— Ръста си ли имате предвид? Ами и аз не съм малък. Разликата помежду ни е най-много пет сантиметра. Покажете ми ботушките си. Ами ето, знаех си — на платформа са. Значи всъщност разликата ни е още по-малка. И изобщо, Анечка, аз не разбирам какво общо има тук ръстът ви. Честно казано, мен повече ме интересува душата. Защо се ядосахте? Да не ви обидих с нещо?

Тя не отговори, мълчаливо си седна на стола и започна да брои вестниците в един голям кашон. По това как се тресяха пръстите й Доценко разбра, че Аня е силно развълнувана и се мъчи да се овладее.

— В колко часа приключвате работа?

— Към седем. Понякога в осем. Когато дойде колата — отговори тя с безизразен тон, без да повдигне глава.

— Ако се върна в седем, ще ви заваря ли тук?

— Ке знам. Може би.

— Тогава ще се върна в шест — весело обеща Доценко. — Само ми обещайте, че докато се върна, ядът ви към мен ще е минал. Колко ви дължа за вестника и двете книжки?

— Шестнайсет и петстотин — тихо каза Анна.

Доценко плати, пъхна в дипломатическото си куфарче купената книжнина и слезе в метрото.

* * *

На „Профсъюзна“ той се върна в шест и половина. Известно време постоя настрани и наблюдава Лазарева. Момичето често поглеждаше часовника си и всеки път лицето й все повече помрачняваше. В един момент на Миша му се стори, че тя ей сега ще се разплаче, тогава разбра, че става неприлично да се бави повече. Купи от най-близкия павилион хубава бяла роза с дълга дръжка и приближи до Анна.

— Добър вечер, Анечка! Забравихте ли ме вече?

Лицето й разцъфна от такава радост, че Миша се почувства неловко. Очевидно всичко, което му бе разказала служителката от Федерацията по баскетбол, беше истина. Аня Лазарева наистина беше готова да види у всеки мъж, удостоил я с вниманието си, романтичен ухажор и дори кандидат за женитба. А пък ако този мъж беше висок и красив…

— Това е за вас. — Той й подаде розата. — Страх ме е само, че цветето ще измръзне, докато с вас си приказваме за превратностите на любовта. Продайте ми два вестника, ще го опаковам. Ще го загърна в няколко пласта, все пак на горката розичка ще й бъде по-топло. Кога ще дойдат вашите освободители?

— Моите какви? — не разбра Аня.

— Онези, които трябва да ви освободят от тази разноцветна преса и да ви пуснат да се приберете.

— Не знам. Сигурно скоро. А вие бързате ли?

— Не. Заникъде не бързам, свърших всичките си работи и дойдох да ви изпратя след работа, където кажете. Надявам се, че не живеете в съседния блок?

— В Орехово-Борисово. Далече е. Двайсет минути пеша след метрото.

— Не е далече, Анечка, това е прекрасно. Чака ли ви някой вкъщи?

— Само родителите ми.

— Тогава ви каня да вечеряме. На топло е по-приятно да се разговаря. Съгласна ли сте?

— Не съм облечена за вечеря.

— Аз ви каня вкъщи. Така че дрехите нямат значение.

— Не знам… Толкова е неочаквано.

Зад гърба на Анна спря малък пикап, от който слязоха двама едри младежи.

— Анче-цветче, събирай стоката! — извика един от тях.

Доценко се дръпна настрана, за да не се пречка. Наблюдаваше Анна Лазарева и се опитваше да намери признаци на психическа неуравновесеност. Излишна рязкост или, напротив, необяснима забавеност на движенията, неадекватна реакция на репликите на околните, внезапен гняв, немотивиран истеричен смях и много други неща биха могли да послужат като сигнал на Михаил, че на това момиче не всичко му е наред. Засега не се забелязваше нищо подобно. Но нали по време на първия им разговор имаше един пристъп на внезапно озлобление? Имаше и тресящи се ръце, и безуспешни опити за овладяване на вълнението. Имаше го всичко това. Никой не би го отрекъл.

* * *

До блока, където живееше Михаил, пътуването от „Профсъюзна“ беше неудобно, трябваше да направят две прехвърляния с метрото. През целия път Анна бе мълчалива, при всяка възможност гледаше да седне, вероятно за да не бие на очи с ръста си, вървеше прегърбена и не вадеше ръцете си от джобовете. Едва когато престъпи прага на жилището на новия си познат, се отпусна и поизправи снага.

— Толкова съм намръзнала цял ден, че дори ме е страх да се съблека — призна тя. — Всяка вечер имам чувството, че вече никога няма да се стопля.

— Тук, при мен, е топло — забеляза Доценко, като мислено се поздрави, че сутринта на излизане не бе отворил малкото прозорче за проветряване. Сега в жилището беше не просто топло, а направо задушно, той не понасяше това, но за Аня сигурно щеше да е добре дошло.

— Съвсем сам ли живеете? — попита тя.

— Живея с майка си, но сега тя е в болница.

— Нещо сериозно ли? — В гласа на Аня прозвуча искрено съчувствие.

— Не, просто се отвори възможност да я вземат в добра клиника за общо укрепване на организма, да й бият витаминчета, да й направят някои процедури. Събличайте се, Анечка, и да вървим в кухнята. Не съм добър кулинар, така че ще сготвим вечерята заедно, а ако не стане вкусна, мъжествено ще си я изядем двамата.

Анна бавно, сякаш с нежелание, разкопча дългото си, почти до коленете ватирано яке, свали плетената си шапчица и ботушите с платформата. Сега изглеждаше съвсем различна от преди, когато седеше — нещастна и премръзнала, с червен нос — над своите вестници и списания. Под якето носеше красив синьо-зелен пуловер, а дънките, изопнати върху невероятно дългите мускулести крака, бяха модерни и явно нови. Нещо повече — когато изчезна плетената шапчица, която покриваше главата и ушите й, се оказа, че Анна Лазарева има гъста и лъскава тъмноруса коса, а на работа — дори такава безинтересна като нейната — ходи с обеци. Разбира се, не диамантени, но красиви, дълги и сребърни, с инкрустирани синьо-зелени камъчета, в тон с пуловера. Да, бившата баскетболистка безспорно не беше красавица, но нямаше съмнение, че се грижи за себе си. Интересно би било да се разгледат ръцете й, мислеше си Доценко, докато водеше гостенката към кухнята и вадеше от хладилника продуктите, от които трябваше да приготвят вечерята.

— Чудя се как ли да си разпределим работата с вас, Анечка — каза той, като разглеждаше подредените на масата чинии и пакети. — Сигурно имате маникюр? Я си покажете ръцете.

Аня послушно му подаде ръцете си. Доценко нежно взе пръстите й и внимателно ги заразглежда. Каменская му беше казала, че на шията на първата жертва на удушвача е имало следи от нокти, а при останалите вече не е имало такива следи, тоест след първото убийство маниакът си е изрязал ноктите. Нещо не се връзваше… Ноктите на Лазарева бяха дълги и добре поддържани. Впрочем това още нищо не означаваше. Изкуствени нокти се продаваха във всички магазини. Така че преди всичко трябваше да разбере дали тези нокти са нейните или изкуствени. Ако са нейните — дали израстват бързо.

— Красиви ръце имате! — каза възхитено. — Сигурно е трудно с такива ръце да се върши домакинска работа, нали?

— Никак не е трудно — усмихна се Аня. — Вкъщи правя всичко, освен готвенето. Не ме бива да готвя. Инак и пера, и чистя.

— И колко време е нужно, за да израснат такива красиви нокти? — невинно се поинтересува Миша.

— Горе-долу три месеца. Миша, обещахте ми вечеря, а се занимавате с ръцете ми.

— Ох, извинявайте! — Михаил се престори, че се е сепнал.

— Когато видя нещо необикновено, всичко друго забравям. Та така, Анечка, предлагам ви да си изберете от следните видове работа: белене на картофи, начукване на месото, рязане на зеленчуците за салатата. Какво предпочитате?

— Ами дайте ми нещо по-простичко. — Тя се усмихна виновно. — Нали честно си признах, че почти никак не умея да готвя. Хайде аз да беля картофите, поне нищо няма да разваля.

— Става. Ето ви престилка, ето ви нож, ето ви тенджера, а картофите са в ето тази торба.

Анна застана до мивката и започна работа, а през това време Миша се зае с месото, като се опитваше да си спомни в каква последователност вършеше тези неща майка му.

— Аня, ами как е станало така, че не сте се научили да готвите? — попита той, докато режеше месото на дебели пържоли. — Да не би майка ви да ви е освободила от цялата домакинска работа?

— Не, какво говорите, нали ви казах, че върша всичко вкъщи. Просто нямам тези способности по рождение. Старая се, но нищо не излиза. Ту няма да посоля достатъчно, ту ще сложа прекалено много пипер, ту ще оставя месото недопечено. Вероятно е нужен някакъв усет, а аз го нямам. Така казва майка ми.

— Не, Аня, работата не е в липса на усет по рождение, а в любовта. Казвам ви го, защото съм сигурен. Докато живеете с майка си, усетът ви спи, защото майка ви при всяко положение ще сготви нещо. А когато бъдете изправена пред необходимостта да нахраните любимия си мъж, и то да го нахраните вкусно, та да не се разочарова от вас, а освен вас — няма кой да сготви, тогава ще видите, че ще успеете. Вътрешните ресурси веднага се мобилизират и всичко, което дотогава е спяло у вас, ще се събуди и ще се активизира.

— Мислите ли? — Тя остави картофите и се обърна към Миша.

— Сигурен съм.

— И трябва непременно да обичам този мъж, инак нищо няма да излезе, така ли?

— Достатъчно е да го харесвате. Важното е да не искате да го разочаровате.

— Значи ако се опитам да направя вечеря за вас, непременно ще успея?

Да, дамата от федерацията никак не бе преувеличила, когато му разказваше за Анна Лазарева. Момичето вече беше готово да пристъпи към изясняване на отношенията и към раздаване на авансите за в бъдеще. Сега щеше да се вкопчи в Миша и да започне да си проси намеци за душевна близост и готовност отношенията им да се развиват. Добре де, какво да се прави, ще трябва да поддържа играта, нали сам я започна!

— Защо, аз харесвам ли ви? — попита той.

— Харесвате ми. Иначе нямаше да ви дойда на гости.

— Тогава напред, Анечка! Аз се самоотстранявам от кулинарния процес, за да не нарушавам чистотата на експеримента. Ще опитаме ли?

— Наистина ли ще рискувате? — закачливо се усмихна Аня.

— Ами ако съм ви излъгала и изобщо не ми харесвате? Тогава продуктите ви ще бъдат похабени, защото няма да можете да ядете това, което аз ще ви сготвя.

— Ще рискувам, защо не! Тъй като и мен не ме бива в готвенето, по-лошо няма да стане. Обаче представете си, че теорията ми е вярна? Тогава имам шанс да си направя пир по средата на работната седмица.

— Ами добре тогава… Обичам храбрите мъже.

Тя отново се зае с картофите. Миша седна до кухненската маса и започна внимателно да я наблюдава, като от време на време избъбряше по нещо банално до автоматизъм относно любовните романи. Мъж, който добре познава и с удоволствие чете такъв род литература, е огромна рядкост и Доценко след дълги размисли си избра именно такова хоби, макар че от любовните романи му се гадеше. Но жените се хващаха на тази въдица, дето се казва, от раз. Хващаха се дори онези, които не обичаха и не четяха такива романи. Хващаха се просто поради необичайната ситуация. Човек може по принцип да не обича кучета, но е невъзможно да не обърне внимание на куче с две глави. Ето вече две години Миша Доценко купуваше и грижливо, с молив в ръка, изучаваше любовните истории, написани от чуждестранни писателки, търсеше и си отбелязваше прилики и разлики, стараеше се да запомня заглавията и имената на персонажите. „Хобито“ се оказа много полезно и колкото повече ставаха жените, които бе успял да предразположи и с чиято помощ бе получил необходима за разкриване на престъпления информация, толкова повече намаляваше отвращението му към тези книжки. Беше почти същото, което бе изпитал в детството си във връзка с изварата. При спортуването като малък Миша на няколко пъти си чупи ту ръка, ту крак, и то в ситуации, при които негови приятели се отърваваха с обикновени натъртвания. Тогава лекарят каза на майка му, че при момчето се забелязва недостиг на калций и това води до повишена крехкост на костите. Трябва да пие специални препарати и да яде повече продукти, съдържащи калций, предимно сирене и извара. Миша не можеше да понася изварата, повдигаше му се от нея, но майка му упорстваше… След една година се разбра, че костите му са се заздравили и вече не се чупят при всяко падане. След две години Миша можа да се върне към спорта, а омразната извара продължава да яде до ден-днешен. В края на краищата тя не е толкова отвратителна, щом от нея има очевидна и осезаема полза.

Докато запълваше пространството с разсъждения за героите и героините на чуждестранни любовни романи, Миша Доценко наблюдаваше колко ловки и точни са движенията на гостенката му. Тя лъже, че не умее да готви, помисли си изведнъж той. Ами че това е клопка, обикновена клопка за мъжете. Ах ти, Анечка! Да, ти наистина се хвърляш на врата на всеки, който ти обърне внимание, и през дългите години в арсенала ти се е натрупал голям избор от хватки. Далеч не си толкова простодушна, колкото изглеждаш на пръв поглед.

— … между другото този роман беше екранизиран, според мен — съвсем несполучливо. Гледали ли сте филма „Грейналата бездна на любовта“? Прожектираха го някъде в средата на декември.

— Не — отговори тя, без да се обръща.

— Наистина ли не сте го гледали? Може би просто сте забравили? В него Ричардсън играе ролята на Майкъл.

— Не, не съм го гледала. Хубав ли е?

— Не точно. Книгата е много по-хубава…

Така, ти не издържа първата проверка, Анечка Лазарева. Доценко се бе готвил за запознаването с момичето много сериозно, предварително бе премислил в какво ще опита да я изобличи. По-точно — бе проучил внимателно телевизионните програми за вечерите, когато са били извършени седемте убийства, бе запомнил какви предавания и филми са били излъчени в тях. Американският филм „Грейналата бездна на любовта“ бе излъчен именно вечерта и в часа, когато беше извършено четвъртото убийство. Ако Анна го бе гледала, това би могло да се приеме за алиби. Естествено би трябвало след това да се провери дали тя наистина е гледала филма именно през декември и именно по телевизията, а не на видео, но това поне би могло да стане отправна точка.

— Миша, къде държите пипера?

— В шкафчето, вдясно от вас. Там са и всички други подправки. Аня, вие спортували ли сте?

— Играех баскетбол — отговори кратко тя.

— Имахте ли успехи?

— Доста.

— Отдавна ли напуснахте спорта?

— Вече две години. В кой тиган пържите месото?

Доценко разбра, че Анна отбягва да говори за спортната си кариера. Какво пък, съвсем естествено е, щом й е неприятно. Я да проверим наистина ли й е толкова неприятно?

— А защо напуснахте спорта?

— Остарях. В коя купа да нарежа салатата?

Доценко стана и извади от кухненския шкаф красива пластмасова салатиера.

— Заповядайте. Но на колко сте години? Или е неприлично да се пита за това?

— На двайсет и девет. Миша, хайде да не говорим за това, може ли? Разказвахте ми за екранизациите.

— Да, добре че ми напомнихте. Тъкмо исках да ви попитам за нещо като експерт, защото все пак ми е трудно да преценя как жените усещат нещата. Чели ли сте „Твоят нежен образ“?

— Чела съм я.

— Кажете ми тогава възможно ли е жената заради една-единствена любовна несполука да намрази целия свят! Когато четях романа, това ми се видя малко… ами пресилено, да речем. Сигурен съм, че няма на света жена, която поне веднъж да не е претърпяла несполука в любовта. На всички се случва, но ако от това започват такива страшни психологически катастрофи, в света щеше да цари тотална взаимна омраза. А не е така. Повечето жени са абсолютно нормални и спокойни. Във всеки случай ние, мъжете, имаме това чувство. Но може и да грешим. Какво ще кажете по този повод, Анечка?

Настъпи пауза. Анна обърна месото в тигана, грижливо изми на чешмата доматите, краставиците, магданоза и копъра, приготви дъската за рязане, после някак прекалено дълго избира подходящ нож. Мълчанието се проточи и това никак не хареса на Миша Доценко. Най-сетне тя заговори:

— Нищо няма да кажа по този повод. Някои понасят с лекота и десет любовни несполуки. А някои направо обезумяват от една-единствена. Това е много индивидуално. Всеки има своята психика. — Тя изпищя, хвърли ножа в мивката и пъхна пръст в устата си. — По дяволите, порязах се!

Доценко скочи и започна да търси бинт и йод. Анна стоеше, бледа като платно, капка кръв падна върху светлия линолеум. Миша сръчно бинтова порязания пръст и я сложи да седне до масата.

— Успокойте се, сега ще нарежа салатата. Много ли ви боли?

— Не, просто се уплаших — опита да се усмихне тя. — Не мога да гледам кръв.

Ръцете й се тресяха, лицето й беше все още бледо, почти бяло. Михаил режеше зеленчуците и размишляваше върху странното й поведение. Беше видял с очите си колко сръчно Анна действаше с ножа. Дори почти не гледаше в ръцете си, движенията й бяха точни, сякаш машинални. Как можа да се пореже? Нима темата, която той бе подхванал, беше толкова болезнена за нея, че тя бе загубила самообладание? Или се бе порязала нарочно, за да го отклони от обсъждането на въпроса? Ако е така, постъпката й не е твърде нормална. Някога Миша бе учил: телесната цялост е една от най-големите ценности, които съществуват на нивото на подсъзнанието. Всяка хирургическа операция нанася на човека психическа травма, която той може да не осъзнава, да не усеща. Дори лекото порязване е нарушаване на целостта. Едно е, когато това става в резултат на нещастен случай или невнимание, и съвсем друго — когато човек умишлено се реже с нож. Изглежда, все пак наистина би могло да се говори за наличие на някои отклонения в психиката на Анна Лазарева.

* * *

Беше вече около полунощ, когато Доценко изпрати Аня до входа на нейния блок. Вечерята бе преминала в топла и спокойна атмосфера. Месото се оказа приготвено много добре, момичето получи своята порция комплименти и похвали, порязаният пръст вече не го болеше и беше благополучно забравен. Доценко предвидливо се стараеше да не провокира гостенката си и да не подхваща разговор на опасни теми, та да не би — пази боже! — тя отново да грабне ножа. През цялата вечер разговорът им се въртя около книжните любовни истории, без да засяга реалните. Анна беше малко възбудена, но това изглеждаше на Миша съвсем естествено, защото флиртът винаги е нещо вълнуващо.

Колкото повече приближаваха към блока на улица „Ясенева“, толкова по-напрегната ставаше Лазарева. Миша разбираше, че тя очаква от него някакви думи, може би обещания, въпроси за следваща среща, но още не можеше да избере правилната линия на поведение. Наистина момичето беше доста подозрително. През изминалата вечер той успя да провери дали си е била вкъщи в дните и часовете на още две убийства — първото и шестото, като уж между другото задаваше въпроси, засягащи съответни телевизионни предавания и филми. Оказа се, че в тези интересуващи го моменти Анна не е гледала телевизия и това говореше, от една страна, срещу нея, но, от друга, не означаваше нищо особено. Далеч не е задължително, когато си вкъщи, да се взираш в телевизионния екран. Ами тресящите се ръце… Ами порязването…

Но как, как да се държи с нея? Дали да укрепи познанството и да поиска нова среща? Или учтиво да й даде да разбере, че първата среща ще бъде и последна?

Когато до входа останаха само няколко крачки, Доценко се реши. Анна трябваше да се разработва още, засега нямаше никаква яснота. Дори ако се окажеше, че тя няма нищо общо, с нея можеше да се поработи за получаване на информация за други баскетболистки със странности в поведението. Вярно, госпожата от федерацията знае много, но, първо — със сигурност не всичко, а, второ — Миша не биваше да е прекалено настоятелен, това можеше да предизвика подозрения.

— Всеки ден ли мога да ви намеря там, където ви намерих днес? — попита той.

— Освен във вторник и събота. Значи смятате да ме потърсите?

— Непременно. Любовта е огромен проблем, а ние с вас едва започнахме да го обсъждаме.

— Тогава ще ви чакам. — Тя доближи лицето си до неговото, явно очакваше целувка, но Доценко реши да не форсира събитията и леко се отдръпна. — Надявам се, че няма да чакам прекалено дълго — каза почти шепнешком.

— В никакъв случай — отговори той весело и високо, — инак просто ще умра от глад. Докато майка ми е в болница, няма кой да ме храни — освен вас. Още повече че го правите великолепно.

— Виждате ли — тя продължаваше да говори много тихо, сякаш го призоваваше да се приближи до нея, — значи теорията ви е вярна. Между другото не ви ли е страх, че ще останете гладен в дните, когато не работя на „Профсъюзна“?

— Страх ме е. Затова ще трябва да ми дадете телефона си, за да не ме е страх. — Той си записа телефона на Анна, който и без това знаеше още от предния ден. — Е, Анечка, благодаря ви за хубавата вечер, аз ще бягам, че няма да ме пуснат в метрото.

Тя все пак реши да не го пуска без целувка, но Доценко ловко подложи бузата си, като се престори, че се е надявал само на това. Вече се бе отдалечил доста от блока й, но преди да завие, се извърна. Анна стоеше на тротоара и гледаше подире му.

Глава 5.

Минаха вече пет дни, а Владимир Борисович още не се бе запознал с делата от оперативния отчет, които неговите подчинени бяха водили. Част от делата беше върнал, останалите държеше засега в кабинета си, като периодически викаше ту един, ту друг служител за обяснения. Дойде редът и на Коротков.

— Юрий Викторович, запознах се с вашите материали по делото за убийството на Павелецката гара. Вярно, там намирам доста недостатъци и явна работа през пръсти, но сега няма да се спираме на това. Качеството на работата във вашия отдел ще бъде тема на специално обсъждане, предупредил съм всички за това. Сега става дума само за този нещастен Мамонтов. В материалите по делото наистина няма нищо, което би ни накарало да твърдим, че Мамонтов е бил ваш източник. Но няма и нищо, което да опровергава тази теза. Как да разбирам публикацията във вестника?

— Владимир Борисович, помолих ви да се срещна с журналиста, подготвил материала, но вие ми забранихте.

— И съвсем правилно направих. Първо трябваше сам да се убедя във вашата искреност. Надявам се, че не сте нарушили забраната ми?

Коротков се подсмихна. Ако денонощието беше седемдесет и два часа, изобщо нямаше да му пука за забраните на началника. Но тъй като тези часове бяха все пак само двайсет и четири, през тях той трябваше да успее да изпълни поне онова, което началникът му бе възложил и чието изпълнение стриктно проверяваше. Не можеше и да мечтае да свърши нещо, което той бе забранил. При Житената питка — Гордеев — оперативниците сами планираха времето и последователността на действията си, докато при Мелник бе въведен нов ред, според който всеки служител трябваше сутрин да предаде на началника плана си за работа през деня. Началникът утвърждаваше този план и вечер очакваше да му докладват за изпълнението на всяка точка. Откъде ли, боже, главата му ражда тези глупости! Та нали и той беше израснал от оперативен работник! А пък създаваше впечатление, че никога не е работил в криминален отдел и не знае колко трудно е за един оперативник да разпределя времето си предварително.

— Планирайте за утре среща с този Баглюк и нека той ви даде обяснение откъде се е взела информацията за вашето сътрудничество с Мамонтов.

— Другарю полковник, той няма да ми даде никакви обяснения — вие прекрасно разбирате това. Не е и длъжен да ми обяснява каквото и да било — у нас има свобода на пресата. Само съд може да му поиска обяснения, ако ние подадем иск срещу вестника за защита на честта и достойнството. Е, и срещу неговото журналистическо началство естествено. Никой друг. Ако вие ми позволите поне една минимална предварителна разработка на Баглюк…

— Добре — прекъсна го Господаря. — Само не се увличайте прекомерно, времето си тече. Не можем да позволяваме на вестникарите да си мислят, че всичко им е позволено и че могат безнаказано да ни заливат с мръсотия. Много удобно ще е, ако се окаже, че Баглюк е замесен в нещо. Тогава ще можем да нанесем ответен удар, без да влизаме в контакт с него. Наберете повечко компромати срещу него, а аз, от моя страна, ще намеря човек с остро перо, който ще напише разгромяващо опровержение и ще го пробута в печата. Ще ви кажа нещо повече, Коротков: напълно допускам, че продължавате да ме лъжете за Мамонтов. Все пак ми се струва, че сте поддържали връзка с него, но нека това остане да лежи на съвестта ви. Днес задачата номер едно е да пресечем из корен използването на неясно как получена информация за разшифроване на нашата агентура. Ние вътрешно после ще се оправим някак и ще разберем по какъв начин сведенията за Мамонтов са попаднали в пресата, обаче трябва веднъж завинаги да откажем журналистите да публикуват такава информация. Ясна ли ви е така поставената задача?

— Ясна е, Владимир Борисович.

— Тогава утре сутринта ви чакам с плана на мероприятията. Докато не видя плана и не го ревизирам, не предприемайте нищо, нито една стъпка. Не знам на какви принципи на работа ви е учил Гордеев, обаче виждам, че от тези принципи не излиза нищо свястно. Сега ще имате добрината да се пренастроите и да започнете да работите според моите принципи.

Коротков излезе от кабинета на началника и по стар навик тръгна не към своя кабинет, а към този на Анастасия. Бяха приятели от дълги години и Юра просто не си представяше как е възможно, след като е получил ново „напътствие“, да не сподели първо с Каменская.

— Ася, нашият Господар най-сетне е узрял и е решил да обяви война на пресата — съобщи й той още от прага.

— Доста дълго трябваше да зрее — неодобрително отвърна Настя. — Обществеността почти си създаде впечатление, че е забравил за статията и че като добър началник той трябва да защити честта на мундира.

— Е, той е истински руски Господар: дълго впряга, ама после здраво пришпорва — не можеш го догони. Утре сутринта трябва да му представя план за мероприятията по разработката на Баглюк. Здраво пипа, нали?

— Ама той какво, предварително ли е сигурен, че журналистът има слабо място? Защо трябва да го разработваш?

— В това има смисъл. Защото каква е нашата задача? Преди всичко да изясним откъде той е получил тази идиотска дезинформация за Мамонтов. А пък Баглюк…

— Чакай, Юрик. — Настя болезнено се намръщи и потърка носа си. — Ти абсолютно ли си сигурен, че е било дезинформация? Мамонтов не е бил твой агент, но как можеш да си сигурен, че не е работил с някого другиго?

— Ами защото дотича за помощ при мен, а не при онзи човек! Ако беше във връзка с някого, щеше ли да звъни на мен? Какъв съм му аз? Сват или брат? Аз съм оперативникът, който разработваше Мамонтов по делото за убийството на гарата, нищо повече. И бях принуден да призная, че нямаме улики срещу него. Така че следователят го пусна. Мамонтов прекрасно знаеше, че аз съм сигурен във вината му или поне в неговото съучастничество, не съм крил това от него. По принцип би трябвало да бяга от мен като дявол от тамян. Щом ми се обади, значи няма никого другиго.

— Резонно — съгласи се тя. — В случай че не го е направил под нечий натиск. Представи си, че някой е захванал игра срещу теб. И то жестока игра, предварително обричайки горкото момче на смърт. Фактически натресоха ти труп. Тоест ти, като нормален оперативник, щом не си дочакал Мамонтов, е трябвало да отидеш в дома му, за да видиш какво става. И си отишъл. А там те е чакало красиво и още неизстинало местопрестъпление. Имал си късмет, дето не си се наврял вътре. Защото инак щеше да се оневиняваш до второ пришествие.

— Аз и така се оправдавам. Господаря не ми вярва, смята, че някъде не съм догледал и съм поставил Мамонтов под удар. И при всичко това не разбирам каква е тая дрънканица за диктофонния запис в статията. Нашите вестници си позволяват какво ли не, но чак пък толкоз! Все пак имаше и скандали, и съдебни процеси за непроверена информация. Не вярвам в редакцията да са пуснали материала на Баглюк, без да са се убедили, че той има фактологическа основа. Значи е съществувал някакъв запис. Може би Мамонтов ме е търсил именно във връзка с него?

— Може би. Слушай, направи едно добро, донеси ми водичка, а? — Настя подаде на Коротков празната гарафа. — Вашата мъжка тоалетна е по-близо.

— Мързелана! — промърмори той и взе гарафата. — Ти ще ми върнеш жеста с кафенце, и с бисквитки ще ме почерпиш, от онези вкусните, дето ги опитах вчера.

— Е, ама това беше вчера! — разсмя се Настя. — Вече ми ги разграбиха. Ще те почерпя с бонбон. Стига си се пазарил, тръгвай!

След половин час, когато бяха изпили по две чашки кафе и бяха омели кутията бонбони, която някой бе подарил на Настя по случай Коледа, в кабинета надникна Миша Доценко.

Както всички останали, и той трябваше да се отчита в края на деня пред Мелник за изпълнението на дневния си работен план.

— Отивам на поредна среща с Лазарева — съобщи той. — Мелник смята, че се движим в правилна посока. Дори ни похвали, че толкова бързо сме хванали тази посока.

— Значи е сигурен, че сме уцелили десетката, така ли? — учуди се Настя.

И имаше на какво да се учудва. Виктор Алексеевич винаги се съмняваше, съмняваше се чак до края, фактически до произнасянето на присъдата. А понякога и след него. Може би защото бе работил в криминалистиката два пъти по-дълго от новия им началник и съответно беше виждал два пъти повече грешки, допуснати от оперативни работници и следователи. Житената питка беше запален привърженик на отмяната на смъртното наказание. Всеки път, когато чуеше, че е открит истинският виновник за престъплението, за което някой вече лежеше в затвора, а се случваше и да е разстрелян, той изпадаше в ужас. „Представям си как се чувства сега криминалистът, който е намерил уликите срещу този невинен човек — казваше той. — Да не дава господ аз или някой от вас да се окаже на неговото място. Докато сте живи, няма да си простите, век ще се измъчвате.“ Какво пък, Господаря беше по-млад, по-уверен в себе си. Може това и да не беше чак толкова лошо.

— Какво впечатление ви прави Лазарева? — попита тя.

— Сложно. — Доценко меко се усмихна. — Далеч не е глупаво момиче, вярно, нискообразовано, но несъмнено има интелект. Доста приятна за общуване. Но нервите й не са в ред — в това съм абсолютно сигурен. Трудно се владее. И знаете ли… — той се запъна, — наистина е голяма романтичка. Направи ми впечатление как се облича. Ясно е, че тя сега се облича, имайки предвид срещите с мен. Но първия ден, когато се запознах с нея, не се канеше да ходи никъде вечерта, обаче изглеждаше великолепно. Човек има чувството, че двайсет и четири часа от денонощието чака своя прекрасен принц. Много добре се грижи за себе си, обици на ушите, маникюр…

— Да, маникюр — замислено промърмори Настя. — Маникюрът никак не ни пасва. Откак ми разказахте за това за пръв път, непрекъснато си блъскам главата. Опитвам се да си спомня нещо… Да! Спомних си. — Тя облекчено се усмихна. — Представете си, от два дни се мъча. Сега си спомних. В някакъв вестник четох рекламна обява, че сега се правят някакви нови видове козметични услуги, безумно скъпи. С помощта на специални прибори бързо да ти израстват коса и нокти. Мишенка, тичайте при вашата неуравновесена приятелка, а аз ще се постарая да намеря тази реклама, ще видя къде правят тези фокуси и ще опитам да науча дали Лазарева не е тяхна клиентка. Ако наистина е търсила услугите им след откриването на последния труп, можем да смятаме, че сме невероятни умници.

Когато вратата се затвори след Доценко, Настя поседя една минутка, втренчена с невиждащи очи в прозореца, и тихо добави:

— А ако се окаже, че Лазарева не е използвала услугите им, тогава всичко е напразно. Не е тя. Знаеш ли, Юра, оказва се, че науката може да ни радва. Прочетох тук една много интересна статия, вярно, не знам доколко всичко в нея е достоверно. Става дума за това, че съществувала връзка между рождената дата на серийния убиец и датите, когато той извършвал престъпленията си. Серията престъпления представлявала реализация на някаква програма, заложена по рождение. Програмата, както разбираш, трябва да бъде изпълнена. Така е замислила нещата природата. И тази програма е защитена срещу външни въздействия. Разбираш ли какво означава това?

— Нищичко не разбирам — сви рамене Коротков. — Много е сложно за мен.

— Изобщо не е сложно, просто те мързи да мислиш. Щом програмата е защитена срещу външни въздействия, никой не може да повлияе на серийния убиец. Тоест не е възможно да го установим и намерим, докато програмата не е изпълнена докрай. Не е възможно той да бъде уплашен, убеден или възпрян по някакъв друг начин, така че да не осъществи замисленото. Ако не сме сгрешили с Лазарева, тогава можем да я разработваме, без да бързаме, тя няма да убие никого повече.

— Разбира се, къде ти! — позасмя се Юра. — Нали Мишка по цели вечери се разхожда с нея и я изпраща до дома й, като изчаква да мине типичният за убиеца час — двайсет и три.

— Не, не е там работата. Тя няма да убива повече, защото програмата е изпълнена. Ако програмата все още действаше, ние нямаше да се спрем на Лазарева.

— Я стига, Аска! — ядоса се Коротков. — Наистина ли вярваш в тези глупости? Нямаш си друга работа и само си мътиш главата. Я по-добре ми помогни да съставя плана за Баглюк.

— Аха, заради една гарафа с вода сега цяла седмица ще ме експлоатираш. Добре, дай да се заемем с плана.

* * *

Във вагона на метрото имаше сравнително малко хора, никой не й дишаше във врата и не я блъскаше с лакът в ребрата, Настя дори успя да си намери място за сядане в едно ъгълче. Извади от чантата си сборника научни статии с невзрачна картонена корица и отново се върна към онази публикация, която предизвика нескрития скептицизъм на Коротков. Въз основа на изучаването на серийните убийства учените правеха извод, че колкото по-млад е престъпникът, толкова по-висока е честотата на криминалните епизоди. Седем убийства за две седмици. Спокойно можеше да се говори за доста млад престъпник. От тази гледна точка Анна Лазарева подхождаше много добре. Но се говореше и за друга зависимост: колкото по-възрастен е престъпникът, в толкова по-голям диапазон варира възрастта на жертвите. Седмината потърпевши имаха големи разлики във възрастта — от двайсет и седем до четирийсет и девет години — и това донякъде поставяше под съмнение избора на Лазарева в качеството на заподозряна — престъпникът трябваше да е по-възрастен. Трябваше да подготвят други работни версии, ако се окажеше, че са сбъркали с баскетболистката. И същевременно да намерят възможност да се срещнат с хората, които правеха научните разработки върху серийните убийства. Може би те щяха да им подскажат нещо…

— … молим да освободите вагоните. Уважаеми пътници, при слизането от влака не забравяйте багажа си. За багаж, забравен от други пътници, съобщавайте на дежурния по станция.

Настя се сепна и изскочи от вагона. Напомнянето за багажа, оставен от други пътници, днес й се стори особено зловещо. Животът отдавна вече не беше прост и разбираем. По-рано тя твърдо знаеше: не води вкъщи случайни познати и не им ходи на гости, не влизай в съмнителни парични отношения, не се занимавай с пияни хора и така няма да си имаш неприятности. А сега от правилното или, както казват американците, безопасно поведение почти нищо не зависи. В метрото или в надземния транспорт може да избухне бомба. При пресичането на зелено може да те блъсне откачил от собствената си нахаканост пиян или нагълтал се с хапчета идиот с вносна кола. Вярно, маниаци е имало винаги — и преди сто, и преди петстотин години — и е нямало защита от тях. Това им е страшното на тях, че тяхна жертва може да стане всеки, колкото и правилно и „безопасно“ да се държи. Но все пак едно е, когато има само маниаци, и съвсем друго — когато те убиват и бомби, и откачени шофьори, и терористи, които взривяват цели блокове и завземат болници. Никога не знаеш къде ще се озовеш утре и ще бъдеш ли жив утре вечер. Страх те е да планираш, да си правиш сметки за бъдещето и поради това губиш усещането за перспектива на собствения си живот. Преставаш да виждаш бъдещето и се потапяш в настоящето, като се стараеш да изстискаш от него всичко възможно, защото настоящето поне вече го имаш, а не се знае ще го има ли бъдещето.

Привечер внезапно времето се бе затоплило и когато излезе от метрото на улицата, Настя нагази до глезените в мръсната каша на стопилия се сняг. Настроението й — и без това потиснато, откак ги напусна Гордеев — се развали окончателно, прииска й се колкото може по-скоро да се прибере вкъщи и тя направи това, което по принцип правеше крайно рядко, само при съвсем специални обстоятелства: спря кола, една от онези, които незаконно работеха като таксита. Шофьорът се оказа разговорлив чичка и през целия път не си затвори устата, пак добре, че не настояваше да му отговарят. Настя с усилие изтърпя няколкото минути на това мъчение, даде му банкнота от десет хиляди и с облекчение слезе от колата пред своя блок.

Жилището беше тихо и пусто. Льошка беше в Америка, никой не я чакаше. Тя вяло пообиколи хола, като се чудеше дали да вечеря, или веднага да вземе душ и да си легне. Гладът се обаждаше, но я мързеше да готви. В края на краищата Настя взе компромисно решение: да легне в горещата вана с книжка в ръка, а после ще види как ще реагира организмът й. Ако чувството на глад се притъпи и й се доспи, така да бъде — тогава тя с чиста съвест ще се пъхне под топлото одеяло. Ако пък огладнее още повече, тогава щом така е писано — ще забърка нещо от продуктите, които намери в хладилника.

Процесът на подготовката за водната процедура я поразсея, трябваше да избере подходяща книга, да премести в банята телефона, да намери шампоана. Настя се потопи в горещата ароматна вода, изпружи крака и блажено притвори очи, усещайки как си отива студът, просмукал се в тялото й през целия есенно-зимен сезон. Тя вече протягаше ръка, за да вземе книгата, когато звънна телефонът. Разбира се, беше майка й — Надежда Ростиславовна, и, разбира се, тя зададе традиционния си въпрос:

— Какво яде?

— Тъкмо влизам — излъга Настя, — сега ще вечерям.

— Пак ли сандвич със салам? — въздъхна майка й.

— Кренвирши с елдена каша.

Това се повтаряше всеки ден, по-точно — всяка вечер. Понеже познаваше дъщеря си, Надежда Ростиславовна би могла да предположи, че тя няма да й каже истината, ако тази истина би огорчила майка й. Но въпреки това продължаваше всяка вечер, след като Алексей бе заминал в командировка, да се обажда и да задава едни и същи въпроси, за да получава едни и същи отговори, в които варираше само гарнитурата, а кренвиршите обикновено се редуваха със замразени кюфтета от магазина.

Следващия път телефонът звънна, когато Настя вече беше прочела пет страници от грижливо избраната книга. Коля Селуянов търсеше Коротков и тъй като не го намерил нито в службата, нито в дома му, сметнал за нужно да попита Настя дали не знае къде се е дянал Юрка. След още две страници телефонът зазвънтя на къси интервали — междуградски. Гласът на мъжа й звучеше толкова силно и отчетливо, сякаш той се намираше съвсем наблизо, до нея в банята.

— Разбира се, нищо не си яла — започна той без дълги предисловия.

— А ти, разбира се, се казваш Надежда Ростиславовна — имитира го Настя. — Вече получих от нея наставления на тази тема. Защо всички смятате, че най-важното нещо в живота е да си нахранен? Я по-добре да си поговорим за нещо по-приятно.

— Добре — сговорчиво се съгласи Льоша. — Намерих твоите обувки на дупчици и купих цели два чифта — да си имаш.

— Благодаря ти, слънчице, зарадва ме.

Да, обувките бяха нещо прекрасно. Преди три години Настя си бе купила такива обувки, когато беше в Италия, и после си скубеше косата от яд, че бе взела само един чифт. Бяха изработени от изключително мека кожа, имаха невероятно удобна форма и да ги носиш беше също толкова леко и удобно, колкото да носиш пантофи. Краката й не се уморяваха и дори да отичаха в горещите летни дни, тялото не страдаше, стъпило в тези забележителни обувчици. При това те бяха с токче и изглеждаха повече от прилично. Настя, която преди това обикновено носеше спортни обувки, за две години износи своите вълшебни обувчици, докато заприличаха на парцали, и сега страдаше от перспективата отново да обува маратонките, с които през лятото щеше да й бъде направо тежко. Но за съжаление тя не можеше да носи нищо друго, освен маратонки. Само онези обувчици. А в Русия, кой знае защо, не внасяха такива.

Не беше минала и половин минута от мига, когато тя приключи разговора с мъжа си, и телефонът отново нададе глас. Отново интервалите между позвъняванията бяха междуградски. Сигурно Льоша бе забравил да й каже нещо.

— Да, слънчице — изгука тя, когато вдигна слушалката.

В отговор Настя чу смутено покашляне:

— Добър вечер, Анастасия Павловна.

Настя трепна. Изобщо не беше очаквала да чуе този глас. Нима животът й отново щеше да се изпълни с проблеми?

— Здравейте, Анатолий Владимирович — предпазливо отговори тя.

— Познахте ме значи?

— Разбира се, имам добър слух.

— Честита Коледа и Нова година!

— Благодаря, и на вас честити.

Възцари се неловко мълчание. Сърцето на Настя заби лудо. Очакваше от това позвъняване всичко, само не и радостни вести.

— Анастасия Павловна, всъщност ви се обаждам… Едуард Петрович не е много добре.

— Какво му е?

— Рак. Слава богу, лекарите се надяват, че може да се оперира. Утре ще го докараме в Москва, в клиниката вече ни очакват. Ще го оперират.

— Много ли е зле?

— Ами… обективно погледнато — не много. Движи се самостоятелно, продължава да работи. Но нали го знаете Ед, винаги е бил на крак, винаги е бил бодър и енергичен. Фактът, че сега по-малко се движи и бързо се уморява, е истинска катастрофа за него. Има хора, за които това е нещо нормално, в такова състояние те живеят с години, с десетилетия, а Ед смята, че животът му е свършил.

— Мога ли да помогна с нещо?

— Благодаря, Анастасия Павловна, нищо не е нужно, всичко вече е направено. Само си помислих, че преди операцията Едуард Петрович сигурно ще иска да си поговори с вас, та исках да ви помоля да не показвате колко зле изглеждат нещата, ако ви се стори така. Знаете ли, той е като дете, готов е да пита първия срещнат има ли надежда. И вярва на всичко, което чуе в отговор.

— Защо смятате, че ще иска да говори с мен?

— Знам. Той изпитва много топли чувства към вас.

— Не сме общували повече от година — каза Настя. — Сигурно вече ме е забравил.

— Не сте права, помни ви и говори много хубави неща за вас. А не ви се обажда, защото не иска да ви създава проблеми. Но преди операцията със сигурност ще ви се обади, може би дори ще ви помоли да отидете при него в клиниката. Нали няма да му откажете?

— Не, разбира се. Ще дойда, ако ме помоли.

Денисов. Могъщият финансист, който бе купил и сложил в джоба си цял град с все администрацията и правоохранителната му система, богат като Крез. Човек, за когото нямаше нищо невъзможно. На два пъти Настя му бе помагала, веднъж и тя поиска помощ от него. Денисов й помогна, като плати за това със смъртта на собствения си син. Отношенията им бяха сложни. Едуард Петровия никога не я молеше да направи нещо в разрез със закона, и двата пъти бе ставало дума само за помощ при разкриване на престъпление и намиране на убийци. Но Настя Каменская, която работеше в милицията от дълги години, разбираше, че едва ли има право да разчита на безспорна порядъчност от страна на един крупен мафиот. Разбира се, искаше й се да се надява, че Ед Бургундски, както го наричаха приближените му, не би злоупотребил с познанството им и не би се опитал да я въвлече в някаква гадост. Но не можеше да заложи главата си за това.

А сега Денисов беше болен. Излизаше, че и за него има невъзможни неща. Неща, срещу които са безсилни всичките му несметни богатства и многобройни връзки.

На Настя й се стори, че водата във ваната стана съвсем студена. Пусна горещата, но това не помогна и тя разбра, че просто е нервна. Отново я полазиха тръпки. А колко хубаво бе започнало всичко! Пенлива вана, хубава книга, разговор с Алексей…

Застана под душа, за да отмие сапуна, и този път не изпита ни най-малко удоволствие от любимата си процедура. Човек никога не знае къде ще го намери нещастието. Взрив, терорист, маниак. Или неизлечима болест. Беше й жал за Денисов. А имаше ли право да изпитва съжаление? Имам, реши Настя. Каквито и да са неговите взаимоотношения със закона. Всеки човек има право на съчувствие, когато го сполети нещастие. Особено подобно нещастие.

Тя се загърна в халата, отиде в кухнята и неочаквано усети прилив на ентусиазъм относно вечерята. Това беше един от изключително редките случаи, когато не й се искаше просто да седи и да мисли. Имаше нужда да се разсее и в името на това Настя бе готова дори на кулинарни подвизи. Във фризера се намери пакет с цветно зеле, точно каквото й трябваше. Изсипа съдържанието му в тигана и започна да търси някакъв вкоравен комат бял хляб, та с помощта на обикновено ренде да го превърне в галета за паниране. Търсенето се увенча с успех, тъй като предвидливият Чистяков специално подреждаше недоядените коматчета от франзели на поставен на перваза поднос, за да се сушат там в очакване на по-добра участ. Техният час настъпи днес. Но надеждите на Настя не се оправдаха, работата по превръщането на коравия хляб в галета се оказа монотонна и абсолютно лишена от творчество, така че в главата й отново нахълтаха тъжни мисли за непредсказуемостта на живота и коварството на съдбата.

* * *

— Коя е тя? — нервно попита Олга.

— Една жена — спокойно отговори Доценко.

Отдавна вече бе престанал да реагира на сцените на ревност, които му правеха неговите приятелки. Миша беше привлекателен млад мъж, момичетата го харесваха, а тъй като той още не бе срещнал своята „единствена“, с лекота се разделяше с дамите, особено с такива, които не желаеха да се съобразяват със спецификата на работата в милицията. Олга беше настоящето му гадже и сега негодуваше, задето Михаил — вече за коя ли поредна вечер — не й обръщаше внимание. Не само необходимото, а изобщо никакво. Не се обаждаше, а вкъщи се прибираше след полунощ.

— Отдавна ли я познаваш? — продължи разпита си тя.

— Не много отдавна.

— Коя е?

— Има ли значение за теб? — отговори той на въпроса с въпрос. — Сякаш ако е чистачка, ще е едно, а ако е кинозвезда — съвсем друго.

— Ти какво, решил си да ме зарежеш ли?

— Засега не. Но ако ми пречиш да работя, непременно ще те зарежа. Оля, смъртно съм уморен и ми се спи, да приключваме, а?

Момичето гневно тресна слушалката. Миша се усмихна и се върна към своята прекъсната вечеря. Неговата грижовна майка, преди да влезе в болницата, бе помолила многобройните си приятелки, които живееха наблизо, да не оставят сина й на произвола на съдбата и дори им беше оставила ключ от апартамента, така че Миша всяка вечер намираше в кухнята обилна вечеря — плод на колективните усилия на милите пенсионерки. Дори в деня, когато тук бе дошла Анна, в хладилника стояха донесените още следобед тенджерки, бурканчета и пакетчета с пържоли, салати и пирожки. Доценко се надяваше гостенката да не надникне там и да „повярва“ на легендата му за ергенската вечеря.

При ежедневните си срещи с Лазарева Михаил подхващаше разговори, чрез които изучаваше характера и начина на мислене на бившата спортистка. Същевременно се стараеше да провери алибито й за дните и часовете на извършването на седемте убийства. Резултатът беше абсолютна каша. От една страна, Аня бе много силна физически и спокойно би могла безшумно да удуши жена и не много едър мъж. От друга страна, имаше дълги нокти, което противоречеше на заключенията на експертите. Вярно, Каменская бе обещала да се свърже с някакъв козметичен салон и да попита дали Лазарева не го е посещавала за изкуствено бързо израстване на нокти. От една страна, Анна не приличаше твърде на душевно болна, в изказванията й нямаше нищо, което да говори за увредена психика, натрапчиви идеи или раздвоение на личността. Но, от друга страна, беше прекомерно нервна, лесно излизаше от кожата си, често настроенията й рязко се сменяха, при което тези смени не бяха свързани с никакви външни събития. Уж никой не я е обидил, не я е наскърбил, не я е разстроил, уж нищо лошо не се е случило, а я гледаш — вяла, тъжна, затворена в себе си, не й се говори. Или обратното — без никаква видима причина изведнъж става радостно възбудена, не спира да бърбори, шегува се, смее се, не те оставя да гънеш. Това уморяваше Михаил, беше му трудно да общува с Анна, още повече че тя настойчиво форсираше събитията, като го принуждаваше преди раздяла дълго да стоят във входа и да се целуват. Тя се целуваше хубаво, но тъй като по принцип Михаил не я харесваше, тези продължителни раздели се превръщаха в мъчение за него. Аня явно недоумяваше защо той вече не я кани в дома си и постоянно намекваше за своята готовност да проведе още един кулинарен експеримент, тъй като според теорията на самия Доценко резултатът трябвало да бъде буквално зашеметяващ.

На Миша не му се искаше да изпитва никакво „зашеметяване“. Искаше му се всичко по-бързо да се изясни, та повече да не се среща с натрапчивата особа, мечтаеща за страстна любов, завършваща с брак. Една от задачите, които му бе поставила Каменская, беше да изясни дали Анна Лазарева не е била жертва на насилие като малка, а по-конкретно — на нападение вечер в пуст вход. Опитът бе показал, че серийните убийци избират жертвите си неслучайно. Жертвата трябва да отговаря на определени „изисквания“ — например да прилича на някого или да бъде облечена по определен начин, или да има определена професия и така нататък. Първото, което се прави при появяването на сериен убиец, е грижлив анализ на всички сведения за потърпевшите и опит да се моделира „образът на жертвата“, за да се разбере защо този образ е именно такъв, и вече оттам се тръгва към моделиране личността на престъпника. По делото за седмината удушени „образът на жертвата“ изобщо не се очертаваше. Три жени и четирима мъже с толкова различна възраст и толкова различни като външност. Но ги обединяваха времето, мястото и начинът на убийството. Ето защо версията беше, че именно тези признаци са водещите, главните за убиеца. Все му е едно кого ще убие — важно е това да стане непременно вечер във входа на жилищен блок. И то да убие не с нож, не с куршум, а именно чрез удушване. Такава мания би могла да се появи у човек, който като малък е бил нападан при аналогични обстоятелства. Отначало у детето се поражда непреодолим (и между другото — напълно естествен) страх от пусти входове, особено вечер. После, с годините и под влияние на различни процеси, извършващи се в психиката, у този човек може да се оформи точно толкова непреодолимо влечение да направи онова, от което толкова години се е страхувал. И така да убие страха си.

Именно затова Каменская поръча на Миша да се опита да научи дали нещо подобно не се е случвало на Лазарева като малка. Настя, от своя страна, смяташе да разрови материали с дългогодишна давност, в които става дума за нападения над деца и млади момичета, и да види дали в списъците там няма да се мерне името на Анна.

Доценко се пържеше на тих огън, докато си проправяше път към интересуващия го въпрос от всички възможни страни, но още не бе научил нищо интересно от новата си позната. Нито разговорите за тягостни спомени от детството, нито опитите да поразсъждават за Фройд и психоанализата бяха дали резултат.

Михаил се чувстваше неловко, виждаше, че Анна съвсем сериозно гледа на него — красивия, висок, неженен „журналист“, спец по любовните романи — като на кандидат за женитба, макар че — ей богу! — той не й бе давал никакви надежди, не бе говорил за любов, не беше я канил в леглото и изобщо се бе държал дори неприлично целомъдрено. Но такава си беше Аня Лазарева, неслучайно го бе предупреждавала осведомената дама от Федерацията по баскетбол. Момичето безрезервно вярваше във всичко, в което искаше да вярва, раздухвайки пламък от най-дребен повод, дори мним. И Доценко с нетърпение очакваше онзи благословен миг, когато би могъл вече да не ходи всяка вечер в седем часа на „Профсъюзна“.

* * *

Паригин се тревожеше все повече и повече. Вече от няколко дни той наблюдаваше този детектив от „Петровка“ — Доценко — и нищо не се проясняваше. Това момче се разкарваше из целия град, вечер се срещаше с някаква продавачка на вестници, грозна дългарана с дълъг, червен от студа нос (да се чудиш какво ли е намерил в нея?), и нито веднъж през цялото това време край него не се появи никой от хората, които бяха дошли в дома на Паригин. За всеки случай Евгений остави Доценко на мира за половин ден и проследи другия детектив, с когото Михаил излизаше от службата им. Може би Доценко работеше заедно с някого и с онези тримата се срещаше не самият той, а неговият колега. Но и това мероприятие не даде резултат. Никой от тримата не се мяркаше в обозримото пространство.

Гризеше го тревога не само за него самия, но и за парите, нужни на Лолита. Пари трябваше да се намерят на всяка цена, защото ситуацията не можеше да съществува до безкрай в сегашния си вид. Лолита и племенникът му не живееха в дома си, момчето не ходеше на училище, добре поне, че Лола си взе неплатен отпуск. Не беше работа това. Неслучайно се казва, че няма нищо по-постоянно от временното. Понеже на врата му увиснаха роднините, Евгений, първо, си загуби жилището, което би могъл да използва като място за среща или дори като място за изпълняване на поръчка (и това се бе случвало!), а, второ, загуби свободата да пътува. Ако възникнеше необходимост, сега нямаше да може да напусне Москва задълго, защото трябваше да се грижи за Лолита и малкия Серьожа. Те не можеха да излизат от къщи, той дори им бе забранил да говорят по телефона, така че остана единствената им връзка с външния свят, да не говорим за пазаруването. Не, трябваше по някакъв начин да овладее ситуацията и да я доведе до логичен край.

На Паригин — опитния професионален убиец — дори през ум не му минаваше да използва уменията си, за да се отърве от кредиторите на покойния си братовчед. Дълговете трябва да се връщат — това не подлежеше на коментар. Кредиторите не са виновни, че някой не им се е издължил. Те са дали на човека пари назаем, повярвали са на честната му дума, дори нищо не са взели като залог. За какво да ги убива? По-добре да почака на някого да потрябва някой да бъде убит, да получи поръчката, да я изпълни, да вземе полагащия му се „хонорар“ и да върне дълга на братовчед си. Така ще бъде честно. А да убива хората, които искат да им се върнат парите със съответните лихви и искат това напълно справедливо, не е почтено. Погледнато отстрани, това беше странна логика, но за Паригин тя изглеждаше нормална. Има убийство и убийство, смяташе той. Да убиеш човек, като изпълняваш платена работа, далеч не е същото като да отнемеш живота на човек, с когото не можеш да се разбереш с добро и да прекратиш конфликта. Второто е срамно и недостойно за истински мъж. Докато първото е напълно допустимо.

Евгений рядко четеше вестници, предпочиташе да научава новините от телевизионните информационни емисии. Обичаше да гледа телевизия, включваше телевизора машинално още с влизането вкъщи, грижливо изучаваше списание „ТВ парк“, предварително си набелязваше предавания и филми, които не бива да пропусне, дори ги подчертаваше в програмата със син маркер. А вестници купуваше само като четиво за из път или в случай че се наложи дълго да чака нещо или някого. Тази сутрин, докато се бръснеше пред огледалото, Паригин си каза, че май е време да се подстриже. След като в седем вечерта „изпрати“ Доценко до „Профсъюзна“ и се убеди, че той отново тръгва със своята червеноноса дългарана, Евгений реши, че вечерта вече не обещава нищо интересно и със спокойна душа влезе в един бръснарски салон. Там, докато чакаше на опашка, взе от масичката във фоайето вестниците, оставени вероятно преди няколко дни от разсеяни посетители…

— Ей, човече, да не заспа? — разнесе се над ухото му весел глас. — Дойде ти редът. Ще сядаш ли изобщо да те подстригват?

— Да, да, идвам! — сепна се Паригин, пъхна вестника в джоба на якето си и тръгна към салона.

Гледай ти, толкова бе потънал в мислите си, че не бе забелязал как му е дошъл редът. Дебелата фризьорка тракаше с ножиците някъде край тила му, а Евгений седеше, притворил очи, и се мъчеше да подреди мислите си. Каква странна статия! Някакъв младеж, когото после намират убит признава, че е извършил убийство преди година и половина. Това, както и да е, но тази плашеща фраза за някакъв магнетофонен запис… А няколко дни след това при него, Паригин, идват някакви мутри и също се опитват да направят запис на признанието му в убийство. Каква прилика! Но какво значи това? Ако се вярва на статията, това момче е било информатор, работило е за ченгетата и пак те са го издънили, допуснали са изтичане на информация, а криминалната структура, с която хлапакът е бил свързан, естествено не е изтърпяла предателя и завинаги му е запушила устата. Добре, да допуснем, че момчето наистина е било агент на „Петровка“. Но нали той, Евгений Паригин, не е във връзка с никого и на никого не дава информация. Тоест не може да са го издънили милиционерите. Защо тогава онези мутри посетиха и него?

Ами затова. Първоначалната му догадка се оказа правилна. Милицията се е захванала да разчиства стари дела, опитва се да разкрие поне известна част от „висящите“. Явно началството им там се е сменило, затяга гайките. И тия гадове са изобретили универсален способ — обикалят всички заподозрени и се опитват да изтръгнат от тях признание, като разчитат на силата и ефекта на изненадата. Минало е много време след престъплението, човекът отдавна се е успокоил, решил е, че му се е разминало, опазили са го ангелите, обаче ей на — не било така. Малко хора биха устояли и запазили самообладание. Хлапакът, как беше — Никита Мамонтов май, не е удържал на напъна. При Паригин тоя номер не мина, защото не е такъв човек, но с много други определено ще мине. Сега останаха малко опитни и психологически закалени изпълнители, повечето са млади-зелени, веднага се пречупват и си развързват езиците. Вярно, такива вземат по-евтино, работят за грошове, но и качеството, което дават, е съответното. Ето ви го и резултата.

Значи все пак са били ченгета. Олекна му, защото събитията намериха своето обяснение. Най-важното е, че не са били възложителите, на тях Евгений не би могъл да им излезе насреща. Тоест би могъл, но съществуваше риск да се издаде, а нали неговата най-стабилна защита през всичките тези години беше грижливо пазената анонимност. Никой от възложителите не знаеше истинското му име, само псевдонима и начина за връзка — начин сложен и защитен от издънки.

Сега трябваше да провери дали във връзка с убийството на гражданина Шепельов са се опитвали да изтръгнат признание само от Паригин, или са пробвали с всички куцащи с наранени лица. Трябваше да продължи да следи черноокия красавец Доценко.

След като плати за подстригването и излезе от бръснарницата, Евгений реши, че от вестниците май има полза. Трябваше да ги прегледа по-внимателно. Сега с криминална хроника вдигат тиража си всички издания. Хората обичат да четат за нечия чужда смърт и да се радват, че не се е случило на тях. Току-виж, може и още нещо интересно да прочете и да си направи изводи. Нищо няма да се случи, ако пропусне един ден да наблюдава милиционера, а посвети времето си на изучаване на пресата. Най-лесно би могъл да го направи в заводската библиотека, там имаше течения на петнайсетина вестника, но не беше безопасно да се появява на местоработата си. Ако го търсеха, значи го причакваха и край блока, където живееше, и около завода. Трябваше да отиде в районната библиотека, което бе сравнително безопасно, защото тя беше доста далеч от дома му, пък и там определено нямаше да го търсят.

Професионален убиец намерен в библиотека, където преглеждал периодичния печат. Да се пръснеш от смях!

* * *

— Запознах се с вашите аналитични материали. Написани са на добро ниво и съдържат много полезна информация. Продължавайте този начин на работа. Както и при Гордеев, всеки месец ще ми представяте сведения — каза Мелник, връщайки на Настя дебелата папка. — Сега ми докладвайте какво смятате да направите днес по делото за серийния убиец.

— Разработваме бившата баскетболистка Лазарева. Междувременно аз проучвам стари материали за нападения над деца и млади момичета във входове късно вечер.

— Имате предвид неразкрити престъпления, така ли? — уточни Мелник. — Смятате, че престъпникът, който не е бил заловен, след време е започнал да напада възрастни?

— Не, смятам, че навремето може да е станал жертва на такова нападение. Затова сега преглеждам всички материали, включително тези с разкритите престъпления.

Господаря помълча няколко секунди, после кимна одобрително.

— Добра версия. Много добра. Търсите сред потърпевшите момиче на име Анна Лазарева, нали?

— Точно така. А същевременно съставям списък на такива потърпевши, за да проверим всички.

— Защо? — учуди се началникът. — Не сте сигурни за Лазарева ли? Доколкото разбрах от вчерашния доклад на Доценко, не би трябвало да се съмнявате. Неуравновесена личност с явно неуреден живот, с несполуки в личния живот. А няма и алиби. Какво още искате?

— Смущава ме маникюрът й. Ако вярваме на експертите, следи от нокти има само на шията на първия от седмината удушени. При всички останали няма такива следи. Излиза, че след първия епизод убиецът си е изрязал ноктите. Не е минало много време, а ноктите на Лазарева са дълги, такива израстват за цели три месеца.

Мелник се намръщи, прехапа устни.

— Може да са изкуствени? — предположи той. — Чувал съм, че има такива.

— Не, Миша е проверил. Ноктите й са нейни собствени, естествени. Но има друг момент. Днес смятам да отида до един козметичен салон, където за два часа изграждат нокти с всякаква дължина.

— Чудесно! — кой знае защо, се зарадва Мелник. — Браво на вас, Анастасия Павловна. Аз не бих се сетил за такова нещо. Гледай ти колко далеч е стигнала науката! Скоро ще се научат и коса да удължават.

— Правят го вече — кратко отговори Настя. — В същия салон, ако вярвам на рекламата. Може ли да тръгвам?

— Вървете. Довечера ще ми докладвате за резултатите.

Тя се върна в кабинета си да се облече, за да тръгне за салона. Не бил чак толкова лош този Мелник, не се заяжда много, не му се свидят похвалите, не грубиянства. Може би не беше права, че не го харесва? Това, че е маниак на планирането и отчетността, е просто стилът му на работа. Идва от управленския апарат, а там редът е такъв. На бюрото на всекиго има дебела, отпечатана по поръчка „Работна тетрадка“, в която денят е разпределен по часове и началството редовно проверява попълването на тази тетрадка. Във всеки случай предполага се, че проверява. Точно такива тетрадки има и на бюрата на много служители на Градското управление на вътрешните работи.

В края на краищата смешно и глупаво е да не харесваш един човек само защото той не е Гордеев. Житената питка е единствен на света, няма друг като него! Е, и какво, сега да намразим всички хора само заради това ли?

Настя Каменская с всички сили се стараеше да бъде обективна, но за свой срам осъзнаваше, че това не й се удава твърде успешно.

* * *

Наложи се дълго да търси козметичния салон с превзетото име „Горска нимфа“. Той се беше скрил сред многобройните улички в района на булевард „Цветной“, в старинна четириетажна сграда, където заемаше целия втори етаж. Дълго не й обръщаха внимание. Цените в този салон бяха такива, че по дрехите й веднага си личеше — не е клиентка. Най-сетне госпожицата, седнала на високото бюро каса, благоволи да спре върху нея разсеян поглед.

— Какво ще обичате? — пропя тя без капчица ентусиазъм.

— Имам въпрос за изграждането на нокти — каза Настя. — Правите ли тук тази услуга?

— Разбира се. — Госпожицата отвори своята дебела тетрадка. — Така, до началото на февруари всичко е заето. Ще се запишете ли?

— Засега не. Ще си помисля. Искам само да направя една справка. Една позната ми каза, че тук си е правила ръцете и е останала много доволна. Но аз се страхувам, че тази процедура уврежда тъканите. С кого да поговоря, за да ми обяснят по-подробно?

— Процедурата е абсолютно безвредна! — безапелационно отговори госпожицата.

— И все пак искам сама да преценя — твърдо каза Настя. — Кой при вас се занимава с тази процедура?

Госпожицата вдигна телефонната слушалка:

— Галя, можеш ли да дойдеш за малко? Да, тук. Аха, хайде.

След няколко минути дойде красива снажна жена на около четирийсет години, с очила и брилянтни обици.

— Галя, обясни на жената за ноктите.

Дамата с очилата бързо огледа Настя и внезапно се усмихна. Усмивката й беше приятна, без снизходителността, присъща на заможните дами, когато гледат обикновени жени. Очевидно разбираше от хора и невзрачният вид и непретенциозните дрехи на Настя не я измамиха.

— Заповядайте при мен — приветливо каза тя. — Насам, моля.

Настя я последва в малко кабинетче, където нямаше никаква апаратура, само бюро и три фотьойла — един за домакинята и два за посетители.

— Заповядайте, седнете — покани я дамата. — Свалете си якето, при нас е топло. Та какво искахте да ви обясня?

— Исках да ви попитам дали процедурата за бързо израстване на нокти не нанася вреда на тъканите.

— Журналистка ли сте?

— Не, откъде ви хрумна? — учуди се Настя. — Не съм журналистка.

— Аз пък си помислих, че сте решили да пишете критична статия за нас. Не е така значи? — Галина отново се усмихна, но този път усмивката й беше студена и напрегната.

— Не, защо, питам за себе си…

— Не е вярно. Вие имате прекрасни нокти. И тази процедура изобщо не ви е нужна. Да не мислите, че нищо не забелязвам? Все пак съм професионалист.

Настя се разсмя и машинално погледна ръцете си. Голям пропуск, не беше съобразила, че ноктите й са дълги и добре оформени. Трябваше поне да ги изреже, преди да тръгне насам…

— Права сте. Тази процедура не ми е нужна. Но ви давам честната си дума, че не съм журналистка и нямам намерение да пиша статия.

— Тогава каква сте? От данъчната полиция ли ви пращат?

— От милицията съм. Работата е там, че трябва да науча дали една жена е прибягвала до вашите услуги. Това е всичко.

— Можехте да попитате момичето, което разговаря с вас. В нейната тетрадка е записано всичко.

— Но вие не искате паспорт — възрази Настя. — Могат да ви кажат всякакво име. Още повече че аз не знам името на тази жена. А ако започна да описвам външността й, това почти няма да помогне — във вашия салон идват много клиентки и момичето във вестибюла едва ли помни всичките. Затова исках да поговоря именно с вас.

— Добре. Как изглежда тя?

— Много е висока.

— И толкоз? — учуди се Галина. — Никакви други белези ли няма?

— Това е главният белег. Жената, която ме интересува, не е просто висока. Тя е много висока. Като баскетболистка.

— Ах, Аня? — веднага се сети Галина. — Анечка ли имате предвид?

— Не знам как се казва — излъга Настя, за да не сбърка отново. — Разбирате ли, проверяваме алибито на един престъпник, който в определен ден и час се е намирал на тази улица и е бил в кола. Никой не може да потвърди това, защото той е бил сам в колата, но ни уверява, че е видял много висока жена, която биела на очи с ръста си, да влиза във вашия салон. Та значи искам да разбера дали наистина в посочения ден и час тази жена е идвала при вас. Значи вие добре я познавате?

— Тя е постоянна клиентка.

— Именно ваша клиентка ли? — попита Настя.

— Не, Анечка посещава много специалисти. Много се грижи за себе си. Педикюр, масажи, почистване, маски, процедури за заздравяване на косата. Идва и при мен. Ноктите й се нацепват и често се чупят, а тя обича ръцете й винаги да изглеждат добре.

— Кога за последен път е идвала при вас?

— Сега ще проверя. — Галина извади от чекмеджето си дебела тетрадка и я прелисти. — Ето… — Тя прокара пръст по един ред. — … Лазарева, двайсет и шести декември. Точно този ден ли ви интересува?

— Да, точно този. Благодаря ви. Ще предам на следователя, че заподозреният наистина може да е видял на улицата в интересуващия ни ден много висока жена. Той може да поиска да ви разпита и да впише тези сведения в протокола. Тогава ще трябва да отидете при него. За това посещение непременно си вземете тетрадката, разбрахме ли се?

Всичко това явно не харесваше на Галина. Лицето й стана сякаш по-твърдо, устните се присвиха, на брадичката й се открои дупчица. Споменаването на тетрадката, в която записваше клиентките, отново я върна към мисълта за данъчната полиция и разните проверки. Тя май не бе повярвала на измислицата на Настя за нечие алиби и продължаваше да си мисли за парите, скрити от държавата. Абе чудо голямо, да си мисли каквото ще, само да не разбере, че обект на интереса на милицията е самата Лазарева, та не дай боже да вземе да я предупреди.

— Кажете — леко смутено попита Галина, — а този човек в колата… той е от мафията, нали?

— Как ви хрумна това? — неподправено се учуди Настя.

— Ами… помислих си… знаете ли, да бъдеш свидетел, когато нещата са свързани с мафията, не е безопасно. Не бих искала…

— Не се тревожете — бързо я успокои Настя. — Ако нашият заподозрян в момента на извършване на престъплението наистина се е намирал тук, в района на булевард „Цветной“, значи е невинен. Вашите показания ще бъдат в негова полза и няма да предизвикат от негова страна нищо друго, освен благодарност.

— Е, добре тогава — кимна Галина. — Ако се налага, ще отида, където трябва.

Когато излезе от салона, Настя бавно тръгна към метрото. Е, Аня Лазарева, лоша ти е работата. През последните дни Миша Доценко усилено бе разпитвал обитателите на блоковете в близост до местата на убийствата, за да научи дали някой не е виждал през онези дни около двайсет и три часа много висока млада жена. Засега не беше постигнал успех, но при такива дела човек трябва да е много търпелив, извънредно рядко се случва нужните свидетели да се намерят от първия опит. А намереха ли се такива хора, без съмнение Мишаня щеше да успее да им помогне да си припомнят всички дреболии, включително подробности от облеклото и цвета на червилото. В тази работа той беше голям специалист.

Глава 6.

В читалнята на библиотеката беше тихо, светло и удивително уютно. Паригин седеше зад маса, на която бяха струпани течения на вестници, и периодично се улавяше, че се отвлича от набрания с дребен шрифт текст и се потапя в тази спокойна и светла тишина. Не е нужно да бързаш занякъде, не е нужно да се криеш от никого, можеш да не мислиш за лудите пари, които трябва да намериш за Долита. Да можеше да седи така дълго, дълго… После да се прибере вкъщи, да пусне телевизора, да си направи вечеря, да изгледа един хубав филм и да си легне. А на сутринта отново да дойде тук, в тази просторна тиха зала.

Нали има хора, които живеят точно така! Научните работници например. Седят по библиотеките по цели седмици, дори месеци, че и години, и никой не ги гони, и над главите им не виси дълг от хиляди долари. Спят си спокойно и сънуват не смърт, а формули, археологически разкопки или други безопасни неща. Ето онзи дядка например, дето е седнал точно до прозореца, обграден с дебели книги. Като мина покрай него, Евгений любопитно извърна поглед и разбра, че дядката чете стари сборници с материали от конгресите на КПСС. Сигурно беше някакъв историк. Или пък убеден партиен член, който се готви за събрание. Ами онова девойче на около седемнайсет, което току-що донесе от гишето дебел том с трудове на Белински и сега конспектираше, ниско наведено над тетрадката? Паригин си спомняше как в училище и тях ги караха да изучават трудовете на великия критик и да пишат конспекти. Очевидно нищо не се бе променило през тези дълги години. При тази мисъл на Евгений му стана топло на сърцето. Момичето можеше да му бъде дъщеря. Беше на подходяща възраст. Той нямаше деца, защото какви деца може да има човек с неговия специфичен начин на печелене на пари! Съпруга също нямаше и никога не бе имал. Разбира се, постоянно имаше край себе си по някоя жена, нали беше нормален здрав мъж и се нуждаеше не само от физически контакт, но и просто от женска компания, от ласка, от душевен уют. Паригин никога не бе изпитвал желание да се ожени. Знаеше, че много мъже се женят изключително от съображения за удобство в домакинството, тоест вземат си не съпруга, а домашна помощница. В този смисъл Евгений не се нуждаеше от съпруга, той открай време беше напълно самостоятелен и без проблеми се обслужваше сам. Виж, деца искаше. Момиченце. Кой знае защо, именно момиченце — малко, пълничко, къдрокосо.

Паригин с усилие се върна към вестниците. Гледай ти, значи е започнал да се уморява от дребния шрифт. Нима е от възрастта? Ще трябва да отиде на очен лекар. Четирийсет и осем години не са малко, време беше да погледне истината в очите. Вярно, има желязно здраве и пази добрата си спортна форма. Съществуват обаче природни закони, а на природата не можеш да обясниш, че се чувстваш още съвсем млад и пълен със сили. На нея изобщо не й дреме как се чувстваш, тя си има свои правила на играта. На четирийсет и осем, на прага на започващото шесто десетилетие, е нормално човек да има проблеми със здравето. Нормално е и толкоз. Смешна работа…

Паригин вдигна очи и хвърли поглед към гишето, откъдето даваха поръчаните книги. Библиотекарката — жена горе-долу на неговата възраст — отново поглеждаше към Паригин. Беше я заинтригувал. Може би мъже като него изобщо не идват тук? Само ученици и студенти, като ей това светлокосо момиче, или пенсионери, на които абонаментът за любимите издания вече не е по джоба и затова сега четат вестници и списания в безплатните библиотеки. Ха, интересно! Не е лоша идея да се сприятелиш с библиотекарка. Може да го почерпи с чай, защото той има да стои тук още дълго.

Евгений се протегна, разкърши схваналия се гръб, стана от масата и отиде при гишето. Библиотекарката лесно се включи в разговора, сигурно й е било скучно, така че с удоволствие реши да се поразсее в разговор с приятен мъж, преглеждащ пресата. След две минути се разбра, че наблизо няма заведение за бързо хранене, но точно до библиотеката има хлебарница, където може да се купят пресни пасти и торти. След още три минути бе решено Паригин да изтича за пасти, а Виктория Владимировна, която му разреши да я нарича просто Вика, да сложи чайника на котлончето.

Като реши по този простичък начин проблема с обеда, Евгений, след като си побъбри весело с Вика, се върна към своите вестници. Привечер най-сетне намери нещо, което го заинтересува. Вярно, по никакъв начин не беше свързано с нахълталите в дома му мутри, но само по себе си беше извънредно любопитно. Човекът, когото щяха да „поръчат“ на Паригин, беше станал жертва на маниак-удушвач. Много интересно! Излиза, че поръчката е била отменена, защото небесата са решили друго, а не защото се е намерил по-евтин изпълнител.

Той неволно изхихика, когато неуместно си спомни вица за двамата килъри, които причаквали в някакъв вход „поръчаната“ жертва. Жертвата закъснявала и килърите разтревожено поглеждали часовниците си и се чудели дали, не дай си боже, с човека не се било случило някакво нещастие, защото в наши дни било толкова опасно да се движиш по улиците…

Е, майтапът си е майтап, но нереализираната жертва на килърите на име Аликади Нурбагандов се бе оказала ликвидирана по волята на съдбата абсолютно безплатно. Да, в случая Паригин определено несправедливо бе обвинявал възложителите, конкуренцията също нямаше нищо общо. Стечение на обстоятелствата и толкоз.

Сега беше напълно ясно, че тримата с видеокамерата са били изпратени от ченгетата. Но как да разбере дали се опитват да действат по метода на налучкването, или ровят конкретно около него? Ще трябва да спре да се мъкне подир Доценко. Време е да заема активна позиция, реши професионалният убиец Евгений Илич.

* * *

В Академията на Министерството на вътрешните работи, която се намираше близо до метростанция „Войковская“, Настя Каменская пристигна към четири часа. Този час й бе определил професор Самойлов, авторът на същите онези разработки по серийните убийства.

Оказа се, че не е толкова лесно да се намери кабинетът на Самойлов, защото архитектурата на сградата беше твърде своеобразна. Специално построената централна част имаше две долепени от двете страни крила, които представляваха бивши жилищни сгради. И докато едното от крилата беше ремонтирано отвътре и съответно преустроено, другото си беше останало обикновена жилищна сграда със стълбищни площадки и апартаменти. Именно в това жилищно крило се намираше кабинетът на професора. В лутане по стълбищата и връзките, които съединяваха сградите, Настя похаби почти половин час, защото не можеше да схване как така, като преминава от шестия етаж на едната сграда в съседната, попада на нейния седми, а не шести етаж.

Професор Самойлов — младолик и строен мъж с брада — посрещна Настя доста сухо.

— Готов съм да разговарям с вас — веднага каза той, — но само в случай че сте дошли по работа. Нямам намерение да удовлетворявам вашето чисто житейско любопитство.

— Че какво любопитство може да има в случая? — учуди се Настя.

— Какво ли не! — леко раздразнено отговори Самойлов. — Например някои хора имат наглостта да се обръщат към мен като към астролог. Молят ме да им предскажа дали не ги заплашва насилствена смърт и ако ги заплашва, кога именно. Та значи между нас подобен разговор няма да има. Ако сте дошли при мен с такива намерения, ще ви изпратя до изхода. Тук, в нашите катакомби, човек като нищо може да се изгуби.

— Знам — усмихна се тя, — вече се полутах из тях. Олег Григориевич, интересът ми е служебен. Нужна ми е консултация.

— Имате случаи на серийни убийства?

— Да. Седем случая за две седмици, еднакъв начин на извършване. Искам да ви помоля да прегледате материалите. Знам, че така сте моделирали профила на човека, извършил серия убийства в Москва и Зеленоград. Казаха ми, че когато убиецът е бил задържан, десет от единайсетте белега, определени от вас, са съвпаднали.

— Нищо друго ли не ви казаха? — попита Самойлов и по лицето му се мерна някакъв странен израз — може би на злъчна ирония, а може би на умора и безразличие.

— Нищо друго.

— Тогава ви съобщавам, че при издирването и залавянето на престъпника моделираният от мен профил изобщо не беше използван. Заловиха го по съвършено друг начин.

— Искате да кажете… — слисано подзе Настя.

— Да, уважаема Анастасия Павловна, именно това искам да кажа. Не мигнах няколко денонощия, работейки по моята методика, като се опитвах да създам максимално подробен портрет на серийния убиец. Ако бяха използвали този портрет, щяха да заловят престъпника най-много за седмица. Но криминалистите не ми повярваха и продължиха да работят, както си знаят открай време. Вярно, намериха маниака, но чак след два месеца. Колко сили бяха похабени, колко време! Забележете, тук не говоря за себе си — моите сили не ми се свидят. Жал ми е обаче за онези оперативни работници, които прекараха излишни два месеца под заплахата от неуловимия сериен убиец.

— Почакайте, Олег Григориевич, но нали във вашите статии пише, че когато програмата е завършена, маниакът вече не убива и не представлява опасност. Можели са вече да не се страхуват от него.

— Да, драга, но това го пише в моите статии, а не във вестник „Аргументи и факти“. На вестниците вярват всички. На научните статии не вярва никой. Пък и не ги четат. Освен може би тесните специалисти, когато пишат дисертации. С една дума моята методика се оказа ненужна на практиците, те учтиво ме изслушаха и продължиха да действат, както си знаят. Но когато убиецът бе задържан и се оказа, че съм бил прав, всички дружно забравиха за моделирания от мен профил. Знаете ли, Анастасия Павловна, аз се занимавам с наука вече дълги години и отдавна съм свикнал с факта, че никой не взема науката насериозно. Практиците ни се присмиват и ни смятат за безделници и тунеядци. Отначало това ме наскърбяваше, обиждаше ме, после свикнах. Но същевременно се старая да избягвам излишни удари. Разбирате ли какво искам да кажа?

— Да, разбирам. Е, ще прегледате ли моите материали?

— Добре, дайте ги — произнесе с въздишка Самойлов. — Трябват ми сведенията за потърпевшите: датата на раждане и мястото, където е бил открит трупът.

Настя извади от чантата си папката и подреди книжата на бюрото. Самойлов грижливо си записа данните и я погледна въпросително:

— Какво чакате? Да не би да съм фокусник, та да започна да вадя зайци от шапка? Това не става толкова бързо. Седем души е доста много, за обработка на данните е нужно време.

— Кога ще бъдете готов?

— След два дни, не по-рано.

— Олег Григориевич — примоли се Настя, — моля ви… Разбирате ли, ние имаме конкретен заподозрян. Защо не ни кажете, поне съвсем приблизително, дали не грешим. Готова съм да чакам колкото трябва. Но ми се иска да науча поне нещичко още днес.

Самойлов я погледна с любопитство. Стана от бюрото и започна бавно да се разхожда из неголемия кабинет.

— Странна особа сте — каза той най-сетне. — Създава се впечатление, че наистина вярвате в моя метод. Или просто от безизходица се хващате за сламка?

— Не — усмихна се Настя, — до сламката още не се е стигнало. Имаме още много работни версии, към чието разработване засега не сме пристъпвали. И после, вашата теза за защитената от външни въздействия програма ми изглежда много убедителна, така че съм сигурна: няма да има повече жертви и можем да не бързаме. Но вие сте прав и за друго: жалко е непродуктивно да се хабят сили и време, защото освен този удушвач, нас ни чакат още много трупове. Олег Григориевич, използвайте ме като евтина работна ръка. Ако трябва нещо да се изчислява на компютър или да се работи с формули, аз спокойно мога да се справя. Умея дори да пиша програми. Навремето доста сериозно се занимавах с математика. Моля ви, дайте ми поне каква да е информация още днес.

— Какво да ви правя! — поклати глава професорът. — Проваляте ми всички планове за вечерта. Добре, тогава не стойте със скръстени ръце, направете чай и прескочете до бюфета, може да има някакви кифли или сандвичи.

Бюфетът се намираше в централната сграда, в помещението на стола, и Настя се страхуваше да не би отново да се изгуби, но този път всичко мина гладко — най-важното беше да не забрави, че седмият етаж на страничното крило преминава плавно в шести на централната сграда, и да не сбърка при броенето. В академичния бюфет успя да купи доста страховити наглед сандвичи с кашкавал и два пакета бисквити, произведени — ако можеше да се вярва на етикета — чак в Израел. Вече плащаше на продавачката, когато чу познат глас:

— Настя! Това ти ли си, дете?

Настя се обърна и видя втория си баща, който влизаше в стола заедно с двама важни наглед генерали.

— Какво правиш тук?

— Дойдох за една консултация.

Тя събра покупките си в торбичка и отиде при Леонид Петрович, като се чудеше дали е уместно да го целуне в толкова официална обстановка. Но той сам проясни ситуацията, като я прегърна и я млясна по носа.

— Позволете да ви представя дъщеря си — каза на своите спътници. — Майор Каменская, старши оперативен пълномощник в криминален отдел.

Генералите кимнаха с безразличен вид и тръгнаха към щанда. Леонид Петрович остана при Настя.

— Какво става, дете? — попита я ласкаво. — Отдавна не си идвала при нас.

— Имам много работа — виновно отвърна тя. — А ти защо си тук?

— Научно-практическа конференция. Тук е пълно с генерали, с разни началници. За пореден път обсъждаме проблемите на борбата срещу организираната престъпност.

— Ами ти нали не си началник — каза Настя.

— Е, как! Дори началникът на катедра е някакъв началник. Ти да не си прихванала от шовинизма на практиците криминалисти, да не би да смяташ като останалите, че само практиците имат право да се наричат хора? А онези, които подготвят тези практици в институтите, нямат абсолютно никакво значение?

— Какво говориш, татко, нямах предвид…

— Знам — позасмя се вторият й баща. — Ти винаги си била нормално дете с нормално построен мозък. Между другото кога планираш да си тръгнеш оттук? Мога да те закарам.

— Дълго ще остана, дойдох преди малко.

— При кого, ако не е тайна?

— При Самойлов.

— При Олег Григориевич? Познавам го, прекрасен специалист. Сигурно работиш по сериен убиец. Отгатнах ли?

— Отгатна. Върви при твоите надменни генерали, вече хвърлят към теб неодобрителни погледи. Сигурно смятат, че щом ги придружаваш, трябва да плащаш и храната им.

— Дете мое — смаяно проточи Леонид Петрович, — откъде у теб тази омраза към по-старшите чинове? По-рано това го нямаше. Или не съм го забелязвал?

— Нямаше го — съгласи се Настя. — Намразих всички генерали, откак нашата Житена питка напусна отдела, за да получи генералски чин. Това е алогично и глупаво, нали?

— Но пък е много по женски. Как се разбирате с Мелник?

— Нормално. Вярно, не е Житената питка, но се търпи. Е, татенце, аз да тръгвам. Целуни мама. И ако тя започне пак да се вайка за моето полугладно съществуване, можеш с чиста съвест да потвърдиш, че си видял с очите си как ям сандвичи и бисквити.

Вече на излизане от стола Настя се обърна и видя как Леонид Петрович оживено обсъжда нещо с двамата генерали, разположили се край една маса. Единият от тях хвърли към Настя бърз поглед, после отново се зае с отварянето на кутията с вносна бира, която държеше в ръцете си.

Тя се върна в кабинета на професора.

— Помислих, че пак сте се изгубили — недоволно промърмори той, без да вдига глава от книжата. — Където ви прати човек, там ще си останете.

— Извинете. Срещнах баща си, затова се позабавих.

— Баща ви в академията ли работи?

— Не, дошъл е на конференция. Колко силен харесвате чая?

— Средно. В голямата чаша, ей там е, на перваза. И се постарайте да не шумите и да не ме разсейвате.

Като гледаше да се движи колкото може по-тихо, Настя приготви чай и го поднесе на Самойлов, после сложи до него чиния със сандвичи и бисквити. Вече беше пет часът, а до седем трябваше да се яви пред Господаря и да се отчете за работата си през деня. Нямаше да успее, невъзможно беше. Трябваше да му се обади оттук, може би той щеше да приеме отчета по телефона и нямаше да настоява тя да се върне на „Петровка“.

Телефонът беше на бюрото, но Настя не посмя да поиска разрешение да го използва, нали Самойлов беше казал пределно ясно: не шумете и не ми пречете. Тя излезе на пръсти в коридора, постоя там, размишлявайки, после отвори вратата към стълбището. На площадката имаше четири врати, като едната врата беше широко отворена и Настя реши да опита късмета си. В края на краищата нали нямаше да иска пари назаем, а само разрешение да се обади по телефона! Тя влезе в бившия апартамент и се огледа. Ето ги вратите към банята и тоалетната, веднага след тях имаше друга, сигурно към кухнята. Кухните никога не са големи, значи зад тази врата има малък кабинет, сигурно на началник на отдел или катедра. Не, няма да се занимава с началници. Нито един началник не би изтърпял в кабинета му да влезе непознат човек и да поиска разрешение да се обади. Трябваше да потърси помещение с много хора.

Настя решително отвори вратата, която водеше към хола. Там беше пусто. Четири бюра, две каси, гардероб за дрехите, нечии чанти — мъжки и дамски — и нито един човек. За сметка на това — цели два телефона. Браво бе, какво лекомислие цари в Академията на милицията! Влизай, вземай, изнасяй — ние нямаме нищо против. В отсрещния край на хола имаше още една врата и едва зад нея Настя намери жена на средна възраст, която с паническа бързина тракаше по клавиатурата на пишеща машина. Машината беше електрическа и заради шума от нея едва ли се чуваше какво става в съседните помещения.

— Извинете — високо каза Настя, — може ли да използвам вашия телефон?

Без да спира да печата, жената кимна като съгласие и същевременно като посока, тоест към телефоните в съседната стая. Настя затвори вратата и се обади на Мелник. За нейно учудване той се отнесе към обаждането й съвсем спокойно.

— Какво научихте в салона?

— Лазарева е била там веднага след датата, когато бе открит последният от седемте трупа — съобщи тя. — Удължавала си е ноктите. Прави си тази процедура редовно, има лоши нокти, често се чупят.

— Прекрасно! Просто прекрасно! Предупредете Доценко да бъде изключително внимателен, има си работа с опасна престъпница, която може да се окаже физически дори по-силна от него. И продължавайте да я разработвате. Как напредва работата с архивните материали?

— Всъщност затова ви се обаждам. Може ли да не идвам за вечерен доклад? Разказах ви за посещението си в салона, друго съществено засега няма. Днес ще приключа с нашия архив, а утре ще подготвя искане и ще започна да работя с делата, които се намират в архивите на съда.

— Добре — съгласи се Мелник, — днес можете да не идвате. Вече определихме окончателно личността на заподозряното лице, утре очаквам плана ви за събиране на доказателства. Свържете се със следователя, той да ви каже какви доказателства му трябват, за да привлече Лазарева под отговорност, а вече ваша работа е да измислите как да ги съберете. Доценко подготвя ли идентифицирането?

— Тъй вярно. Търси хора, които може да са видели Лазарева близо до мястото на всяко убийство.

— Браво на вас!

Да, на новия началник определено не му се свидят похвалите. Кой знае — стилът му ли е такъв? Или просто подготвя почвата?

Настя тихичко се върна в кабинета на Олег Григориевич и много внимателно приседна на крайчеца на стола, като се постара той да не скръцне. Времето минаваше, професорът не й обръщаше никакво внимание, а тя седеше неподвижно и се страхуваше да помръдне и да предизвика недоволството му. В главата й идваха мисли, които изглеждаха глупави и неуместни на самата нея. Например: какво ще прави с информацията, получена от Самойлов, ако се наложи да използват тази информация при разкриването на престъплението? Дали да каже на Мелник за това, или по-добре да не рискува? От една страна, ако се съди по начина, по който се бе държал с нейния втори баща, Господаря явно уважаваше науката или поне не изпитваше към нея нескрито презрение. Но, от друга страна, това може да е поредната игра, на която си примират да играят мъжете, особено когато са началници. Както си седиш в мекото кожено кресло, да се покажеш пред външните хора като гъвкаво мислещ модерен ръководител, като грамотен управляващ („Ще намеря начин да решим този проблем.“), демократичен, образован („Естествено ние придаваме огромно значение на постоянната аналитична работа.“) и същевременно делови, способен да организира мигновено изпълнението на всяка задача („Гледай как работят моите хора!“). При което дълбоко в душата си отричаш значението и на гъвкавостта, и на образоваността, и на демократичността, всичко това е само демонстрация за външни лица. А със своите, тоест с подчинените, водиш разговорите със съвсем друг тон и на съвсем други теми. Защото разбираш, че никога не би могъл да удържиш стегнат колектива, ако проявяваш демократичност и широта на мисленето. А „добрият тон“ изисква… Ето така получаваме двата лика на Янус.

От Господаря Мелник мислите й се прехвърлиха към журналиста Валентин Баглюк, който бе написал статията за онези гадове детективите, дето не умеят да си пазят агентурата. Юра Коротков се бе заел с него по-плътно, но още не бе открил никакъв компромат, както бе наредил Мелник. Естествено, ако сега беше не деветдесет и седма, а поне осемдесет и шеста година, Баглюк вече щеше да бъде разпердушинен. Той не умееше да пие и когато се напиваше, се държеше толкова отвратително, че едно такова напиване щеше да е достатъчно, за да изхвърчи завинаги от вестника и да остане безработен вовеки веков. А пък какво неописуемо безредие цареше в личния му живот! Между другото в този изключително безреден личен живот като ярки комети прелитаха ту съпругата на главния редактор на вестника, в който работеше Баглюк, ту дъщерята на завеждащия отдела, ту приятелката на някой спонсор. С други думи безпътният журналист през незабравимата осемдесет и шеста година непременно щеше да бъде изритан като мръсно коте или за пиянство, или за разврат, или за двете заедно. Но годината все пак беше деветдесет и седма и всичко това отдавна бе престанало да вълнува обществеността. Иначе други пороци Баглюк нямаше. Коротков смяташе утре да отиде в редакцията, да се запознае с прекомерно осведомения журналист и да го помоли да отговори на някои въпроси. Да го помоли меко, ненатрапчиво…

— Жена ли подозирате?

Настя трепна и едва не подскочи на стола. Толкова дълбоко бе потънала в мислите си, че напълно бе забравила къде се намира и защо.

— А? Какво казахте?

— Попитах: заподозряното лице жена ли е?

— А… да. Жена е. Как разбрахте? — слиса се Настя.

— Чрез моята методика. Не се шегувате, нали? Наистина ли разработвате жена във връзка с тези трупове?

— Наистина. Вие направо ме смаяхте.

— Значи методиката работи — удовлетворено кимна Самойлов. — Това ме радва. Сега трябва да е на около двайсет и шест.

— На двайсет и девет е — поправи го Настя.

— Не може да бъде! — рязко възрази Олег Григориевич. — Не може да съм сбъркал с три години. При определянето възрастта на престъпника е допустима грешка в рамките на две-три седмици, не и на три години. Данните ви са неточни.

Данните ни били неточни! Датата на раждане изобщо е едно от нещата, които по принцип могат да се установяват абсолютно точно. Виж, всичко останало е вече приблизително.

— На двайсет и девет е — твърдо повтори Настя. — Това е установено и потвърдено документално.

Самойлов се замисли, после отново погледна записките си.

— Слушайте, да не би жената да е била спортистка?

— Именно — изумено промълви Настя. — Това е просто фантастично!

— Не е фантастика, а предположение, основано върху опит — сухо каза Самойлов. — Та значи, Анастасия Павловна, трябва да ви кажа, че когато става дума за спортисти, човек никога не може да е сигурен за вярната им рождена дата. Докато разработвах методиката си, съм се сблъсквал с такива неща.

— Защо?

— Защото много често възрастта умишлено се променя в зависимост от това в каква възрастова група трябва да се състезава спортистът — старша или младша. Разбирате ли? Знам случай, при който спортист толкова пъти е подправял документите си и е променял годината и месеца на раждането си, че после са се чудили как да възстановят истината. Откъде имате данните за възрастта на вашата заподозряна?

— От Федерацията по баскетбол. Но те съвпадат с данните от Централното адресно бюро. И там тя се води родена през шейсет и седма година.

— Не ме принуждавайте да ви обяснявам очевидни неща. — Професорът отново започна да се нервира. — В адресното бюро сведенията постъпват от службата по гражданско състояние при милицията след оформяне на жителството. Каквато възраст е посочена в паспорта, такава е фиксирана в бюрото. А вие мислили ли сте въз основа на какво се издават паспортите? Точно така — въз основа на акта за раждане. Този акт за раждане е единственият документ на човека, докато той навърши шестнайсет години. А спортистите започват да се състезават много по-рано. И фалшификациите на датите започват още от акта за раждане. Схващате ли сега? Вероятно вашата заподозряна има доста едро телосложение, щом в някой момент от младостта и дори от детството й са успели да я „състарят“ с цели три години и никой не е забелязал това.

— Да — кимна Настя, — тук сте съвършено прав. Тя е много едро момиче. По-висока е от мен с петнайсетина сантиметра. Непременно ще проуча каква е тази история с възрастта й. А какво друго можете да ми кажете сега?

— Почакайте, всичко по реда си. Засега ви дадох само най-приблизителни данни, като изхождам от анализа на сведенията за първия от седмината потърпевши. Трябва да прегледам поне още двама, а най-добре — трима, за да ви кажа нещо по-определено. И между другото датата на раждане ще се очертае по-ясно.

— Аз все пак не разбирам как го правите — призна Настя. — За мен сте направо магьосник.

— Я стига! — намръщи се Самойлов. — Не мога да понасям такива определения. Магьосник, вълшебник, факир… Това са глупости. Аз съм разработил така наречения хронобиопсихологически метод, чието използване при разкриването на серийни убийства може да дава добър резултат — това е всичко. Има определени закономерности, в чиято основа лежи факторът време. Моментът, когато един човек умъртвява друг човек, е точка на пресичане на две линии: времето на живота на убиеца и времето на живота на неговата жертва. На пръв поглед много неща тук изглеждат случайни, но в действителност далеч не е така. Серийният убиец извършва престъплението си тогава, когато у него са налице вътрешната готовност и потребността. Наречете го необходимост. Той не може да не убие, затова убива. Но убива не всекиго, а само човек, който му „подхожда“ или по някакви външни признаци, или по друг начин. Не бъркайте серийния убиец, с когото и да е друг, например с „поръчковия убиец“. Килърът убива по други причини. За това му плащат и той убива, като се съобразява само с два фактора: срока за изпълнението на поръчката, който може да е твърде ограничен, и реалната възможност да извърши убийството. Той трябва да изчака удобен случай. Така че към момента, който аз наричам точка на пресичане, водят твърде много фактори. И поведението на жертвата, и волята на възложителя, и способностите на килъра, и случайни пречки, и много други. В случаите със серийни убийци всичко е различно. Моята методика е резултат от дългогодишно проучване на всички серийни убийства, сведения, за които можах да получа. Така че всичко това няма нищо общо с магията. Ето вижте, между първото и второто убийство са минали четири дни. Към момента на извършването на второто престъпление убиецът е станал по-възрастен с четири дни. Сега да вземем данните на втория потърпевш и да изчислим по моята методика възрастта на човека, който е отнел живота му точно в деня, когато това действително се е случило. Ако методиката действа правилно, ние трябва да получим приблизително същия показател, както и в първия случай. Там получихме двайсет и шест години, два месеца и седемнайсет дни плюс-минус десет денонощия. Да видим какво ще се получи сега. Много ли се затруднявате да седите и да не говорите?

— Не, не, моля ви се. Това е нормалното състояние за мен.

— Сега нещата ще потръгнат по-бързо — обеща Самойлов.

И наистина резултатът от обработката на данните за втората жертва на удушвача се получи бързо. Но професорът нещо не бързаше да го оповести. Настя видя, че лицето му помрачня. Олег Григориевич недоволно се намръщи, смачка листа, на който бе писал, и го изхвърли в кошчето, след което започна отново да изчислява. Но и новият резултат не му хареса. Самойлов се наведе, извади от кошчето смачкания лист и сравни бракуваните бележки с онези, които бе получил при новото изчисление. Изумление проблесна в очите му и веднага угасна. Той бавно вдигна глава, внимателно събра книжата в папката, грижливо я завърза и я пъхна в едно чекмедже. След което с бърз и някак погнусен жест отблъсна от себе си книжата, които му бе дала Настя.

— И тъй, Анастасия Павловна, кажете ми, ако обичате, защо дойдохте тук? Моето време е ценно, както и времето на всеки доктор на науките, а вие сте решили да се позабавлявате за моя сметка, така ли?

— Чакайте, Олег Григориевич… Какво се е случило? Защо говорите така?

— Защото имам основание да говоря така. Защо дойдохте при мен? Какви сведения сте ми донесли?

— Това са сведенията за седмината потърпевши, удушени в течение на две седмици по един и същи начин. Нали ви обясних.

— Излъгахте ме.

— Ама не…

— Излъгахте ме — с усилие сдържайки яростта си, каза Самойлов. — Аз не боравя с държавни тайни и си давам сметка, че никому не е необходимо да измисля легенди, за да се запознае с мен с оперативна цел. Слава богу, занимавам се не с космическо оръжие, а просто с проблемите на разкриването на убийства, и не представлявам интерес нито за чужди разузнавания, нито за мафиотски структури. И мога да окачествя вашето посещение при мен под напълно изфабрикуван претекст единствено като глупава шега с неясни засега цели. Ако обичате, обяснете, госпожице.

Настя съвсем се слиса. Не можеше да разбере какво толкова бе раздразнило професора и поради това не можеше да намери правилна линия на поведение.

— Грешите — постара се да каже тя колкото можа по-спокойно. — Олег Григориевич, дойдох при вас като при специалист по серийните убийства, защото прочетох ваши трудове в сборник на тази тема. Само затова. Няма други причини. И не разбирам в какво ме обвинявате. В постъпките ми няма никаква скрита причина, никаква зъл умисъл. Но вашите думи ме накараха да се замисля. Защо се ядосахте, Олег Григориевич? Моля ви, кажете ми какво ви разгневи толкова?

— Няма да позволя да ме превръщат в източник на развлечение — сухо каза Самойлов. — Време е да си тръгвам.

Настя скочи и се приближи плътно до него, умолително се взря в очите му.

— Олег Григориевич, моля ви… Много ви моля. Повярвайте ми, дойдох при вас само защото на главата ми са седем души, удушени от неизвестен маниак. Има жена, която подозираме в тези убийства, открихме я, както се казва, по оперативен път. Ще ви обясня, защото искам да ми вярвате. Заключенията на експертите ни накараха да мислим, че убиецът е много висок на ръст. А нашите собствени разсъждения ни наведоха на мисълта, че това най-вероятно е жена. Всички потърпевши са позволили да ги нападнат изотзад, никой от тях не е оказал съпротива, тоест те не са усетили опасността, не са очаквали нищо лошо. Човек обикновено не очаква нападение от страна на жена, нали? И тогава започнахме да търсим тази много висока и физически достатъчно развита жена. Напълно естествено беше първо да я потърсим сред баскетболистките. И намерихме сред тях млада жена с някои странности в характера. Тя няма твърдо алиби за времето на извършването на убийствата. Но нали това далеч не е достатъчно, за да я обвиним! За съжаление, от гледна точка на криминалистиката ние сме в голямо затруднение. Практически нямаме образци за сравнително изследване, прекалено много кал имаше на местата, където бяха открити труповете. Олег Григориевич, искам да разбера къде и как да търся доказателства. Единственото, което можем да направим сега, е да потърсим свидетели, които може да са видели интересуващата ни жена близо до някое от местопрестъпленията. Но дори такива хора да се намерят и уверено да идентифицират нашата заподозряна, това няма да бъде достатъчно за обвинение и привличане под отговорност. Моля ви, помогнете ми.

— Искате да получите самопризнание, така ли?

— Не е задължително, макар че естествено и това би било добре. Ако вашата методика ми даде такава информация за убиеца, с която сега не разполагам, тогава е възможно да измисля къде и как да търся доказателствата.

Самойлов се отдръпна на няколко крачки от Настя и замислено потърка с пръсти слепоочията си.

— Вярвам ви. Сигурно не съм прав, но ви вярвам. Може би сте сляпо оръдие в нечии ръце. В такъв случай искрено ми е жал за вас. Просто някой се е възползвал от вас.

— Уверявам ви, никой не ме манипулира. Решението да се консултирам с вас е мое собствено решение. Нещо повече — аз не го споделих с никого от колегите си, скрих го и от ръководството на отдела. Не ме съжалявайте, Олег Григориевич. Нека по-добре заедно да разберем какво ви ядоса толкова. Кажете ми какво се случи.

— Какво се случи ли? Добре, ще ви кажа. Пробутали са ви други сведения. Или някой ви е мамил от самото начало, или някой е сменил записките в папката ви.

— Как можа да ви хрумне това? — възкликна Настя. — Защо на някого може да е потрябвало да ме мами и да ми пробутва фалшиви сведения? От това може да бъде заинтересован единствено самият убиец. Надявам се, не искате да ми кажете, че престъпникът е някой от моите колеги?

— Знае ли човек! — уклончиво отговори Самойлов. — Във всеки случай сведенията за втория потърпевш са такива, че ме карат да се съмнявам. Нещо повече — аз видях и данните на третия удушен. И знаете ли какво ще ви кажа, уважаема Анастасия Павловна?

Внезапно тя се скова от страх. Нямаше разумно обяснение за това. Обикновен малък кабинет в сграда, където е пълно със служители на органите на вътрешните работи. До нея — уважаван професор, доктор на науките, симпатичен интелигентен човек, полковник от милицията. Защо тогава тя се смръзна от страх, сякаш наоколо светлината бе угаснала и от всеки ъгъл всеки миг можеха да изпълзят отровни змии или да изскочат въоръжени безумци? Сърцето й блъскаше лудо, дланите й овлажняха, пръстите й трепереха.

— Тези убийства са извършени от различни хора, Анастасия Павловна. От абсолютно различни. И те не са маниаци.

Глава 7.

Денисов все пак се обади. И Настя с недоумение се вслушваше в себе си и се опитваше да разбере дали този факт я огорчава. От една страна, нямаше нищо необичайно в това, че възрастен човек преди сложна операция иска да се види с хората, които не са му безразлични. От друга страна, този възрастен човек беше самият Едуард Петрович Денисов и срещата с него не можеше да се определи като нещо обикновено.

Денисов се обади късно вечерта в събота. Разбраха се Настя да отиде при него в клиниката в неделя, защото операцията беше запланувана за понеделник. Видът на Денисов я ужаси. Не бяха се виждали малко повече от година и през това кратко време болестта бе успяла да го състари с петнайсетина години. Но тъй като нито за миг не забравяше предупреждението на Анатолий Владимирович, Настя с всички сили се стараеше да не издава чувствата си.

— Изненадана ли сте от моята покана? — попита я Денисов леко присмехулно.

Само по този присмехулен израз човек можеше да познае предишния Едуард Петрович. Дори гласът му беше променен, а говорът му бе станал забавен и сякаш затруднен.

— Изненадана съм — призна Настя. — Мислех си, че напълно сте ме забравили.

— Само не ми разправяйте колко ви е огорчило това. Прекрасно си спомням, че последната ни обща епопея ви причини големи служебни неприятности, и аз сметнах, че ще е най-добре повече да не ви безпокоя за щяло и нещяло. А днес искам просто да ви направя подарък.

— По какъв повод?

— Без повод. — Той отново се усмихна. — Виждам, виждам, че Толя е свършил доста подготвителна работа с вас, помолил ви е да се преструвате, че изглеждам в цветущо здраве. Не искам да го разстройвам. Но нали самият аз си знам, че ми е лоша работата. Вярно, надеждата, както казват мъдреците, умира последна, затова не се отчайвам, но това не значи, че ми е позволено да бъда непредвидлив. Така че не ми се ляга на операционната маса, без да съм си върнал дълговете.

— Доколкото си спомням — предпазливо каза Настя, — при последната ни среща казахте, че сме квит. Нищо не ми дължите.

— Така е в делово отношение. А между приятели, скъпа Анастасия, сметки няма. Вие не може да не знаете, че изпитвам към вас нежност, възхищавам ви се и ви обичам по бащински. И тъй като нашата днешна среща може да се окаже последна, искам впоследствие да не ме споменавате с лоша дума.

Те бавно крачеха из заснежения парк, който заобикаляше клиниката. Отпред и отзад на „протоколно“ разстояние се движеха телохранителите на Денисов. Макар да е тежко болен старец, с мафиот от такъв калибър всичко можеше да се случи… Едуард Петрович здраво държеше Настя под ръка, като се стараеше да не издаде слабостта и световъртежа си. Просто човекът говори тихо и е напълно естествено ухото на събеседника му да бъде колкото може по-близо.

— Но моята безкористност не е безгранична — продължи Денисов. — Затова съм решил да ви направя подарък, който ще има смисъл само в случай… ами да речем, при неблагоприятен изход от операцията. Ако ли пък ме оперират успешно и започна да се оправям, вие трябва да ми дадете думата си, че няма да се възползвате от това, което ще ви подаря.

— Че какво ще е то? — засмя се Настя. — Вила на Лазурния бряг? Страх ви е, че ще се настаня там и няма да ви пусна да припарите?

Денисов внезапно стана сериозен. Крачките му още повече се забавиха и телохранителите също моментално забавиха темпото.

— Честно казано, искаше ми се да ви оставя за спомен нещо материално. Между другото мога да ви подаря именно вила на Лазурния бряг. Но вие няма да приемете такъв подарък, нали?

— Разбира се, че не.

— А защо? Впрочем аз знам отговора и без да ми го казвате. Влюбена сте в работата си и не искате да я загубите, а такъв подарък неминуемо би означавал начаса да ви уволнят. Прав съм, нали?

— Частично.

— Какви други съображения имате?

— Не искам да помрачавам нашето нежно приятелство с материални сметки. Няма да крия, Едуард Петрович, винаги ми е било трудно да намеря логично обяснение на нашите отношения. Вие сте финансов магнат, световноизвестен перач на „мръсни пари“. Аз съм офицер от милицията. Вярно, занимавам се не с икономически престъпления, а с убийства и изнасилвания, и никога не съм получавала от вас като подарък никакви пари или други ценности, но въпреки това, съгласете се, ситуацията е доста двусмислена.

— Съгласен съм — кимна той. — Но хайде сега да не задълбаваме в това — така или иначе не сме в състояние да променим тази двусмислена ситуация, тъй като се запознахме преди няколко години, а както знаете — миналото не може да се промени. Стореното — сторено. Винаги съм се съобразявал с особеностите на вашия характер и не съм ви предлагал материални подаръци дори за рождения ви ден. Онова, което смятам да ви подаря днес, също не е вещ или пари. Ще ви подаря информация. Хайде да поседнем, уморих се нещо.

Сърцето на Настя болезнено се сви. Разхождаха се едва от петнайсет минути, а той вече се бе уморил. Колко е далеч сега Денисов от онзи снажен, младолик, пълен със сили мъж, който на своите седемдесет години можеше да изминава пеша десет километра, без нито веднъж да поседне за почивка. Той тежко се отпусна на разчистената от снега пейка. Телохранителите се спряха отдясно и отляво, спазвайки дистанция четири метра от Денисов. Разстояние напълно достатъчно, за да се запази конфиденциалността на водения полугласно разговор.

— Известно ли ви е, скъпа Анастасия, че нашето правителство много сериозно се е заело с укрепването на финансовата и данъчната дисциплина?

— Известно ми е — кимна Настя. — Това е известно на всички, не представлява никаква тайна, дори вече излизат постановления и укази по въпроса. Ето, и извънредна комисия създадоха.

— А известно ли ви е, че вече е създадена и действа специална Програма за борба с горепосочените нарушения?

— Мога да се досетя за това. Щом има проблем, трябва да има и Програма, насочена към неговото решаване. Това е разумно.

— Сигурно можете да се досетите и за съдържанието на Програмата?

— Е, това вече е по-трудно — призна тя. — Ако ми кажете кой я е съчинявал — политик, икономист или юрист, — тогава бих могла да изкажа някакви предположения. Но така…

— Е, добре, няма да ви изпитвам. Програмата е много обширна, в нея има цял раздел, посветен на оперативните и разузнавателни мероприятия.

Настя не можа да скрие изумлението си.

— Сериозно? Странно е, че оперативно-разследващата общественост не знае нищо за това. Да не грешите, Едуард Петрович?

— Анастасия, обиждате ме — произнесе с укор Денисов. — Ръководителите на Програмата са хора трезвомислещи, те си дават сметка, че излишното разгласяване ще обезсмисли усилията им. Една от точките на този раздел на Програмата е създаването на агентурна мрежа във финансовите и предприемаческите структури. Като начало — в най-крупните, но впоследствие е планирано да се обхванат и по-дребните. Идеята е да се откажат от неоправдалото себе си вербуване на източници вътре в подобни структури, а вместо това, да изпращат там под формата на служители, а понякога и на ръководители, специално обучени хора. Хора, които блестящо владеят оперативно-икономическия анализ и са в състояние да изследват компетентно финансовата документация. И същевременно тези хора умеят да се държат правилно, да спазват правилата на конспирацията и така нататък. Е, вие ме разбирате.

— Да, естествено — съгласи се Настя. — Разбирам какво имате предвид. Идеята между другото не е нова, отдавна се говори за нея, но кой знае защо — никой не е пожелал да се вслуша.

— Така ви се е сторило. Както виждате, вслушали са се и дори са я осъществили на практика. Но това, скъпа моя, не е всичко. Друга точка на въпросната Програма предвижда създаването на специален учебен център, където ще се подготвят такива резиденти. Учебният център е създаден. Нещо повече — първите завършили курса вече са пристъпили към работа. Всичко двайсет и шест души из цяла Русия, включително в Москва. Но това е само началото, Анастасия.

— Многообещаващо — промърмори тя. — Мога да си представя какво ще бъде продължението.

— Едва ли! — поклати глава Денисов. — Продължението само по себе си е донякъде неясно, но на вас, предполагам, ще ви бъде любопитно да го чуете. Нали обичате всякакви главоблъсканици. Та значи, в момента от двайсет и шестимата завършили обучението си в центъра само двайсет и петима работят по местата си, тоест там, където са ги изпратили изпълнителите на Програмата.

— А двайсет и шестият къде е?

— О-о-о — загадъчно проточи Денисов, — ако знаехме къде е двайсет и шестият, нямаше да има главоблъсканица.

— И естествено името му не се знае? — полувъпросително каза Настя.

— Естествено — потвърди той. — За сметка на това се знае друго. На мястото, където е бил — ако можем да се изразим така — разпределен за работа двайсет и шестият завършил, неотдавна е станало извънредно произшествие. Бил е убит един от ръководителите на службата за сигурност, в миналото — служител на Министерството на вътрешните работи, след това пенсионер. Е, какво, скъпа Анастасия, озадачих ли ви?

— Дотук — немного. Не виждам къде е тук главоблъсканицата. И не виждам защо тази информация да не може да бъде използвана… — Тя искаше да добави: „докато сте жив“, защото именно за това я бе предупредил Денисов в самото начало на разговора, но навреме се усети. — Искам да кажа, че не е толкова сложно да се установи списъкът на структурите в страната, в които неотдавна се е случило такова нещо. Ще отнеме много време, но по принцип — нищо невъзможно. Още повече че не във всяка от тях загиналият служител е бил в миналото офицер от милицията. После трябва да се изясни кои служители в тези структури в съответния период от време са били назначени и не след дълго са напуснали. И да се проследи съдбата на всеки от тях. Може и да е трудоемко, но е повече от реално. Само не разбирам защо трябва да се занимаваме с това. Смятате ли, че изчезналият двайсет и шести завършил има нещо общо с убийството на ръководителя на службата за сигурност? Тогава мога да ви уверя, че хората, които се занимават с това престъпление, преди всичко са обърнали внимание на внезапно изчезналия нов служител на тази структура. Те не са по-глупави от вас и мен. Вие не ми казвате всичко, Едуард Петрович. Не е честно.

Денисов дълго мълча, сякаш напълно бе изгубил интерес към разговора. Седеше неподвижно, не откъсваше очи от пухкавите, покрити със сняг елхички.

— Ако някой ден ме помолят да назова жените, оставили най-дълбока следа в живота ми — неочаквано каза той, — ще изброя три имена. Първата е Вера Александровна, съпругата ми, която беше до мен почти петдесет години и ми беше подкрепа в най-трудните мигове. Втората е Лилиана, жената, която искрено обичах и която загина толкова нелепо. Не съм забравил, че благодарение на вас убиецът бе намерен. И третата сте вие, Анастасия. Всеки път ме изненадвате.

— Но защо? — сухо попита Настя.

Странно, стана й неприятно и тягостно. Мисълта, че е оставила дълбока следа в живота на закоравял мафиот, никак не я поласка.

— Дойдохте да се видите с умиращ човек… Да, да, не ме прекъсвайте и не ме заблуждавайте, не съм дете. Дойдохте да се видите с умиращ човек, нещо повече — дойдохте при човек, който винаги е изпитвал към вас доверие и топлота и който нито веднъж не ви е сторил нещо лошо. Не можете да го отречете, нали? Дори онази служебна неприятност, която имахте заради контактите си с мен, ви сполетя не по моя вина. Тогава вие ме помолихте да дойда в Москва, за да се видим, инициативата не беше моя. Та така, повтарям: сега разговаряте с мен — човек, който има прекрасно отношение към вас и на когото остават броени дни живот, и въпреки това не можете да се отървете от присъщите ви недоверчивост и предпазливост. Във всяка моя дума търсите измама. Нещо повече — разговаряте с мен като с равен, опитвате се да намерите логика в думите ми, вкопчвате се в противоречията и несъответствията. Но вие не сте ми равна, скъпа моя. На вас всичко ви предстои занапред, докато пред мен е само операционната, от която може вече да не изляза. Лекарите ме будалкат, уверяват ме, че операцията ще ми помогне, но същевременно честно ме предупреждават, че може да не я издържа. И дори в тази ситуация вие не проявявате снизходителност към мен. Жестока сте, Анастасия. Вероятно защото сте много млада. Вие сте на трийсет и шест, не греша, нали?

— Не грешите.

— Още сте дете — тъжно се усмихна Денисов. — Но както винаги, сте права — не ви казах всичко. Програмата, за която става дума, е много скъпа, бюджетното финансиране не е достатъчно за нея. И ръководителите на Програмата си позволиха да сключат сделка с някои структури.

— Ясно — въздъхна Настя. — Вие им давате пари, а те в замяна на това не ви закачат. Така ли е?

— Абсолютно вярно. Аз също финансирам тази Програма и в замяна имам твърдото им обещание, че нито един от новите резиденти никога и при никакви условия няма да се появи на територията на моя град. Ето защо аз, докато съм жив, не съм заинтересован това гнездо да се разруши. Разбирате ли ме? Ако дръпнете тъничката нишка, която току-що ви подадох, вие с вашата здрава ръка и упоритост в края на краищата ще се доберете и до учебния център, и до организаторите и ръководителите на Програмата. И тогава може да започнат какви ли не катаклизми, включително да се смени апаратът за изпълнение на Програмата, както и източниците на финансиране. Не мога да съм сигурен, че отново ще успея да уговоря взаимноизгодно примирие с държавата. Виж, ако умра — тогава друга работа.

„Той ще умре — изведнъж ясно проумя Настя. — Не се надява на чудо и е готов за края. Именно затова ми разказа всичко това. Ако у него се таеше дори искрица надежда, той за нищо на света нямаше да ми даде тази информация. Вероятно знае за болестта си много повече от околните. И се е съгласил с тази безсмислена от негова гледна точка операция само за да не разстройва близките си. Нека се залъгват с илюзии. Но ако греша и той се надява да оцелее, излиза, че Денисов ме смята за пълна идиотка. Защото само на пълен идиот може да се доверява такава информация с увереността, че той няма да се възползва от нея изключително заради добрите взаимоотношения. Нима толкова високо оценява степента на своето влияние върху мен и смята, че никога няма да направя нищо, което може да му навреди?“

— Едуард Петрович, извинете ме за този въпрос, но отдавна ли боледувате? — попита Настя неочаквано.

Денисов бавно извърна към нея едрата си белокоса глава и внимателно я погледна право в очите. В този момент Настя си помисли, че той я вижда като на рентген и смисълът на нейния нетактичен въпрос му е пределно ясен. Така и излезе.

— Не, мила моя, боледувам само от четири месеца. Сама виждате в какво се превърнах през тези четири месеца. Болестта прогресира много бързо. Ако не си направя операция, остава ми да живея съвсем малко. Може би само няколко седмици.

— Но ако операцията мине успешно?

— Престанете! — Той се намръщи и отново седна изправен, вперил неподвижен поглед в пухкавите елхички. — Нима вярвате в това? През тези четири месеца организмът ми толкова е прогнил, че сърцето ми няма да издържи и два часа под упойка. Отслабвам с всеки ден, чувствам се все по-зле и по-зле и това означава, че метастазите пълзят в различни посоки с огромна скорост. Вече нищо няма да ги спре. Извинете ме, Анастасия, знам, че много по-лесно щеше да ви бъде да разговаряте с мен с друг тон и с друго настроение, да укрепвате у мен надеждата и да слушате как градя планове за бъдещето. Поне щеше да ви е ясно какво и как да говорите. А да общуваш с човек, който знае, че скоро ще умре и дори се опитва да обсъжда това, е много тежко. Но аз ви ценя прекалено много, за да ви мамя и така да ви принуждавам да се преструвате, като на свой ред мамите мен. Не съм ви толкова близък, за да плачете за мен, както ще плаче Толя Старков, да не говорим за семейството ми. На вас мога да кажа всичко както си е в действителност и да не се опитвам да ви щадя. Отивам си. Именно затова ви разказах за Програмата.

— Защо? Защо ми разказахте това? Какво искате да постигнете?

— Ами например искам вие да знаете за това. Просто така, без никакви условия. Може това да ви помогне в работата, когато ви се стори, че не разбирате нещо.

— Пак не казвате всичко докрай.

— Да… Отново сте права. Още не съм ви казал всичко, но не защото подлагам на изпитание съобразителността ви, повярвайте ми. Готвих се дълго за нашия разговор, но до момента, когато дойдохте, така и не бях си отговорил на най-важния въпрос. Затова сега все още се мъча да намеря отговора.

— И не го ли намирате?

— Не, не го намирам. Макар че мисля за това през всичките тези четири месеца, откак разбрах, че с гигантски крачки вървя към края. Хората са самонадеяни и рядко се замислят какво ще стане, когато те вече няма да са живи. Струва ни се, че ще живеем вечно и никога няма да умрем. А после изведнъж се оказва, че не е така. И все по-често сме принудени да мислим за живота, който ще продължава, но вече без нас. Отначало всичко изглежда пределно ясно и на въпроса какъв ще бъде този живот очевидният отговор е: „Това ще бъде живот без нас.“ Някои се задоволяват с този отговор. Други, след като са предъвкали и асимилирали тази неприятна мисъл, — преминават към следващия етап и си казват: „Добре, разбрах, че това ще бъде живот без мен. Но какъв ще бъде все пак този живот, хубав или лош? И интересува ли ме какъв ще бъде?“ Ето на този въпрос търся отговора. Опитвам се да разбера безразличен ли ми е този чужд живот, в който мен вече няма да ме има, или не.

— И кой отговор ви е по-близък?

— Не знам. Не мога да реша. Прекалено много е поставено на карта. Включително и благополучието на хората, които дълги години съм подкрепял и които нямам право да изоставя на произвола на съдбата.

— Вие искате да постоя с вас, докато не вземете това решение?

— Да. Искам. Но не смея да ви помоля за това. Днес е неделя — ден за законна почивка, сигурно си имате някакви свои планове. И после — не е много радостно да прекарваш времето си в компанията на умиращ старец. Сигурно сте премръзнали и огладнели? — внезапно смени темата той.

— Не, защо? — учтиво отговори Настя, макар че всъщност ужасно бе премръзнала и умираше от глад.

— Не ме лъжете — разсмя се Денисов. — По очите ви личи, че не е вярно. Да отидем в моята стая и да си направим прощален обед. Ама не ме гледайте, сякаш вече съм мъртъв! Още съм жив и понеже осъзнавам неприятната перспектива, искам да изживея онова, което ми е останало, с радост и удоволствие. Да вървим, да вървим!

Той стана с усилие от пейката и отново се опря на ръката на Настя. Сега Едуард Петрович крачеше още по-бавно и те преодоляваха няколкото десетки метра, които ги деляха от входа на болничната сграда, толкова дълго време, сякаш за всяка крачка бяха нужни неимоверни усилия. В болничната стая, която повече приличаше на президентски апартамент в скъп хотел, Денисов се съблече и когато остана по анцуг, Настя с ужас видя колко е отслабнал. Кожа и кости. А беше толкова снажен и широкоплещест…

Стаята на Денисов наистина беше особена, не като за обикновени болни. Беше по-скоро апартамент. Вероятно при съветската власт тук бяха лежали министри и членове на Политбюро, а сега, когато всичко беше поставено на комерсиална основа, тук можеха да настанят всекиго, който притежаваше съответните суми. Апартаментът се състоеше от три стаи: спалня, хол и кабинет. Очевидно се предполагаше, че високопоставените пациенти не само ще оздравяват тук, но и ще приемат посетители и ще работят върху важни документи, определящи съдбините на страната.

Те се разположиха в хола, а влезлите след тях телохранители веднага започнаха да слагат масата. От хладилника в ъгъла изникнаха чинии с есетра и топено сирене, кристални съдинки с хайвер, плодове.

— Да се нахвърляме! — весело заяви Денисов. — Но не се увличайте, предстои ни готвено.

— Между другото как е вашият прочут готвач? — попита Настя.

— Алан ли? Ще видите с очите си как е. Доведох го със себе си. Както разбирате, на мен ми разрешават дори тук да имам свой готвач. Онова, което ми предлагаше болничната кухня, е определено неприемливо. Освен това ме посещават доста хора, а аз съм свикнал да бъда гостоприемен домакин. Алан нощува у приятели, тук наблизо, а от сутрин до късно вечер е в клиниката.

На Настя се стори, че настроението на Едуард Петрович се подобри, дори очите му заблестяха. Той започна да ръси комплименти, да разказва вицове и разни забавни случки от живота си. Скоро се появи Алан — дребен и набит, с голямо шкембе и голяма брада, той приличаше на весело добродушно джудже. Веднага позна Настя и разцъфна в широка усмивка, святкайки със златните коронки на зъбите си.

— Радвам се, че ви виждам, радвам се, че ви виждам — бърбореше той, докато подреждаше в блюдо зеленчуците, приготвени по специален начин, — аз пък си блъсках главата за кого ли Едуард Петрович още от сутринта поръча такава трапеза. Знае се, че мъжете предпочитат месо, а вие обичате риба и зеленчуци, не съм забравил, нали?

— Анастасия, вие напълно сте очаровали целия ми екип — шеговито я подкачи Денисов. — Само помислете — повече от три години Алан не е забравил кулинарните ви предпочитания. Това говори много! Струва ми се, че Толя Старков не е безразличен към вас.

— Какви ги приказвате! — смути се Настя. — Сторило ви се е.

Анатолий Владимирович Старков беше началник на контраразузнаването в екипа на Денисов. Ако Настя можеше да се абстрахира от правовите реалии, той й импонираше със своето спокойствие и деловитост, както и с обстоятелството, че беше от малкото хора, които не смятаха, че жена, работеща в криминалната милиция, е екзотично недоразумение.

— А, не, драга моя, не ми се е сторило. Когато се готвех да ви помоля да помогнете в издирването на престъпника, който уби моята Лилиана, Толя много дълго и старателно ме моли да се откажа.

— Така ли? Сигурно се е съмнявал, че ще мога да ви помогна?

— В никакъв случай. Той никога не се е съмнявал във вашите способности. Той, видите ли, се опасяваше, че ще ви поставя в неудобно положение. Много ме моли да не ви закачам.

— И само от това вие си направихте извода, че Анатолий Владимирович не е равнодушен към мен? Той просто е деликатен човек и толкоз.

— Ъхъ, ъхъ — промърмори Денисов, — а пък аз, излиза, съм лишен от деликатност. Да можехте да чуете с какъв трепет в гласа произнася името ви. Добре де, това са глупости, старчески дрънканици. Я по-добре ми кажете как върви семейният ви живот.

— Върви своеобразно — засмя се Настя. — В момента съм сама, мъжът ми е в Щатите, изнася лекции по висша математика.

Те си бъбреха леко и непринудено, сякаш наблизо ги нямаше нито тежката болест, нито наближаващата смърт. След второто, Алан поднесе на Настя кафе, а на Денисов — любимия му коктейл от мляко с ябълков сок. Навън бързо се мръкваше, денят преминаваше в нощ, а Денисов още не пускаше Настя, като намираше нови и нови теми за разговор. На няколко пъти влиза лекарят и със задоволство отбелязваше, че болният в навечерието на операцията е бодър, весел и не се притеснява. Най-сетне Едуард Петрович премина към най-важното.

— Да се върнем към Програмата — каза той, като рязко изостави шеговития тон. — Разбрах, че все пак не ми е безразлично какво ще стане в моя град, след като аз си отида. Няма да се повтарям излишно, вие прекрасно знаете, че ние оказваме на нашия град огромна спонсорска помощ, с мои пари се ремонтират училища и се купуват лекарства и оборудване за болниците, строят се пътища, осъществяват се социални програми, подпомагат се социално слаби хора и така нататък. Ако пострадат структурите, които работят и носят приходи за моя град, на първо място ще пострада населението. Ето защо искам максимално да обезопася своята рожба, поне за известно време, докато градският бюджет не укрепне достатъчно. Ето за какво ви моля, Анастасия. Ако самата вие решите да разровите това, което е свързано с Програмата, предупредете хората, които ще останат след мен. Например споменатия днес Толя Старков. Аз не мога и не искам да ви моля изобщо да не се намесвате в тези неща. Но поне ги предупредете, за да не остане моят град незащитен след възможни внезапни промени в отношенията му с държавата.

„Не мога и не искам да ви моля! Много интересно! Но защо, Едуард Петрович? — мислено го попита Настя. — Защото това би било в разрез с моя служебен дълг ли? Или има и друга причина?“

— Едуард Петрович, аз не разбирам вашата загриженост — предпазливо каза тя на глас. — Държавната програма е държавна програма — ни повече, ни по-малко. Това не е престъпна организация и аз не виждам абсолютно нищо незаконно в тази дейност. Напротив, тя е насочена към защита на правовия ред и към борба срещу нарушенията на закона. Защо смятате, че бих пожелала да разровя, както се изразихте, това гнездо? Аз нямам там абсолютно никаква работа.

— Страхувам се, че тук грешите, драга моя — много сериозно отговори Денисов. — Дай боже да се окаже, че не съм прав, но интуицията ми подсказва, че в тази Програма има нещо гнило.

„Хайде де, интуицията! — коментира за себе си тя. — Не е интуицията, ами някаква конкретна информация ви го подсказва. Но не искате да ми кажете — да не би, както се изразяват оперативните работници, да си разкриете източника:“

— Какво именно? — невинно попита Настя.

— И аз не знам. Просто нещо ми намирисва. Да се върнем към онова, за което си говорихме в парка. Двайсет и шестият завършил курса изобщо не е изчезнал, в смисъл че не е нужно да го издирвате. Той е бил прехвърлен в друга структура, а след няколко дни е умрял.

— Сам ли? Или са му помогнали?

— И още как са му помогнали! Подозирам, че при вас се води потърпевш, чието убийство засега не е разкрито.

— Значи вашите намеци за връзката на двайсет и шестия завършил с убийството на ръководителя на службата за сигурност са били просто блъф? Искали сте да видите ще се хвана ли на такава евтина примамка? Засрамете се, Едуард Петрович.

— Чакайте, Анастасия, още не съм казал всичко. Двайсет и шестият завършил не е убивал ръководителя на службата за сигурност. Гарантирам ви го.

— Може би ще ми кажете и кой е истинският убиец?

— Не, това не мога да направя. Не знам кой е.

— Откъде тогава сте толкова сигурен, че той няма нищо общо?

— От календара. Двайсет и шестият е бил убит по-рано. Приблизително с две-три седмици. Така че сама виждате… — Денисов разпери ръце.

— Значи между двете убийства няма връзка?

— Връзка има. Има, Анастасия. Това е единственото, което мога да ви кажа с абсолютна сигурност. И не ме питайте откъде го знам. Затова твърдя: щом в резултат на осъществяването на една държавна програма се поражда връзка между две убийства, тази програма намирисва зле. Нещо не е в ред в нея. Убедих ли ви?

— Все още не. Но ще помисля.

— Още веднъж ви моля: ако в резултат на вашите размисли стигнете до определени изводи, направете си труда да съобщите това на моите хора.

— Едуард Петрович, а защо ми разказахте всичко това? Вече ви питах за същото, но отговорът ви не ме убеди. Бихте могли да си премълчите и аз нищо нямаше да науча. Ако в Програмата наистина нещо не е в ред, с разказа си вие увеличихте риска да се породи ситуацията, от която самият вие се опасявате.

— Какво пък, драга моя, ще трябва да призная, че и на прага на смъртта аз се опитвам да защитя своите интереси. Искам да сключа с вас сделка. Такава сделка, каквато не мога да сключа с никого другиго.

— Плашите ме — шеговито отвърна Настя. — От думите ви излиза, че аз съм единственият човек в милицията, с когото може да се сключват сделки, с други думи човек, който може да бъде подкупен. Да не би да искате да ме обидите?

— За нищо на света. По-скоро ще умра, отколкото да ви обидя. Впрочем аз наистина скоро ще умра… Добре, добре, добре, няма да говорим за тъжни неща — припряно добави той, като видя как мигновено помръкна лицето й. — Та значи — нека се върнем към сделката. Няма да крия, че на мен ми е изгодно да участвам във финансирането на Програмата и да получавам в замяна гаранции за собствената си безопасност. Но аз нямам право да си затварям очите за факта, че Програмата най-вероятно е порочна или безнравствена, а може би и престъпна. Значи рано или късно това ще се разкрие и резките промени в реализирането на Програмата ще бъдат неизбежни. По-нататък настъпват последствията, които ние с вас вече обсъдихме. Но ако промените настъпят в резултат на действията на друг човек, а не на вашите действия, Анастасия, моите хора няма да бъдат предупредени. Затова направих всичко възможно, та вие при желание и при наличието на основания да изпреварите другите. Повтарям: дадох ви информация, която ще ви позволи още днес да започнете да изяснявате дали има реални основания за моите подозрения. Със сигурност ще се намери и някой друг, който може би случайно ще дръпне нишката и ще размотае цялото кълбо. Трябва само да напипа тази нишка. Защото това е само въпрос на време. Така че аз предпочитам тази нишка да бъде във вашите ръце по-рано, отколкото в ръцете на когото и да било другиго. Може би моите подозрения са безпочвени и аз искрено ще се радвам, ако е така. Макар да съм сигурен, че съм прав. Но от всяко положение се надявам, че ще мога да разчитам на вашата честна дума и да знам, че върху моя град няма да се стоварят внезапни неприятности.

— Предварително ли сте сигурен, че ще ви дам думата си?

— Няма да откажете на умиращ човек.

Той каза това толкова сериозно и простичко, че очите на Настя се напълниха със сълзи. Денисов стана от масата и се премести в дълбокия мек фотьойл в ъгъла на стаята.

— Ето, сега наистина казах всичко. Не смея повече да настоявам да се измъчвате в моята компания. Извинете, Анастасия, наистина се уморих, а утре ме чака тежък ден. И още една молба. Ако остана жив след утрешното мероприятие, не ме посещавайте, докато аз не ви помоля за това. Разбрахме ли се?

Тя мълчаливо кимна и започна да облича якето си. Едуард Петрович не стана, за да й помогне да се облече, и това красноречиво показа колко е слаб. Никога великият Ед Бургундски, както го наричаха приближените му, не би си позволил да бъде нелюбезен по отношение на една дама.

* * *

В живота на Евгений Паригин се появи още едно усложнение, този път съвсем неочаквано. Той беше готов за какво ли не, само не и че вдовицата на братовчед му — Лолита — ще започне да се държи по този начин.

Паригин спеше на походно легло в кухнята, понеже беше отстъпил дивана в хола на Лолита и Серьожа. До снощи всичко беше спокойно, но снощи той изведнъж забеляза, че Долита е грижливо гримирана, макар че по-рано, след бързото преместване, постоянно ходеше без грим, защото се намираше между четири стени.

— Абе ти да не си излизала? — уплаши се Паригин.

— Не, как ти хрумна?

— А защо си се гримирала?

— За тебе.

— Не разбрах…

Естествено Паригин разбра, но реши да не се издава. „Може да ми се е сторило“ — помисли се той с необичайна за него страхливост, макар че сърцето му болезнено се сви. Само това липсваше!

— Че какво не разбра? — Долита окръгли очи. — Толкова е просто. Една жена се гримира, за да изглежда по-добре и на мъжа да му е приятно да я гледа.

Тя се наведе над масата, за да подреди чиниите, при което пеньоарчето на гърдите й съблазнително се открехна и топла вълна от сладък тръпчив парфюм лъхна срещу Паригин. Ситуацията ставаше абсолютно недвусмислена и той започна трескаво да се чуди как да се измъкне от нея, без да обиди жената. Лолита не му харесваше. Той смяташе за свой дълг да се грижи за нея, защото бе обичал покойния си братовчед, но като жена тя не будеше у него никакви емоции. Лолита беше ярка, набиваща се в очи брюнетка, пищна и закръглена, а на него винаги му бяха харесвали друг тип жени, както се казва — „в пастелни тонове“: средно руси, с меки черти на лицето и спокойни гласове. Освен това той отдавна разбираше, че съпругата на братовчед му не е от жените, които умеят и искат да принадлежат само на един мъж. Не че той знаеше за нея нещо такова… не, но по очите и маниерите й без колебание усещаше у нея една уличница, макар и нереализирана. „Сигурно й е доскучало сред четирите стени и така неумело си търси развлечение, какво да е развлечение, което би разсеяло тягостните й мисли за прекомерно големия дълг и заканите по адрес на синчето й“ — съчувствено си помисли Евгений.

Той нямаше никакво намерение да угажда на капризите й, но си каза, че май би трябвало да помисли как Лолита да не скучае, да не се измъчва от ядове и безделие. Та тя не можеше дори по телефона да говори — с когото и да било. Паригин й бе забранил. Ако кредиторите се бяха втурнали да търсят изчезналата длъжница, те вече бяха наслагали клопки на всички възможни места — и в службата, и у познатите и близки хора.

Той замислено поглъщаше сготвената от Лолита вечеря, която също не му харесваше. Лола, която бе израсла на Кавказ, често готвеше тлъсти и люти гозби, а това беше в разрез с представите на Паригин за правилно хранене, което позволява да запазиш здравето си за дълги години. Не го убеждаваше дори фактът, че ако на територията на бившия СССР имаше дълголетници, то те бяха жители именно на Кавказ. „Това са хората, които ядат хляб и сирене и се занимават с физически труд на чист въздух, а не онези, които се тъпчат с тлъсто и люто!“ — категорично отговаряше Евгений. Но за да не обижда снаха си, се преструваше, че готвенето й го задоволява напълно.

От стаята дотича седемгодишният Серьожа и със засилка се тръшна на коленете на чичо си. Паригин го прегърна и с наслада вдиша аромата на детска кожа.

— Чичо Женя, скоро ли ще си отидем оттук?

— Не знам, трудно ми е да кажа. Защо, ходи ти се на училище ли?

— Ха, как ли не! — възкликна малчуганът. — Изобщо нямаше да ходя, ако не ме караха.

— Тогава радвай се, че засега си тук.

— Ску-у-учно ми е — проточи Серьожа. — Няма ги приятелите ми, няма с кого да си играя.

— Ще минеш и без приятелите си! — намеси се Лолита. — Нали виждаш, работата е сериозна, татковите ти кредитори може да те отвлекат. Вместо да си благодарен на чичо Женя, че ни скри, грижи се за нас, ти му досаждаш с твоите глупости. Скучно му било, видите ли! Ще потърпиш! Ето, по-добре прочети някоя книжка, не закачай чичо си Женя, той е уморен и гладен.

Серьожа неохотно слезе от коленете на Паригин и оклюмано се потътри обратно към хола. Лолита високо въздъхна и започна да поставя в чинията на Евгений едри димящи кюфтета.

— Привързал се е към теб — каза тя. — Разбира се, това е нормално — на момчето му е нужен баща. Благодарни сме ти, че не ни изостави.

Така, сега се опитваше да го подхване от другата страна. На момчето му трябва баща, а на мен — съпруг и кой, ако не ти, скъпи ми девере Женя, подхожда най-добре за тази роля. Нищо, че си по-стар от мен почти с двайсет години, така дори е по-интересно. Евгений недоволно се намръщи и се престори, че е напълно погълнат от процеса на храненето. Но Лолита не мирясваше.

— Толкова време прекарваш с нас, че направо ми е неудобно. И нощуваш тук. Сигурно имаш приятелка, която е недоволна, че не й отделяш внимание. Нали?

— Не — кратко отговори Паригин. — В това отношение нямам проблеми. Всичко е наред.

— Наистина ли нямаш приятелка? — продължи да го закача Лола. — Знаеш ли, ние вече някак бяхме свикнали, че не си женен и не смяташ да се жениш, но все пак бяхме сигурни, че поне приятелка си имаш.

— Успокой се, не ми причинявате никакви неудобства.

— Но имаш ли си приятелка или не?

— Имам си. Цели три. Доволна ли си сега?

— И-и, стига де! — Лолита се обиди, дори устните й затрепериха. — Защо никога не разговаряш с мен сериозно?

— Напълно сериозен съм, миличка. Не се затормозявай с тези мисли. Вие със Серьожа не ми причинявате никакви неудобства, а ако ми се прииска да се видя с приятелка, мога да го направя през деня. Изобщо не е задължително да я водя вкъщи или да оставам с нея през нощта.

— Излиза, че денем се срещаш с твоята женска, вместо да търсиш пари, така ли? — Лолита злобно присви очи.

Тя вече започваше да се държи като пълноправна съпруга на Паригин, която има право да му иска отчет за всяка направена крачка и за всяка минута, прекарана извън нейното полезрение. Евгений винаги се смайваше от способността на някои жени мигновено да се адаптират към всяка ситуация и да влизат в съответната роля не по-зле от професионални актриси. Започнеш ли да се грижиш за такава, само след три дни тя вече се чувства като твоя законна съпруга.

— Лола, правя всичко възможно да ви помогна, но не съм вълшебник. Аз съм обикновен инженер, не го забравяй. Благодаря, беше много вкусно — каза Паригин, отмествайки празната чиния. — Върви да спиш, аз ще измия съдовете. Вече е късно.

Лолита вероятно разбра, че е прекалила и започна бързо да дава на заден ход, като същевременно се опитваше отново да нападне в тил противника и да му нанесе коварен удар. Тя приближи плътно до Паригин, прегърна го през врата, притисна до него пищната си корава гръд. Очите й бяха пълни със сълзи.

— Прости ми, Женечка, прости ми, моля ти се. Такава глупачка съм. Какво право имам да ти говоря така? Та нали знам, че доброволно се нагърби с грижата за нас със Серьоженка, непрекъснато мислиш за нас, опитваш се да ни помогнеш. Всичко знам, Женечка, миличък. А пък дето говоря глупости, то е от срам. Знаеш ли, когато се срамувам, ставам толкова глупава — просто ужас! Абсолютно нищо не съобразявам, дърдоря какви ли не глупости. Срам ме е, че сме увиснали на врата ти и ти създаваме проблеми. Така де, какви сме ти ние? Съвсем чужди хора. Би могъл да си използваш времето за нещо по-приятно.

Тя толкова явно си просеше комплимент, че Паригин едва не се разсмя в лицето й, но навреме се възпря. Разбира се, нахалната Лола сега чака той да започне да опровергава думите й и да каже, че тя и синът й изобщо не са му чужди, че те са му най-близките хора, защото той няма никакви други роднини, и че за него няма по-приятно занимание от това да прекарва времето си в тяхната компания. По-нататък всичко беше ясно. Пълните сочни устни на Долита подканващо потрепваха в неприлична близост до лицето на Паригин, а плътно притиснатите й бедра буквално го пареха.

— Глупости, миличка — равнодушно каза той, като се стараеше впрочем гласът му да звучи топло и меко. — Вие със Серьожа не сте никакво бреме за мен. Хайде, върви в стаята. Аз ще поразтребя и ще си лягам, утре трябва рано да ставам.

— Постоянно не си доспиваш — съчувствено въздъхна Долита, която дори и не помисли да махне ръката си от шията на Паригин. — Сигурно е много неудобно да спиш на походното легло, нали? Хайде ти да спиш на дивана в хола, а да сложим Серьожка тук, в кухнята. Той е малък, походното легло ще му е достатъчно и на ширина, и на дължина.

Е, това вече беше прекалено!… В хола, на дивана. На едно легло с нея, така ли? Ах, тази Лола! Господи, как е живял с нея горкият му братовчед? Тя сигурно се е чукала с всичките му приятели.

— Не си измисляй — каза с усмивка Евгений, като се освободи от здравата й прегръдка и целуна бащински Лолита по челото, — тук ми е много удобно.

Лолита се отдръпна от него с явна неохота. Но по физиономията й Евгений ясно видя, че тя не се е отказала от замисъла си. Да, май трябваше да предприеме нещо, инак можеше да стане лошо. Паригин нямаше да приеме недвусмисленото предложение на снаха си, но не биваше да забравя, че няма нищо по-опасно от една отхвърлена жена. Трябваше да форсира решаването на въпроса с парите и да прекрати този идиотизъм. Пък и апартаментът му трябваше, нали не можеше да се прибере вкъщи.

Глава 8.

Бившият подполковник от милицията Владислав Стасов дори не подозираше, че в днешно време да направиш ремонт на апартамента си далеч не е същото като преди петнайсет и дори десет години. Всъщност през целия си трудов живот той бе правил ремонт само два пъти. Първия — когато се ожени за Рита Мезенцева и се премести в нейния двустаен апартамент в Соколники, а втория — когато се разведе с нея и се върна в своята боксониера в Черьомушки. И двата пъти под думата ремонт се подразбираше измазване на тавана и стените, налепване на нови тапети, циклене на паркета и настилане на нов линолеум. Е, и някои дреболии, като боядисване с блажна боя на дограмата и забиване на нови кукички. В съветските времена беше трудно и да се помисли за нещо повече. Дори да не ти липсваше фантазия, нямаше откъде да купиш необходимите неща, а и да имаше, откъде би могъл да намериш майстори, които да умеят да го правят? А пък и да намериш, определено щеше да се окаже, че всичките ти пари няма да стигнат, за да платиш за тяхната изключително рядка квалификация.

Сега Стасов правеше ремонт за трети път в живота си и не преставаше да се учудва колко много неща не знае. Ремонтираше не боксониерката в Черьомушки, а нов тристаен апартамент в току-що построената кооперация, където щяха да се местят с втората му съпруга — Татяна — и нейната зълва Ира. Хем идеята за ремонта бе хрумнала не на него, а именно на Ирочка. Защото самият Стасов смяташе, че щом кооперацията е току-що построена и в апартамента не е живял никой, не може да става и дума за някакъв ремонт. Ирочка обаче бързо му разясни колко дълбоко се заблуждава.

— Тапетите са отвратителни! — безапелационно заяви тя. — Первазите са криви, впрочем стените — също. Изравнявали са ги през куп за грош, то се вижда с просто око. Паркетът е… нямам думи. Струва ми се дори, че не е залепен с нищо, просто е подреден върху цимента. Санитарният фаянс трябва да се смени веднага и същевременно да се направи връзката за пералнята. От прозорците духа, ще бъде адски студено, така че ще трябва да сложим алуминиева дограма. С една дума, Стасов, ние няма да се нанесем тук, докато не оправим всичко.

— Интересно, а какво ли ще каже Таня? — изрази съмнение Стасов.

Татяна не присъстваше на този разговор, тя работеше като следовател и се прибираше късно.

— Таня ще каже каквото трябва — увери го Ирочка. — Между другото след половин година ще ви се роди дете, така че трябва да променим разпределението на стаите с оглед на това.

Владислав се опита да възрази, че нито той, нито Татяна имат време да се занимават с това, работният ден и на двамата е плътно зает, но Ира пресече из корен напъните му да окаже съпротива.

— Аз сама ще се занимавам с апартамента — заяви тя. — Нали не ходя на работа.

Последният аргумент на Стасов бяха парите. Ако направят ремонт, за какъвто настоява Ирочка, ще останат без копейка.

— И какво от това? — възрази младата жена. — За какво са ти пари, когато имаш прекрасен апартамент, обзаведен с всичко необходимо? Ще спечелите нови. Таня ще напише още една-две книжки и готово.

Стасов не споделяше оптимизма й. Едно беше, когато Татяна живееше и работеше в Петербург, свикнала да споделя живота си само с Ира, която доброволно бе поела функциите на икономка и домашна помощница. И съвсем друго — когато вече живее в Москва и скоро ще има новородено на ръце, а Ирочка ще трябва да се грижи не само за себе си и за Татяна, както преди, а и за Стасов, и за детето. Докато в Питер Татяна успяваше да съчинява и издава по три-четири книги годишно, което всъщност им даде възможност да купят новия апартамент, то живеейки в Москва, подобна перспектива едва ли би могла да се смята за възможна.

За негово учудване Татяна не влезе в спор с Ирочка, макар че не изрази и възторг. Просто безразлично махна с ръка и каза:

— Прави каквото искаш и не ме търси за нищо. Аз не мога да се занимавам с това.

Ирочка с ентусиазъм се захвана с виенето на новото семейно гнездо. Намери дизайнер, с когото сключи договор за разработване на проекта, и сега по цели вечери обсъждаше с него по телефона подробностите от извършваните в апартамента работи. Стасов не разбираше и половината от това, което чуваше. При цялото си желание той не можеше да си представи защо се прави допълнително армиране от двете страни с мрежи от арматура, какво значи сложна конструктивна форма на вратите и защо е за предпочитане пералнята да се монтира между мивката и ваната, а не между мивката и вратата. Не знаеше какво е това меандър[1], и представа си нямаше защо при обсъждането на кухнята току изплуваше думата балдахин, която му изглеждаше по-подходяща за спалнята.

Най-силно го изумяваше обстоятелството, че към ремонта прояви неочакван и неугасващ интерес неговата обична дъщеря от първия му брак — Лиля, която през март щеше да навърши десет години. Лиля изпитваше слабост към всичко, както се изразяваше самият Стасов, семейно, смяташе, че всички хора трябва да живеят в брак и много се притесняваше, когато татко й, след като се разведе с майка й, дълго не се женеше за леля Таня, която момиченцето обожаваше. Тъй като в понятието семейно влизаше и общото домакинство, в лицето на дъщерята на Стасов неуморната и енергична Ира бързо намери свой съюзник. Майката на Лиля се трудеше в сферата на киното, като обикновено се прибираше след полунощ и често ходеше в командировки. Радваше я това, че има кой да наглежда детето. Стасов беше началник на службата за сигурност в крупно кинообединение, а съпругата му, както знаем, беше следовател… С една дума, докато се усетят, новата система на отношения помежду им се установи окончателно и безвъзвратно. След училище Лиля отиваше в Черьомушки, където я чакаше винаги веселата и любяща леля Ира. Четирийсет минути посвещаваше на уроците и домашните (честно казано, на пълната отличничка и твърде интелигентно за годините си момиче повече време не й беше нужно), след което започваше прекрасният живот, изпълнен с интересни обиколки по магазините, избиране на плочки за банята или на тапети за антрето, посещения на ремонтиращия се апартамент и разговори с работниците, покупки на продукти и тем подобни възхитителни неща. Когато се приберяха вкъщи, Лиля сядаше в кухнята с книга в ръце, получаваше от леля Ира еднолитрова чаша с топло мляко и огромно парче пирог със зеле или с ябълки (Ирочка Милованова беше ненадмината майсторка на всякакви видове пироги) и си седеше тихо, докато се готвеше вечерята за татко й и леля Таня. На няколко пъти Ирочка се опита да приобщи Лиля към кулинарната практика, но скоро разбра, че момичето предпочита да се задоволява със сухоежбина, но да не жертва четенето. То „гълташе“ книгите една след друга.

Лиля седеше в кухнята в боксониерата в Черьомушки, забила поглед в книга с натрапчивото заглавие „Смърт край подиума“, докато Ира майстореше нещо край печката. Ароматите, които се носеха из кухнята, бяха просто упоителни. Ирочка обаче изглеждаше угрижена, често въздишаше и дори ругаеше шепнешком.

— Какво ви е, лельо Ира? — разтревожено попита Лиля. — Боли ли ви нещо?

— Главата — разсеяно отвърна Ира и продължи да се взира в тестото и пълнежа.

— Изпийте едно хапче — посъветва я момичето.

— Боли ме не в буквалния смисъл. Все не мога да свикна да готвя за четирима, пак не прецених правилно продуктите.

— Какво, не стигат ли?

— Напротив, твърде много съм сложила. А тези пирожки са едни особени, могат да се ядат само направо от фурната. Останат ли за утре, превръщат се в отрова, стават корави, плоски и отвратителни. Жал ми е да изхвърлям тестото и пълнежа, а ако все пак ги изпека, няма да ги изядат. При всяко положение — язък за продуктите!

— Ами тогава хайде да поканим гости — предложи Лиля.

— Гости ли? Кого например?

— Например леля Настя. Татко спомена, че чичо Льоша е заминал за Америка за три месеца, а леля Настя сега гладува, защото няма кой да я нахрани.

— Добре че се сети! — одобрително кимна Ира. — Непременно ще поканим леля Настя, но само тя не е достатъчна. Трябва ни поне още един човек. Ти си помисли, помисли си за друг приятел на баща си, а аз ще се обадя.

Ира набра номера на служебния телефон на Каменская. Всичко се подреждаше от добре по-добре — Настя с удоволствие се съгласи да дойде към девет часа и каза, че и Юра Коротков отдавна иска да им отиде на гости, така че щом е нужен още един човек с апетит, няма никакви проблеми.

* * *

За толкова много народ боксониерата на Стасов беше явно малка, но в края на краищата всички се сместиха около сгъваемата маса в стаята. През първите десет минути разговорът се въртеше около ремонта, но темата бързо се изчерпа, защото беше ясна и близка само на Ира и отчасти на Лиля, а всички останали трудно си представяха за какво става дума.

— Може би и аз ще се напъна да направя ремонт, ако Льошка спечели добри пари в Щатите — каза Настя, налапвайки вече четвъртата невероятно вкусна пирожка.

Ира от самото начало предупреди, че пирожките не бива да се оставят за утре, трябва да се изядат до една, тоест според нейните сметки всеки възрастен трябваше да изяде най-малко шест, а на Лиля се полагаха четири — и без това беше пълна за възрастта си. Така че Настя Каменская не без удоволствие си мислеше за още двете пирожки, направени от някакво необикновено, пухкаво тесто.

Репликата й се оказа „гранична“ между темата за ремонта и темата за вечното милиционерско безпаричие, така че разговорът моментално свърна по тази пътечка, по която можеха да вървят и Настя, и Коротков, и Стасов, и Татяна.

— Абе това не е живот! — веднага се оплака Юрий. — Бива ли милиционер да не може да направи нормален ремонт на апартамента си, разчитайки само на заплатата си? Добре че мъжът на Аска е професор, твоята жена, Стасов, е писателка, ами аз какво да правя? Хайде, Влад, кажи, ако не бяха хонорарите на Таня, ти щеше ли да си позволиш това, което е подхванала Ира?

— По никой начин — призна Стасов. — Един началник на служба за сигурност не получава толкова много, колкото си мислят незапознатите хора. Вярно, заплатата е много по-голяма от онази, която получавах в милицията, но пак е неизмеримо по-малка от необходимата за подобен ремонт. И сравнение не може да става. Между другото в този ремонт са вложени вече не само хонорарите, но и парите от питерския апартамент на Таня. Господи, колко гълта това ново жилище, направо да не повярваш! Бездънна яма!

— Владик, как мислиш, дали началниците на службите за сигурност при големите фирми всичките са бивши милиционери или хора от Комитета? — смени темата Настя.

На нея не й беше интересно да обсъжда нито чуждия ремонт, нито чуждите пари. Виж, началникът на служба за сигурност, и то бивш офицер от милицията, беше съвсем друго нещо. Онова, което бе чула вчера от Денисов, не й даваше мира, беше като попаднала в обувката песъчинка: уж не те боли, но постоянно усещаш, че е там.

— Мисля, че около деветдесет процента — отговори Владислав. — Ами помисли сама — кой друг може да бъде началник на служба за сигурност? Тоест такъв може да бъде всеки, но за такава длъжност не биха поканили всекиго.

— А кои са повече сред тях — нашите или онези от Комитета?

— Нашите — уверено отговори Стасов. — Първо, ние просто по брой винаги сме били повече. И второ, Комитетът, както и да се нарича, пак си остава една засукана служба. Те си печелят парите другояче. А защо това изведнъж те заинтересува?

— Просто така… Предстои ми да съставям списък на фирмите в цялата страна, в които наскоро убит ръководител на служба за сигурност в миналото е бил офицер от Министерството на вътрешните работи. Та се мъча да си представя мащаба на това издирване. Усещам, че дълго ще трябва да го търся този пенсионер… Имала глава да пати.

— Защо трябва да го издирваш? Не му ли знаеш името?

— Не… — Тя завъртя глава и посегна за поредната пирожка, вече петата.

— Ами името на фирмата?

— И него не знам.

— Е, поне региона, областта… Все нещичко трябва да знаеш.

— Не знам нищо, освен че е бивш милиционер. Дожаля ли ти за мен, Владик?

— До сълзи — изсумтя Стасов. — Разбрах, че издирваш мен. Аз съм бивш подполковник от милицията, а днес — ръководител на служба за сигурност при голяма фирма. Вярно, още съм жив, но това лесно може да се поправи. Сега ще изям още една пирожка, след което ще настъпи моята мъчителна смърт, причинена от необуздана лакомия.

— Весело ти е на тебе, а аз трябва да търся игла в копа сено. Слушай, а нямаш ли познати в други служби за сигурност, които биха могли да ме консултират по въпроса как да стесня кръга на издирването и да се справя с проблема максимално ефективно и бързо?

— В други служби ли? — Владислав присви очи и ги впери нейде към тавана. — Така… Имах един, Димка Вавилов, но наскоро го погребахме. Заедно с него работехме в регионалното управление… Чакай, ами самият Вавилов няма ли да ти свърши работа? Ръководител на служба за сигурност, в миналото — полковник от милицията. А?

— Не знам, Стасов. Трябва да огледам подробностите. Може и да ми свърши. Къде е работил?

— В банка „Руска тройка“.

— „Руска тройка“ — бавно повтори Настя. — Това име ми звучи познато… Къде го чух съвсем наскоро, а, Коротков? Ама остави за малко на мира салатите на Ирочка, на тебе говоря!

— Какво искаш? — Коротков недоволно се извърна към нея, старателно дъвчейки мръвка и пъхайки след нея в устата си лъжица зеленчукова салата. — Защо се заяждаш със стар гладен детектив, когато най-сетне са му дали да похапне и са го сложили да седи до очарователно момиче? Ама и ти си една досада!

Впрочем каза го миролюбиво и дори почти гальовно.

— Добре, извинявай. Името „Руска тройка“ не ти ли говори нещо?

— Това е банка. Намира се в Западния район.

— Това и аз го знам. Но имам усещането, че съвсем наскоро ми се мяркаше пред очите по някакъв повод. И не мога да си спомня по какъв.

— Е, драга моя — Коротков направи изразителен жест с вилицата, — тук не мога да ти помогна. Мяркало се е пред твоите очи, не пред моите.

Чиниите, подредени на трапезата, бързо се опразваха, всички имаха прекрасен апетит. Изключение правеше само Татяна, която зле понасяше бременността и почти нищо не ядеше, а и в разговора практически не участваше, седеше, затворена в себе си, бледа, със сенки под очите.

Към десет часа бившата съпруга на Стасов — Рита — пристигна, за да прибере Лиля. Както обикновено, тя не пристъпи по-навътре от антрето и при това толкова припираше детето, сякаш всяка секунда в повече в дома на бившия й съпруг й нанасяше кървяща рана. Естествено Рита имаше любовник, същия, с когото се бе свързала още преди развода със Стасов, но това изобщо не означаваше, че се е примирила с равнодушието на бившия си съпруг. Нея трябваше да я обичат всички мъже до един, и то непременно до гроб. Това се отнасяше и за Владислав, а всяко отклонение от цитираното правило Рита възприемаше като престъпление.

Към единайсет станаха да си ходят Настя и Коротков. Утре им предстоеше работен ден, а тепърва трябваше да стигнат и до домовете си. Колата на Коротков беше толкова стара и грохнала, да се чудиш как все още се движи, и май единственото нещо, което работеше в нея, беше запалката. Парното естествено не работеше, но след топлото жилище и обилната трапеза студът не се усещаше веднага. Настя храбро си свали ръкавиците и бръкна в чантата си за цигарите.

— Танюшка е някак смачкана — съчувствено каза Юра. — Да ти се доплаче, като я гледаш. А пък моята красавица, когато носеше сина ни, просто цъфтеше цялата, можеше да я сложиш на плакат „Пийте доматен сок!“

— Голямо сравнение направи! Жена ти тогава на колко години е била?

— Малко над двайсет.

— А Танюшка е вече над трийсет. И здравето й не е цветущо… Слушай, къде все пак може да съм чувала тази „Руска тройка“, а?

— Е, стига де, какво те прихваща с тази „Тройка“! Я по-добре да си поговорим за Баглюк.

— За онзи журналист ли? Добре, да си поговорим.

— Разбираш ли, в събота и неделя само той ми беше в главата, все се надявах нещо да ми просветне. А днес с благословията на Господаря отидох при него в редакцията. Представих се значи, така и така, господин Баглюк, с публикацията си вие дълбоко ме наскърбихте. Така че с вас трябва да огледаме случая от всички страни и да изясним нещата докрай в това недоразумение. Защото, така да се каже, няма нищо по-лошо от наскърбен детектив.

— Е, и той какво?

— Той — нищо. Седи си едно спокойничко, усмихва се. Ако съм ви наскърбил, казва, драги ми господине, нищо лично, такъв е животът, защото зад всяка написана от мен дума стои документално потвърждение, което съм представил заедно с подготвената за печат статия на моето вестникарско ръководство. И вие нямате в какво да ме упрекнете.

Настя издърпа пепелника и тръсна пепелта в него.

— Лъжеше ли?

— Май че не. Веднага вдигна телефонната слушалка и се обади на началството си, началството ни покани в кабинета си и достъпно ми разясни — на мен, тъпия и неграмотния, — че имат доказателства, които именно са в основата на текста на статията „Трупове на бунището“. Ако ли пък аз имам факти, опровергаващи тези доказателства, моля, мога да ги предявя. Тогава ще седнем да обсъдим нещата. Засега те нямат основания да не вярват на предоставените им доказателства.

— Господи, защо мълчиш, а не казваш веднага! — ядоса се Настя. — Какво имат?

— Те имат, Асенка, видеозапис на монолога на Никита Мамонтов, в който той си признава убийството на Павелецката гара и разказва как аз съм го вербувал, като съм му обещал да отклоня отговорността от него, и как после ми е доставял информация. Имат и диктофонен запис на същия монолог.

— Браво бе! — подсвирна Настя. — И как да разбираме това?

— Ами знам ли!

— Чакай, Юрик, а ти сигурен ли си, че на записа е записан именно Мамонтов? Нима толкова добре си спомняш лицето му?

— Там е работата я… Живия Мамонтов си го спомням, но съвсем приблизително. Минаха година и половина, а след Никита съм се срещал и запознавал с толкова много хора, че в главата ми е пълна каша. Виж, на мъртвия Мамонтов съм се нагледал достатъчно. Нямам основание да се съмнявам, но, разбира се, трябва и криминалистите да погледнат. Има много хора, които просто си приличат, това ние с тебе го знаем прекрасно от опит.

— И какво ти каза вестникарското ръководство?

— Че са готови да предоставят двете ленти на криминалистите за провеждане на предварително разследване, но настояват това да са експерти не от нашето министерство, а някакви независими. Предложих им Федералното бюро за съдебни експертизи, тях това ги задоволи напълно, вече извършихме и всички формалности.

— Ти докладва ли на Господаря?

— Че как, то без това може ли! — ядно отвърна Юра. — Скоро ще започнем да искаме позволение да ходим и до тоалетната, като в първи клас.

— А Господаря как реагира?

— Ох, Ася, как може да реагира този идиот? Ами че той е стопроцентово сигурен, че цялата тая измислица е чиста истина, че Никита е бил мой източник, а аз се опитвам да се измъкна и неумело мамя началството си. Щом чу, че журналистът има запис и че е готов да го предостави за изследване, веднага започна да прелиства бележника си и да търси приятели във Федералното бюро, които биха могли в името на старото приятелство да напишат в сведението, че на видеото е записан не Мамонтов, а някой, който много прилича на него. Тоест, че доказателствата са фалшиви, статията е нелепа, журналистите са лоши, вестниците са отвратителни, с една дума — всички са в лайна, а ние сме от чисти по-чисти. Вярно, приятно е, че началникът се хвърля напред в защита на своя подчинен — било по законен, било по незаконен начин. Но той не ми вярва, Ася. Не ми вярва. А аз съм обидчив, нали знаеш? И не искам да ме защитава човек, който не ми вярва и дълбоко в душата си ме смята за глупак, лош професионалист или предател.

— Емоции — промърмори Настя и се загърна по-плътно в якето, защото студът най-сетне започна да се усеща, и то сериозно, — това са просто емоции, Юрочка. Искам — не искам, обича ме — не ме обича, уважава ме — не ме уважава… Какво значение има дали Господаря ти вярва, или не ти вярва? Важното е да разберем защо Никита Мамонтов е говорил пред камерата абсолютни лъжи. Кой и как го е накарал на го направи. И с каква цел. Предполагам, че именно това е искал да ти каже, когато те е помолил за среща. Между другото ти нали си влизал в жилището му?

— Влизал съм — потвърди Юра.

— Къде стои телефонът му?

— В антрето, на едно шкафче. Защо?

— И аз не знам. Все си мисля откъде са научили съдържанието на разговора ти по телефона с Мамонтов. Защото ти твърдиш, че в статията той е възпроизведен дословно.

— Дословно, да. Абсолютно. До последната дума.

— Тогава ние с тебе имаме два варианта. Или Мамонтов сам е преразказал разговора на някого, или в телефонния му апарат има бръмбар. Точно затова те попитах къде стои. Какво имаме на видеозаписа?

— Правилно — въодушеви се Коротков, — правилно! На записа физиономията на Мамонтов е такава, че веднага си личи: току-що са го били. А зад гърба му има плакат с Чък Норис и се вижда облегалката на диван със сива тапицерия. Значи е снимано в дома му и докато в хола са го биели и са правели записа, някой в антрето спокойно може да е напъхал в апарата какви ли не гадости. А когато са убили Никита, са махнали бръмбара.

— Аха, или не са го махнали.

— Защо да не са го махнали? — не разбра Коротков.

— Не знам. — Настя сви рамене и извади още една цигара. — Причините може да са всякакви. Например да са забравили. Или да не са успели, защото са бързали много. Или някой да ги е подплашил.

— Ах, дявол го взел! — От яд Коротков рязко натисна газта, от което старата таратайка, с която пътуваха, се затресе, сякаш заплашваше ей сега да се разпадне. — Не се сетих за това. Та нали в момента, когато открихме трупа на Мамонтов, на никого и през ум не можеше да мине, че след няколко дни ще излезе статия, в която дословно ще бъде възпроизведен нашият разговор! Ако знаех, непременно щях да проверя телефона. А сега няма смисъл, мина толкова време, апаратът е минал през толкова ръце, че…

Снегът внезапно заваля по-силно и той беше принуден да намали скоростта, защото почти нищо не се виждаше пред колата. Настя започна да премръзва. Тя отново си нахлузи ръкавиците и скри ръцете си в джобовете, но това почти не й помогна. Добре че им оставаше малко път, десетина минути — разбира се, ако имаха късмет.

— Юра, ти все пак помисли за тази „Руска тройка“ — помоли тя. — Защото съвсем наскоро ми се мерна някъде, сигурна съм.

— Ася, стига си досаждала. Между другото каква е тази сърцераздирателна история за убития началник на служба за сигурност, когото трябвало да откриеш? Защо аз не знам нищо за това?

— Ще ти разкажа някой ден, но по-късно, не сега.

— Защо не сега?

— Още е рано. Трябва аз самата да се убедя, за да не създавам напрежение напразно.

— Пак тайни, а? Нали уж не сме си чужди с тебе…

Коротков засумтя обидено и Настя се разсмя, като гледаше нацупената му физиономия.

— Ами вземам пример от тебе. Заради една гарафа с вода колко неща ми поиска, забрави ли? И кафе, и бонбони, и отчет за командировката ти. И аз ще постъпвам така, да знаеш. Докато не си спомниш къде съм виждала да се споменава за банка „Руска тройка“, нищо няма да ти разкажа за началниците на службите за сигурност.

— Е, хайде де, Асенка — примоли се Коротков, — как, кажи ми как бих могъл да си спомня това! Ако ставаше дума за нещо, което АЗ съм видял или чул някъде, тогава друга работа. Но тук става дума за ТЕБ. Откъде мога да знам къде и какво си виждала ТИ?

— Както искаш. — Настя сви рамене и потрепера. — Щом не можеш да си спомниш, няма да чуеш моята история.

— Не, все пак си голяма досада, да знаеш! — отчаяно въздъхна той.

Колкото повече наближаваха нейния блок, толкова по-силно тревогата обземаше Настя. Днес Денисов трябваше да бъде опериран. Как ли е минала операцията? Тя още снощи се бе разбрала с Анатолий Владимирович Старков непременно да й съобщи резултата. Едно беше ясно, че той ще й се обади вкъщи и в никакъв случай в службата. Тя не се съмняваше, че Старков ще й се обади — обещаеха ли нещо, хората на Денисов непременно го правеха. Но какво ли щеше да й каже…

Пред входа си Настя набързо се сбогува с Коротков и хукна към къщи да се стопли. Първата й мисъл беше да вземе гореща вана, но веднага си спомни как преди известно време също така бе легнала да се стопли в горещата вода. Тогава й се бе обадил Старков, за да й съобщи, че Денисов е тежко болен. И тя толкова се бе притеснила, че дори във ваната не можа да надвие треперенето. Помисли си, че ако сега влезе в горещата вана, Старков непременно ще се обади, за да й съобщи неприятна новина.

За борба срещу студа съществуваше още един начин — запалване на всичките четири котлона на газовата печка. Настя събу в антрето ботушите си, запали газта в кухнята и седна до масата, без да си сваля якето. След десетина минути стана топло, макар и малко задушно, така че тя можеше да рискува да разкопчае якето, а след още десетина минути дори да го съблече.

Седеше в кухнята, потънала в странно вцепенение, и с наслада усещаше как се сгрява премръзналото й тяло. Пиеше й се кафе, но кой знае защо, нямаше сили да стане и да налее вода в поставения на масата електрически чайник. Откъде беше тази слабост? Два часа бе седяла край трапезата у Стасови, после около четирийсет минути в колата — не беше стояла права, не беше ходила, не беше тичала, не беше мъкнала тежести. Някога някой й беше казал, че интелектуалният труд може да предизвика усещане за физическа умора, но Настя не повярва. Защо не повярва, а, глупачко? Резултатът е налице. Но не, не може да бъде, това са глупости. Просто газта от четирите запалени котлона изяжда всичкия кислород в стаята, оттам идва затъпяването и нежеланието да се движиш…

Телефонът иззвъня и Настя стреснато подскочи. С усилие се съвзе и не можа да съобрази веднага какъв е този звук и къде се намира апаратът. Телефонът беше тук, на пода, до нея, но на Настя й беше необходимо известно време, за да го намери и да вдигне слушалката. Когато чу гласа на Анатолий Владимирович, вече не беше нужно да вниква в думите, които той произнасяше. И без това всичко беше ясно. Едуард Петрович Денисов беше починал.

* * *

Василий Валерианович беше напълно доволен от резултата, който бе получил в процеса на заформената от самия него интрига. Всичко вървеше по мед и масло. А че при това „смазано с масло“ движение умираха хора, беше въпрос второстепенен и без никакво значение.

Василий Валериановия беше един от инициаторите на тази секретна държавна програма. Беше чул някъде общата идея и дълго-дълго я бе преосмислял и бе откривал в нея нови и нови положителни страни. Впоследствие, когато ситуацията с попълването на държавния бюджет за сметка на данъците стана критична, Василий Валерианович започна отначало предпазливо, а после все по-настойчиво да пропагандира идеята както на Програмата като цяло, така и на нейната особена част, свързана с подготовката и внедряването във фирмите на специално обучени хора, които ще дават на правоохранителните органи информация за финансови нарушения и разни хитрости, използвани за избягване и намаляване на данъците. Освен това на Василий Валерианович много му допадаше идеята за създаване на специални структури или фирми, които умишлено да привличат „мръсни“ пари. Той знаеше, че в САЩ се правят такива неща. Фирма, създадена от ФБР, работи девет-десет месеца, привлича интереса на хора и структури, които се занимават с наркотици и оръжие, получава нужната информация и се самоликвидира. По-нататък работата поемат федералните агенти.

Едва ли би се намерил човек, който да не смята Василий Валерианович Галузо за искрен борец за укрепване на данъчната дисциплина и радетел на държавната хазна. И съвсем малко хора, сред които и близкият му приятел Виталий Аркадиевич Боровков, знаеха какво точно се крие зад тези идеи и тази борба. Галузо беше стратег, той никога не живееше с днешния ден. Очите на това издължено, сбръчкано лице винаги гледаха напред, към бъдещето. Ако можеше да разработи и утвърди държавна програма и особено в секретната й част, тогава би могъл да притисне всички големи финансисти в Русия. И не само в Русия… От една страна, да осигури финансирането на Програмата и нейното безпроблемно осъществяване, като по този начин си завоюва авторитета на добър организатор, опитен управляващ и далновиден политик. От друга страна, да постави на колене всички магнати и да ги държи изкъсо, да дои от тях пари за Програмата, като в замяна им обещае, че няма да ги закача. Ще мине известно време, страната ще започне да се готви за поредните президентски избори през 2000 година и тогава всички ще разберат кой е Василий Валерианович Галузо. Защото всички ще имат нужда от пари за предизборната си кампания. А откъде ще ги вземат? Правилно, от финансистите и индустриалците, като ги привлекат в своя лагер и им обещаят, че след вземането на властта ще им предоставят всякакви привилегии и отстъпки. Именно тогава финансистите и индустриалците ще се замислят: а дали техните действия няма да бъдат в разрез с интересите на онези, които им обещават защита от всепроникващата държавна програма? Защото те могат да дадат пари за предизборната борба на някой кандидат-президент, но онези, които осъществяват данъчната програма, може да не харесват този кандидат. И тогава биха казали: „Айде, Иван Терентич, вземай си твоите крадени, укрити от хазната пари от бюджета на нашата прекрасна държавна програма и се разкарай оттук заедно с твоя въшлив кандидат. А от утре ние ще напъхаме в твоя концерн своите специалисти и те бързо ще извадят хитрините ти на показ.“ При такава перспектива финансово-промишлените магнати доста ще си помислят, преди да се съгласят да подкрепят нечия предизборна кампания. А след като хубавичко си помислят, ще дойдат при Василий Валерианович Галузо и ще поискат съвет от него. Но съвет е просто дума, евфемизъм за наивници. Всъщност те ще поискат не съвет, а разрешение. РАЗРЕШЕНИЕ.

Та всъщност това е всичко. Така Василий Валерианович ще стане най-могъщият и влиятелен човек в нашата необятна и непредсказуема страна. Което всъщност е целта на занятието.

Не всичко вървеше гладко и бързо. Всъщност Галузо искаше да въплъти идеята си в дела още за изборите през деветдесет и шеста година, но за целта трябваше да постигне утвърждаване и задействане на Програмата за борба за данъчна дисциплина поне до средата на деветдесет и пета. Той не успя. Разработването на проекта постоянно се застояваше по разни инстанции, защото до безкрай се сменяха ръководителите на органите на властта и управлението, а след тях се сменяше и апаратът. Най-сетне Василий Валерианович можа да констатира, че е изминал първата част на пътя. Идеята бе завладяла умовете и беше дадена команда да се разработи Програма. Начело на работната група стоеше, разбира се, Василий Галузо, който незабавно включи в състава на разработващите Програмата своя стар приятел Виталий Аркадиевич Боровков, като му възложи разработката на въпросната най-секретна част от Програмата, заради която всъщност бе започнал всичко.

Когато Програмата беше готова и мина през всички етапи на утвърждаване, те се заеха с организирането на нейното изпълнение. Василий Валерианович искаше да стане ръководител на „своята“ част и се наложи доста дълго да се бори за това място. Колкото и да е смешно, на него като автор и идеолог предложиха длъжността заместник-ръководител на цялата Програма и му възложиха сферата на подбора и разпределянето на кадрите. Разбира се, това беше ласкателно и престижно, но абсолютно излишно за Василий Галузо. Той искаше да ръководи секретната част на Програмата. Възразяваха му, убеждаваха го, че човекът, родил идеята и оглавил работната група по разработката на Програмата, не може да бъде назначен на длъжност, по-ниска от заместник-ръководител по кадрите или по финансите. Галузо се съпротивляваше, кълнеше се, че не е честолюбив и не се стреми да става голям шеф. В края на краищата стигнаха до компромис и назначиха Галузо за заместник-ръководител на цялата Програма и по съвместителство — за отговарящ за петия, „секретния“ отдел. Това напълно задоволи Василий Валерианович.

Той незабавно извика Боровков и му предложи да заеме длъжността негов заместник по петия отдел на Програмата.

— Не знам, Вася — усъмни се Виталий Аркадиевич. — Ние с тебе не сме специалисти в тази област. Трябва ти друг заместник, човек от милицията или от контраразузнаването.

— Глупости! — отсече Галузо. — Професионалистите трябва да вършат работата, а ще ги ръководят политиците. Това са азбучните правила на науката за управлението. Един добър педагог не е задължително да става за добър министър на образованието. Защото педагог е една професионална квалификация, а министър е съвсем друга. И после, Виталий, аз имам една идея, която мога да доверя само на тебе. В нашия пети, „секретен“ отдел на Програмата ще има още една, съвършено секретна част. Реализирането на тази част ще ни позволи да припечелим малко пари — така, мъничко, колкото за подаръчета на женорята, но това не е най-важното. Най-важното е, че ние с тебе никога няма да се чувстваме беззащитни и безпомощни.

След като изслуша Василий, Боровков не можа да не се възхити на далновидността и абсолютния цинизъм на приятеля си. И веднага предложи своя близък познат Григорий Иванович Стоянов за длъжността началник на учебния център за подготовка на резиденти. Стоянов неотдавна беше се пенсионирал, имаше почти четвъртвековен стаж в криминалната милиция и беше още достатъчно млад — само на петдесет и две. Боровков смяташе, че може да разчита напълно на Григорий Иванович.

Работата е там, че Стоянов бе работил, макар и в криминалната милиция, но твърде далеч от „Петровка“ 38 — дълги години се бе занимавал с оперативното обслужване на хотелите на „Интурист“. Беше започнал от редови оперативен работник, а бе приключил трудовата си дейност като заместник-началник на районно управление на вътрешните работи по оперативната работа. Можем само да се досещаме колко много му дължеше в онези времена Комитетът за държавна сигурност, на който Гриша Стоянов постоянно и безпогрешно бе давал сведения за проститутките, които можеха и трябваше да бъдат вербувани, както и за онези, които можеха да подведат КГБ, да провалят някоя работа или пък да се продадат и на врага. Но Стоянов бе помагал не само на „големия брат“, той никога не бе забравял и себе си. В неговата каса се бе натрупала доста дебела папка с досиета на партийни и съветски функционери, които при контактите им с чуждестранни гости, пристигнали в Москва, бдителният Григорий Стоянов бе забелязал да завързват приятелства, далеч не в името на дружбата и сътрудничеството със страните от социалистическия лагер. Стоянов не беше човек, който дълго държи камък в пазвата си, той изчакваше съвсем малко, после отиваше при съответния функционер и се уговаряше с него с добро. Приятното лице, откритата усмивка и стройната фигура на офицера от милицията предразполагаха към него дори онези, които в първия момент изпитваха остро желание да го убият. И то незабавно. Нещо повече — докато уличените на местопрестъплението граждани отначало просто плащаха на Стоянов с пари, после сред тях се намериха предприемчиви хора, които проявиха здравомислие: щом един милиционер е взел подкуп, значи можем да го смятаме за стабилно свой човек, а щом е така — защо трябва да плащаме за мълчанието му постфактум, след като можем редовно да му плащаме за съдействието. Нещо като да си вземеш на щат оперативен работник.

Времето минаваше, функционерите израстваха в кариерите си, сега те нямаха проблеми при конфиденциалните си контакти с чуждестранните партньори, защото Стоянов винаги ги прикриваше, но растеше и самият Григорий Иванович, получаваше поредните звездички на пагоните си. После ситуацията се промени, но кръгът от влиятелни и заможни хора, обвързани със Стоянов, не се разпадна. Е, какво като партията е умряла и вече никой не търси отговорност за разврат и незаконна валута, какво като пътуването в чужбина вече е свободно и достъпно? Винаги е имало, има и ще има проблеми, за чието решаване е нужен опитен милиционер.

По този начин проблемът за човека, на когото да се повери ръководството на учебния център, беше решен. Но в кадровите въпроси винаги има множество подводни камъни. Така беше и тук. Тъкмо успяха Галузо и Боровков да се разберат със Стоянов и да му разяснят същината както на секретната, така и на съвършено секретната част на Програмата, когато пред тях цъфна кандидатурата на Александър Петрович Зеленин. Препоръча го човек, на когото Галузо не можеше да откаже при никакви обстоятелства. Но Стоянов се оказа упорит и неочаквано честолюбив.

— Аз се пенсионирах на длъжност заместник — заяви той на Боровков. — И сега съм съгласен да бъда само началник. Или ще бъда началник на учебния център, или никакъв, търсете си друг човек.

Беше опасно да се кара със Стоянов — нали много от хората, които му бяха задължени, сега бяха на по-високи длъжности от самия Боровков. Направиха го началник, а Зеленин назначиха за негов заместник, като всячески увериха хората, които бяха ходатайствали за Александър Петрович, че при първа възможност ще го повишат. Самият Зеленин се отнесе към длъжността си спокойно и не изразяваше ни най-малко недоволство, но хората, които стояха зад гърба му, направо беснееха, понеже смятаха, че тяхното протеже е трябвало да бъде назначено на най-високия пост. Замисълът, от който се ръководеше Василий Валерианович, не беше чак толкова сложен, че в него да не могат да проникнат и други хора. Така че, като оцениха остроумната идея на Галузо, различни политически сили започнаха да му пробутват свои хора. Именно един от тези хора беше Зеленин. По този начин противопоставянето на двамата ръководители на учебния център в действителност беше отражение на борбата на два политически клана за властта над капитала, който щеше да бъде използван в бъдещата предизборна надпревара.

Галузо не искаше да взема пряко участие в конфликта, той не обичаше откритата борба, предпочиташе да плете интриги и да постига нужния резултат, който да настъпва уж от само себе си, по естествен път. Нека всичко си върви, както си е, нека Стоянов бъде началник, а Зеленин — заместник, но при това след известно време ще стане ясно, че Стоянов не е достатъчно компетентен, а Зеленин се ориентира в проблема много по-добре.

Разбира се, не можеха да свалят Стоянов от длъжност и да го махнат от учебния център. С притежатели на секретна информация човек не се кара — това е закон. С тях или си приятел, или се разделяш завинаги, с други думи — ликвидираш ги. Ето защо крайната цел на интригата, заплетена от Василий Валерианович, беше да накара Стоянов доброволно да признае превъзходството на Зеленин и да му отстъпи управлението, като формално остава началник. Фактически Александър Петровия Зеленин щеше да ръководи учебния център. Така онези, които стояха зад Стоянов, тихичко щяха да бъдат отместени встрани. А после би могло да измисли още някоя интрижка, в резултат на която и покровителите на Зеленин нямаше да отварят прекалено голяма уста за пая на Галузо. Василий Валерианович никога не забравяше добрата максима: давай от своето на ближния. И беше готов да даде.

Но няма да даде всичко я!

Към днешна дата ситуацията беше обнадеждаваща. Няколко издънки, допуснати по вина на Стоянов, поставиха Зеленин на позицията на човек, който по-добре знае как да организира работата на учебния център. Естествено Василий Валерианович Галузо и Виталий Аркадиевич Боровков бяха направили доста за целта. Само първата издънка, която бе свързана с банка „Руска тройка“, стана от само себе си и напълно случайно. А пък останалото… Бог дава, дето има една приказка, но в кошара не вкарва…

Глава 9.

Мисълта за банка „Руска тройка“ не даде мира на Настя чак до сутринта. Но тя се стараеше това да не отнема цялото й внимание, защото задача номер едно оставаше все пак маниакът удушвач. И след посещението на Настя в академията при професор Самойлов остана с усещането, че съвсем се е оплела. Разбира се, би могла да махне с ръка на науката, още повече че подозренията по адрес на Анна Лазарева се засилваха все повече.

Настя реши още веднъж внимателно да прегледа всички материали за жертвите на удушвача, още повече че Коротков още миналата седмица й беше донесъл сведенията за живота и дейността на потърпевшите през последните пет години, а тя така и не бе намерила време да систематизира тези сведения, просто им хвърли бегъл поглед, не видя нищо, което да привлече вниманието й, и пъхна книжата в сейфа. Идвайки на работа, тя, както и всички останали, посети кабинета на Мелник и получи неговото разрешение да прекара целия днешен ден в аналитична работа.

Първо приготви чисти листове и ги разчерта на таблици, след което започна да вписва в графите разнообразна информация. Потърпевшите бяха сменяли местоработата си, жилищата си, бяха се женили и развеждали, бяха им се раждали и умирали роднини — и всичко това се записваше в таблиците по система, която само Настя си разбираше. Времето минаваше, тя пиеше вече трета чаша кафе, пепелникът се пълнете с угарки, а таблиците — с думи и знаци. И именно тук тя се натъкна на името на онази банка — „Руска тройка“. Втората жертва на удушвача, някой си Аликади Нурбагандов, роден през 1964 година в Дагестан и живеещ от 1970-а в Москва, към момента на гибелта си не бе работил никъде, но десет дни преди смъртта си се е водел служител в банка „Руска тройка“. Нещо повече — на работа в банката той е бил назначен едва две седмици преди неочакваната си смърт, с други думи работил е там само четири дни и е напуснал. Много интересно! А още няколко дни след смъртта му загива ръководителят на службата за сигурност при тази банка — Дмитрий Вавилов. Е, направо прекрасно!

Какво излиза значи? Излиза също като максимата на Честъртън. Къде е най-лесно да скриеш листо? В гората. Къде е най-лесно да скриеш камък? На морския бряг. А къде е най-лесно да скриеш труп? На бойно поле. В дадения случай — сред жертвите на маниак-удушвач.

Излиза, че поне един от седмината потърпевши далеч не е бил жертва на маниак. Ами останалите шестима? Не, не е така. Маниакът е убил и седмината, просто един от тях по нещастно стечение на обстоятелствата се е оказал двайсет и шестият завършил тайнствения учебен център. Какво пък, случва се…

Не, пак не е така… Денисов твърдеше, че между смъртта на двайсет и шестия и убийството на началника на службата за сигурност съществува връзка. Но каква връзка може да съществува, ако първото убийство е работа на луд човек? Никаква. Тоест може да съществува само в един случай: Вавилов е разкрил убиеца на Нурбагандов и маниакът, опасявайки се, че ще бъде разобличен, е убил и него. Но, от друга страна, Вавилов не е бил удушен, бил е разстрелян от кола — това сега е на мода.

Значи някой друг е убил Нурбагандов. Но как е могло да стане така, че картината на престъплението съвсем точно да съвпадне с шестте други? Това не може да е било имитация на стила на убиеца, защото Нурбагандов е бил едва втората жертва, а не петата или седмата. Ако някой си е поставил задача наистина да скрие трупа на двайсет и шестия завършил сред жертвите на сериен убиец, той е трябвало да дочака момента, когато за всички стане очевидно наличието на серия. Тоест да изчака, докато поне двама души не бъдат убити по един и същи начин, при което да не става въпрос за поръчкови убийства. Ако Нурбагандов беше поне трети. Но той е бил втори. А по първия труп никой не може да определи, че това е начало на серия.

Да, наистина главоблъсканица. Денисов не я излъга, лека му пръст. И професор Самойлов беше напълно прав, като твърдеше, че първото и второто убийство са извършени от различни хора. Значи неговата методика работи.

Настя грабна телефонната слушалка и по памет набра номера на Самойлов.

— Олег Григориевич, Каменская е. Извинете, че се натрапвам, но ми е нужна вашата помощ.

От слушалката долиташе глъчка и Настя разбра, че кабинетът на професора е пълен с хора.

— Кажете ми телефона си, аз ще ви се обадя — сухо отвърна Самойлов.

Отново чакане! Хем не се знае дали ще е дълго. Може би Самойлов сега ще отиде да води занятия, а после може изобщо да забрави да й се обади. Или да загуби листчето с телефонния номер. Или нещо друго.

Но Самойлов се обади доста скоро. Настя дори не бе успяла да се изнерви прекалено много.

— Какво ви се е случило? — попита той съчувствено. — Гласът ви звучи, сякаш около вас се събарят стени.

— Олег Григориевич — припряно заговори тя, — току-що получих потвърждение, че сте прав. Първото и второто убийство наистина са били извършени от различни хора. Нужно ми е да получа вашето заключение и за всички останали жертви.

— Какво пък, това ме радва — спокойно отговори Самойлов. — Значи моята методика не е толкова лоша, колкото си мислят някои хора. Донесете материалите, ще ги прегледам.

— Ще се обидите ли, ако ви пратя папката по някого от моите колеги? Сега ще опитам да намеря някого с кола, който пътува по посока на „Войковская“. Ако тръгна аз, ще стане много бавно.

— Защо, какво е това бързане? — присмехулно попита той. — При такива дела един-два часа не играят роля, още повече че с вас установихме, че серията е приключила.

— Олег Григориевич, моля ви…

— Добре, добре, пратете папката. Само имайте предвид, че в петнайсет часа отивам да изпитвам, ще се освободя не по-рано от седемнайсет и трийсет. Ако вашият пратеник не ме намери в кабинета ми, нека донесе материалите в аудитория 421.

— А… кога мога да ви се обадя пак? — плахо попита Настя.

— Утре към обед. Не по-рано.

— Благодаря — въздъхна тя.

Утре към обед. Какво пък, не всичко става толкова бързо, колкото ни се иска. Ще трябва да почака.

Тя затвори телефона и отново се зае със своите таблици. Нали в края на деня трябваше да се отчете с нещо пред Господаря. Виж, за методиката на професор Самойлов няма да му говори. Във всеки случай — засега. Ще се присмее. И за Денисов не бива да споменава. Ще трябва да се преструва, че е направила странните си изводи по делото за серийните убийства, опирайки се единствено на анализите.

* * *

Ръководството на Московското управление на криминалната милиция естествено знаеше за скандалната статия „Трупове на бунището“ и съответно бе направило всичко необходимо, за да се повлияе на Федералното бюро за съдебни експертизи, така че изследването на записите да стане колкото може по-бързо, без да се чака ред.

На другия ден след като записите бяха предоставени на експертите, от Бюрото се обадиха на Коротков и го помолиха да отиде там заедно с журналиста. Настаниха ги пред екрана на видеото и пуснаха записа.

— Това ли е записът, който получихте и въз основа на който написахте статията? — обърна се експертът към Баглюк.

— Да, същият е — потвърди Валентин.

— Не бързайте, догледайте го до края.

Но и след като изгледа целия запис, Баглюк уверено потвърди, че записът е същият, слушал го е много пъти и го помни практически наизуст.

— Да, там е работата, че сте го слушали — загадъчно се усмихна експертът. — Именно сте го слушали, а не — гледали. Хайде да го пуснем отначало, ще ви покажа едно-друго.

Започнаха да гледат от началото. На екрана покойният Никита Мамонтов казваше името си и разказваше как е извършил убийството на Павелецката гара.

— А сега гледайте внимателно — каза експертът. — Гледайте и слушайте едновременно.

Коротков видя разминаването веднага. И се смая — защо не беше обърнал внимание на това, когато бе гледал записа за пръв път в редакцията и за втори път — току-що, тук, в лабораторията. Сигурно се бе задействал психологическият закон: ако става дума за същината на изричаното, трябва да се вслушваш в думите, а не да гледаш човека, който говори. Ако Мамонтов по време на записа показваше нещо, например как е нанасял ударите с нож на човека на препълнения перон, тогава естествено цялото внимание щеше да бъде приковано към изображението на екрана. А така…

— Но как сте могли да не забележите? — укорително говореше експертът. — От думите „На «Петровка» ме разпитваше Коротков, Юрий Викторович“ нататък артикулацията на говорещия не отговаря на текста, който чуваме.

— Как така? — сепна се Баглюк. — Защо да не отговаря?

— Този въпрос не трябва да се задава на мен — сви рамене експертът. — Моята работа е да констатирам, че върху втората част на видеозаписа е наложен нов текст.

— Не може да бъде! — избъбри журналистът. — Как така? Сигурен ли сте?

— Ако не бях сигурен, нямаше да ви поканя да дойдете. Спектрограмите на първата и на втората част на записа са съвършено различни. Текстът е произнасян от двама души, макар че, трябва да призная, имитацията е много добра, при обикновено слушане гласовете са практически неразличими.

— Това само на видеото ли е или и на диктофонния запис? — глупаво попита Баглюк.

„Хваща се за сламка! — злорадо си помисли Коротков. — Какво има да пита, като текстовете на двата записа са идентични?“

— На аудиокасетата картината е същата.

— Ясно — оклюмано произнесе журналистът.

— Кажете, а може ли по артикулацията да се възстанови текстът, който е бил произнесен в действителност? — попита Юрий.

— Можем да опитаме. Но определено нищо не обещавам. Трябва да поканим преводач от езика на жестовете, те имат набито око. Между другото това можете да направите и без мен. Е какво, драги господа, доволни ли сте или имате още въпроси?

— Напълно сме доволни — бързо каза Коротков. — Благодаря.

Излязоха заедно с Баглюк. Валентин изглеждаше жалък и потиснат, но оперативният работник не изпитваше към него ни най-малко съжаление. Ако тоя драскач не бе търсил „скандалното“, може би щеше да погледне по-критично материалите, получени кой знае откъде, и ако ги беше гледал по-внимателно, щеше да види фалшификацията навреме. А сега какво — само тормози хората, пречи на работата им.

— Юрий Викторович — унило произнесе Баглюк, — моля да приемете извиненията ми…

Той замънка нещо за опровержение и морално овъзмездяване, но Коротков го прекъсна:

— Сега ще отидем на „Петровка“ при моя началник и там ще разкажете подробно всичко: кой, кога и при какви обстоятелства ви пробута този фалшификат. За опровержението и моралното овъзмездяване ще си поприказвате пак с него. И приемете от мен един приятелски съвет: не се захващайте със скандални материали, когато сте махмурлия, след напиване главата не работи добре.

Към „Петровка“ двамата пътуваха всеки със своята кола — Коротков отпред, Баглюк след него. Докато крачеха по дългите коридори на зданието на Градското управление на вътрешните работи, журналистът се опитваше да заговори Юра, но той гневно мълчеше и само ускоряваше крачка. Сякаш Искаше колкото може по-бързо да се отърве от този неприятен човек. Отвори вратата, която водеше към кабинета на Мелник, и буквално натика вътре Валентин.

— Ето, Владимир Борисович, запознайте се, моля. Валентин Баглюк, автор на прочутата публикация „Трупове на бунището“. С него току-що бяхме в Бюрото за съдебни експертизи и си изяснихме, че записите на признанията на Никита Мамонтов са били фалшифицирани.

— Тоест как? — бавно попита Мелник, като стана от стола си и направи крачка към тях.

— Мамонтов наистина си е признал за убийството, извършено преди година и половина. Но не е казвал нито дума в смисъл, че съм го вербувал.

— И откъде ви хрумна това на вас, господин журналист? — навъси се началникът.

— На господин журналиста това му е хрумнало, след като е прослушал записа, който са му пробутали — отговори Коротков, сякаш самия Баглюк го нямаше. — Но са му пробутали абсолютен фалшификат, а нали е бил махмурлия, той нищо не е забелязал.

— Седнете — кратко каза Мелник. — И разкажете всичко поред. А вие, Юрий Викторович, можете да си вървите.

Коротков излезе. Вярно, искаше му се да послуша, но прекалено неприятно му беше да се намира в компанията на Баглюк, заради небрежността, на когото го бяха сполетели толкова неприятности. Както обикновено, Коротков веднага тръгна не към своя кабинет, а към Настя. Каменская изглеждаше бледа и недоспала, очите й се бяха зачервили може би от умора, а може би — от изпълнилия кабинета цигарен дим.

Юра се тръшна на един стол, без дори да си съблече якето.

— Край, Аска, видях сметката на журналиста!

Настя вдигна към него измъчен поглед, в който липсваше дори обичайното приятелско съчувствие.

— Как успя?

— Експертите са установили, че записът е фалшифициран. Първата част на текста е изговорена от самия Мамонтов, а втората — от съвсем друг човек, който е имитирал гласа му. Супер, а? Домъкнах тоя глупак Баглюк при Господаря, нека сега се оправдава.

— Но на какво се радваш? — попита Настя, сякаш нищо не бе разбрала.

— Как на какво? Че всичко свърши. Сега никой няма да ме обвини в изтичане на секретни сведения и в разгласяване на името на източник. Камо ли пък, че съм имал интерес от смъртта на Мамонтов.

— Но някой е имал интерес. Нищо не е свършило, Юрик, всичко едва сега започва. Кой е свършил цялата тази работа? Кой е записал признанието, фалшифицирал го е, занесъл го е на журналиста и е убил момчето. Кой? И защо? Теб ли искат да провалят? Или замисълът е свързан с нещо друго?

— Ех, че си и ти! — разстрои се Коротков. — Тъкмо се бях приготвил половин час да се порадвам, а ти ми подрязваш крилата, докато още летя. След трийсет минути тези въпроси ще започнат да измъчват и мен, но нали можеше да ми отпуснеш половин час радост, а! Лоша жена си ти, Анастасия, и това си е.

— Извинявай.

— Ти какво така си се оклюмала? Случило ли се е нещо?

— Абе не знам, главата ми постоянно се пълни с разни глупости.

— Например?

— Например знам къде ми се е мернало името на банка „Руска тройка“.

— Е, слава богу! Защото вече се страхувах, че пак ще започнеш да ми досаждаш с него. Та къде значи?

— В твоите бележки, слънце мое незалязващо. В бележките, които ми донесе във връзка с моя случай с удушените.

— Сериозно? Е, значи съм си заслужил една чашка кафе. Хайде, драга, включвай бързовара и разказвай. Бавно и поред, така че да ми достави удоволствие.

Коротков все пак постигна своето: Настя започна да се усмихва, а и погледът й просветна.

— Авантаджия — гальовно каза тя.

— Не пресилвай, просто партньор — върна й шегата Юра, цитирайки реклама, която всички вече знаеха наизуст. — Разказвай за банката.

— Работата тук е не толкова в банката, колкото в маниака-удушвач. Един служител на тази банка, някой си Аликади Нурбагандов, е бил вторият потърпевш от нашите седем жертви. При това в момента на убийството той никъде не е работел, десет дни преди смъртта си е напуснал „Руска тройка“. А известно време след неговата гибел е бил застрелян Вавилов, началникът на службата за сигурност при банката.

— Е, и какво? Къде виждаш връзката?

— Не знам. Но трябва да има връзка.

— От къде на къде?

— Разбираш ли… Само че не се смей и не ме наричай идиотка, става ли? Спомняш ли си, че ти разказвах за едни научни разработки в областта на серийните убийства?

— Дето се разправяше за някаква Програма, която била защитена от не знам какво си, така че било невъзможно убиецът да бъде заловен, докато не изтрепел всички нещастници, които си е планирал?

— Да, нещо такова. Та значи аз се срещнах с автора на тези разработки.

— Но защо?!

Веждите на Коротков се повдигнаха, очите му сякаш изскочиха от орбитите си от смайване, той дори зяпна от изненада.

— Защо си се срещала с него? Да не би да вярваш в тези бабини деветини?

— Юра — тя се намръщи от досада, — нали се разбрахме: без емоции, ако обичаш. Първо ме доизслушай, после ще се изкажеш.

— Добре де, добре — примирително каза той, — само че все пак не разбирам защо…

— Юрка! Нищо няма да ти разкажа, ако… — заплаши го Настя.

— Край, виж, запуших си устата. Дай буркана с кафето, аз ще го направя, а ти говори, учена жено.

— Авторът на научните разработки — професор Самойлов — започна да преглежда данните за рождените дати, за датите на гибелта и за местата, където са били открити труповете на удушените. И след час и половина започна да ме ругае, задето съм била фалшификатор и съм го разигравала.

— Не разбирам… — проточи Коротков, който бъркаше захарта в чашите. — Къде тук е намерил фалшификация, да не говорим за разиграване?

— И аз не разбрах веднага. Оказа се, че в съответствие с неговата методика е излязло, че първите две убийства са извършени от различни хора. А аз нали му бях казала, че става дума за серия от седем убийства? Той обаче прегледа данните и заяви, че това не е никаква серия и аз просто го будалкам.

— Не ти него, а той тебе будалка — ядоса се Коротков, — а ти сега го преживяваш. Как да не е серия, като си е точно серия!

— Недей кипва, още е рано. Тръгнах си от него напълно озадачена, нищо не разбирах и започнах да се съмнявам в науката. Това беше в петък. А в неделя отидох в болницата при Денисов.

— При кого?! Ей, ама ти да не си полудяла? — разкрещя се Коротков. — Защо си се помъкнала при него? Малко ли ти бяха миналогодишните неприятности?

— Тихо, тихо — тя успокояващо го погали по ръката, — не викай, ще събереш всички любопитни. Денисов беше тежко болен, в понеделник му предстоеше операция, която той не се надяваше да преживее, и просто искаше да се сбогува с мен.

— Да се сбогува, а? — Коротков сниши глас, но ядът му не намаля. — Хайде де, че той ще надживее всички ни, тоя мафиот. Сигурно пак е искал да те набърка в нещо, нали?

— Естествено. — Настя се усмихна. — Денисов не може да живее без това. Именно той ми каза като прощален подарък, че в някаква фирма неотдавна бил убит ръководителят на службата за сигурност, а известно време преди това оттам напуснал служител, който също не след дълго бил убит, и то убит преди гореспоменатия ръководител. С други думи напусналият служител не е убил ръководителя. Но между тези две убийства имало връзка.

— Интересно — каква?

— Не знам. Денисов не ми каза.

— Ами попитай го, той няма да ти откаже.

— Не мога, Юрик.

— Че защо да не можеш? Неудобно ли ви е, учена жено?

— Не. Денисов почина в понеделник.

— Аха-а, виж ти! — замислено проговори Юрий. — И защо ти е разказал всичко това? Искал е ти да потърсиш тази въображаема връзка, така ли?

— Юра, мислиш в невярна посока. Защо ми го е разказал — това е отделен въпрос. Интересува ме друго. Ако между убийствата на Нурбагандов и Вавилов наистина има връзка, тогава Нурбагандов не е бил удушен от маниака. Защо тогава картината на престъплението толкова прилича на другите шест епизода?

— Имитация — веднага отговори Юра. — Фалшификат, наподобяващ стила на маниака. Имали сме подобен случай — с еврейските момчета. Забрави ли го вече?

— Не става — поклати глава тя. — Епизодът с Нурбагандов е втори поред, а по единствения първи епизод не може да се направи извод за стила и наличието на серия.

— Да, така е — съгласи се той. — Ами тогава?

— Ами не знам. — Настя разпери ръце. — Ето, седя и мисля как е могло да се получи.

— Да-а-а… Слушай, ами твоят професор как е научил за това?

— Никак. Той си служеше само със своята методика и при него се получиха двама различни извършители.

— Я стига, Ася, това не може да бъде. Сигурно ти си му казала.

— Та аз бях при него в петък, когато изобщо нищо не знаех! Спомни си, едва в понеделник вечерта, когато бяхме у Стасов, започнах да си блъскам главата над тази „Руска тройка“!

— Е, какво излиза тогава — че твоят професор е екстрасенс ли?

— Престани — спокойно каза Настя, — настрой най-сетне мозъка си на друга вълна. Професор Самойлов има методика, разработена специално за случаи на серийни убийства, и тази методика работи, просто трябва да признаеш това — нищо друго не се иска от теб. Засега не се иска — уточни веднага тя. — Изпратих при него Миша Доценко с всички материали. Самойлов обеща да ги прегледа и да ни каже заключението си относно всички убийства.

— Е, и какво…

— Чакам. Обеща да го направи утре до обед.

— Не, Аска — пак се ядоса Коротков, — тук все пак има някакво шарлатанство. Ти не биваше да се занимаваш с тези неща. А пък Господаря за тази ти самодейност направо ще те смачка. Поне за това помисли ли?

— Помислих. На Господаря няма да споменавам нищо за методиката на Самойлов. Макар че между другото той не ми прилича на човек, който не признава науката. Но за всеки случай ще се въздържа. Надявам се, че ти няма да ме издадеш?

— Няма да те издам — отвърна той, — но да знаеш, че не одобрявам. Вярно е, че ти, приятелко, си по-умна от всички нас, но в случая не си права.

— Твърде възможно е. Но трябва да опитам. Ще опитам по някакъв друг начин да подскажа на Господаря, че с маниака не всичко е толкова гладко, колкото ни изглеждаше от самото начало. Ще му замажа очите с някакво аналитично наукообразие, ще измисля схеми, графики… С една дума — това са си мои проблеми. Но Господаря не бива да знае две неща: за Денисов и за Самойлов. Съгласен ли си?

— Естествено. Колкото по-малко знае Господаря за своите слуги, толкова по-добре за всички. Чакай, ами какво ще стане с твоята баскетболистка? Оставяме я на мира, така ли?

— Още не, ще почакам да видя какво ще каже Самойлов. Ако от седемте убийства шест са извършени от един субект, той може да ни даде редица признаци и дори доста точна дата на раждане.

— Я стига! — недоверчиво проточи Юра. — Не може да бъде. Псевдонаучни фокуси — това е цялата работа.

— Щом не вярваш, никой не те и принуждава. — Тя погледна часовника си и изненадано изохка: — Майчице, минава 7! Господаря защо не ме вика за вечерен доклад?

— Ами защото разговаря с журналиста. Доколкото разбирам, разговорът ще бъде дълъг.

Настя посегна към вътрешния телефон:

— Владимир Борисович, Каменская е. Ще ме викате ли днес? Добре, благодаря. — Тя затвори и весело намигна на Коротков: — За днес получихме амнистия. Негова светлост е зает и няма да се освободи скоро. Можем да се смятаме свободни и спокойно да работим.

— Много работа ли имаш още?

— Ще постоя около час и половина, трябва да подредя всичките тези книжа. А ти?

— И аз горе-долу толкова. Ще те откарам до някоя метростанция.

Към девет часа Настя и Юра Коротков си тръгнаха от работа. На улицата Настя вдигна глава и потърси с очи кабинета на Мелник. Прозорците му светеха. Владимир Борисович още беше на работа. Житената питка — Гордеев — също никога не си тръгваше рано, понякога дори нощуваше на „Петровка“. Знае ли човек, може би в крайна сметка новият шеф щеше да се окаже само малко по-лош от стария…

* * *

Когато спираше на поредното кръстовище, Валентин Баглюк едва успя да овладее колата. Платното беше много хлъзгаво. И как можа пак да се напие? Впрочем ясно — толкова се притесни заради този запис и изобщо заради цялата тази история. Глупава история, като помисли човек. Как можа да се изложи така! И името си омърси, и редакцията изложи. Идиот! Скапа се и започна да успокоява изопнатите си нерви с алкохол. Главата му сега е замътена, не може да мисли, ръцете и краката загубиха координация. Добре де, да стигне до вкъщи — и в леглото. Пък утре ще видим.

Иначе това ченге се оказа свестен човек, не му крещя, не му говори за съд, спокойно и подробно го разпита за всичко. Личеше си как съчувства на Баглюк. И разбира, че не го е направил със зъл умисъл. Другояче се държа детективът Коротков. Той отдалече излъчваше яд и омраза към журналиста. С него изобщо не можеше да се разговаря спокойно. А с Владимир Борисович се получи хубав разговор, задушевен. Баглюк естествено се разкайваше, биеше се в гърдите, извиняваше се, а Мелник постоянно го възпираше и все го караше отново и отново да говори за обстоятелствата, при които бе получил записите.

— Някой е започнал мръсна игра срещу криминалната милиция — повтаряше той на Валентин, — така че сега за мен са важни не вашите извинения. Искам да разбера кой и защо го е направил.

И отново го разпитваше кога се е обадил онзи човек, какво му е казал, как са се срещнали, как е изглеждал непознатият, с какво е бил облечен. Молеше го да си спомни и да опише неговата походка, жестове, маниери, интонации, характерните изрази в речта му. Баглюк се стараеше с всички сили, напрягаше паметта си, разказваше, като се стараеше да бъде максимално точен. Веднага си личеше, че Владимир Борисович е зает човек. По време на разговора им той на няколко пъти излиза от кабинета за някакви неотложни работи, като оставяше Баглюк сам, вярно, не за дълго, по за пет-седем минути, не повече. И всеки път се извиняваше, задето е бил принуден да прекъсне разговора им. Учтив, възпитан. С една дума — приятен човек беше този началник, Владимир Борисович Мелник.

Тежкото опиянение още не му минаваше, всичко се раздвояваше пред очите на Баглюк, а и реакциите му бяха забавени. В един момент го достраша, стори му се, че колата изобщо не му се подчинява и се движи сама, накъдето си иска. Дали да не я зареже в някоя пресечка, да си вземе такси и да я прибере утре, когато изтрезнее? Не, ще я откраднат, като едното нищо ще я откраднат или ще я изтърбушат, защото няма аларма. Сто пъти си беше казвал, че трябва да сложи, но все не се наканваше или пък нямаше пари. По-добре да удари още една глътка за кураж и да натисне още газта, та да не се тормози и по-бързо да стигне до спасителния гараж край техния блок.

Спрял на червено на поредното кръстовище, Валентин се озърна, бързо извади от жабката плоска бутилка уиски и удари три големи глътки. Веднага му олекна на душата, пътят вече не му изглеждаше толкова хлъзгав, а колата — неуправляема. От какво се уплаши, глупако? Да не си за пръв път пиян на волана? Вярно, по-рано караше, дето се вика, на нисък градус, а така натряскан като днес не си шофирал никога. Добре де, както и да е. Винаги си се оправял, и днес ще се оправиш. Нищо страшно. Господ те пази, няма да допусне нещастие. Я сега да надуем газта още малко и след десет минутки сме си вкъщи. Кажи-речи, вече стигнахме.

* * *

Сутрешното съвещание при Мелник започна с изненада, но още по-изненадваща беше посоката, в която пое разговорът. Когато събра служителите от отдела, началникът каза:

— Разбира се, всички знаете, че неотдавна в един вестник беше публикувана статията „Трупове на бунището“. Предполагам, че сте я чели, затова няма да преразказвам мръсотиите, с които вестникът ни беше залял чрез тази статия.

Хората закимаха, сиреч — разбира се, четохме я, не е нужно да я преразказвате.

— Искам да ви кажа, че статията е била написана въз основа на материал, който при проверката се оказа фалшифициран. С облекчение мога да констатирам, че от нашето поделение не е имало изтичане на информация. Но в тази пикантна ситуация един от нашите служители е проявил смайващ непрофесионализъм и поведението му граничи вече просто с разхайтеност и безразличие към възложената работа. Имам предвид майор Коротков.

Всички с недоумение изгледаха Юра. Но как така? Юрка никога не е бил такъв…

— Завчера майор Коротков е посетил редакцията на вестника, който бе публикувал статията, запознал се е с журналиста Валентин Баглюк и е изяснил въз основа на какви материали е била написана тази статия. По взаимна уговорка с редакцията материалите са били предадени във Федералното бюро за съдебни експертизи за извършване на предварително изследване. Вчера експертите са поканили Коротков и автора на статията Баглюк и нагледно са им демонстрирали доказателствата за фалшификацията, след което Юрий Викторович докара Баглюк на „Петровка“, за да мога и аз да получа обяснения. Юрий Викторович — обърна се Мелник към Коротков, — ако обичате, разкажете ни какво научихте за обстоятелствата, при които Баглюк е получил двата фалшифицирани записа.

По физиономията на Коротков личеше, че той не изпитва никаква вина и не разбира какво става. Той стана, оправи сакото си.

— Баглюк ми разказа, че е получил тези материали от неизвестен мъж, който уж бил загрижен от катастрофалното положение с агентурно-оперативната работа в милицията и искал да бъде публикувана такава статия, след което може би сме щели да обърнем внимание на проблема.

— И толкоз?

— Това е всичко, другарю полковник.

— И вие, опитен оперативен работник, смятате, че това е било достатъчно? Изяснихте ли какъв е бил този човек, как е изглеждал, как е бил облечен, как се е движел и говорел? Попитахте ли този Баглюк поне за някоя от тези подробности?

— Не успях, Владимир Борисович. Още щом ми показаха записите в редакцията, аз се обадих на вас, нали си спомняте? А вие казахте да вземем записите и веднага да тръгваме за Федералното бюро за съдебни експертизи. Обещахте, че докато пътуваме, вие ще докладвате въпроса на ръководството и ще поискате оттам да наредят нашите материали да бъдат разгледани веднага, без да чакаме ред.

— И вие тръгнахте, така ли?

— Тъй вярно.

— С какъв транспорт пътувахте до редакцията?

— Аз пътувах с моята кола, а представителите на редакцията — с колата на Баглюк.

— Какво стана по-нататък?

— В Бюрото ние веднага влязохме при директора, той каза, че са му се обадили и ни прати в отдела за фоноскопични експертизи. Дадохме записите, регистрираха ги и всички си тръгнахме.

— Прекрасно. Вие сте тръгнали по своите си работи и повече не сте общували с Баглюк, правилно ли ви разбрах?

— През този ден — не, не съм общувал.

— А вчера?

— Вчера се срещнахме направо в Бюрото, а след разговора с експерта дойдохме тук, при вас.

— И пак всеки с колата си?

— Тъй вярно.

— Но как така, Юрий Викторович? Вие оперативен работник ли сте или конвой, ако мога да попитам? Може би смятате, че вашите професионални задължения се състоят в придружаване на журналиста Баглюк при пътуванията му из града? Как е могло да стане така, че дори не сте намерили време да поговорите с него надълго и нашироко, да си изясните подробностите, необходими за издирването на човека, който му е пробутал фалшификата? Или сте толкова увлечен в разрешаването на личните си любовни проблеми, че съвсем сте забравили за работата и предпочитате да я прехвърляте на чужди плещи?

Това беше грубо. Целият отдел знаеше, че Юра Коротков отдавна вече не е верен на жена си, нещо повече — много от тях се познаваха с жената, с която той вече четири години имаше връзка, но никой не би могъл да го упрекне, че върти любов във вреда на работата. Коротков започна да се изчервява, устните му се свиха, той сякаш всеки момент щеше да избухне.

— Владимир Борисович — започна той със звънтящ от гняв глас, но Мелник веднага го прекъсна:

— Снощи вие напълно успешно прехвърлихте работата си на мен. Изтърсихте при мен Баглюк като ненужен товар, който ви тежи прекалено много, и радостно хукнахте да пиете кафе в кабинета на приятелката си Каменская. За щастие в дадената ситуация аз се проявих повече като криминалист, отколкото като началник, така че свърших вместо вас онова, което вас ви беше домързяло да свършите или за което бяхте забравили. Аз получих от Баглюк всички сведения, които можеха да се изтръгнат от него. И слава богу, че го направих.

Той издържа една драматична пауза, пронизвайки с очи Коротков, който стоеше пред него, облян в пурпурна руменина.

— Защото ако не бях го сторил, днес информацията щеше да бъде изгубена безвъзвратно. Късно снощи журналистът Валентин Баглюк е загинал при автомобилна катастрофа. Карал е колата си в състояние на силно алкохолно опиянение и на хлъзгав участък от пътя не е овладял колата си. Седнете, Коротков. Надявам се, че всички ще си направите изводи от случилото се. През тези три седмици вече разбрах, че под ръководството на Гордеев вие сте свикнали да живеете като едно голямо семейство. Това може и да не е лошо от гледна точка на психологическия климат. Но за сериозна работа е абсолютно неприемливо. В семейството човек може да не измие чиниите и да не си изпере чорапите, защото друг ще го направи вместо него, а и да не го направи, няма да се случи нищо страшно. Мръсните чинии, както и мръсните чорапи, никъде няма да избягат. Време е да забравите тези навици. Намирате се на работа и имайте добрината да не го забравяте. Това е. Всички сте свободни.

* * *

Коротков трудно се съвземаше след сутрешната критика. Преди да тръгне по задачите си, той на инат се отби при Настя. Да го вземат мътните тоя Господар, ако ще и сега да го завари тук!

— Да, аз съм глупак — говореше той вбесено, като палеше цигара от цигара, — но откъде да знам, че тоя идиот ще се натряска и ще тръгне да шофира? Вече от три дни улиците в града са нещо страшно, и километър не можеш да минеш, без да видиш смачкана кола или катастрофа. Та нали и Баглюк е пътувал през тези дни, нима не е разбирал какво става по пътищата? Обаче не, напил се е и е седнал зад волана.

Настя мълчаливо съставяше някакъв документ. Тя разбираше, че е безсмислено да му отговаря, той просто имаше нужда да си изпусне парата и да се успокои.

— Не знам защо намеси и Люся, и тебе! — продължаваше да се възмущава той. — Защо трябваше да те нарича моя приятелка! Ами че при тебе идва целият отдел. Хайде кажи ми, Ася, само че обективно — имал ли съм макар и един провал в работата си заради Люся? Кажи де, имал ли съм?

— Не си имал — каза Настя, без да повдига глава. — Не обръщай внимание, Юра. Новата метла по-добре мете, какво искаш! Това е болестта на първия период от пребиваването на нова длъжност. Самоутвърждаване чрез охулване на създадени порядки, сплашване на подчинените с по-висока взискателност. Трябва да се изтърпи. Обикновено бързо им минава.

— Но докога ще търпим? — промърмори Коротков, вече по-спокойно.

— Около половин година. После ще трябва да се отчита за полугодието, а нали всички ние ще сме работили през цялото полугодие под негово ръководство, защото той е назначен от първи януари. И вече няма да може за нищо да се оправдава със стария началник. Житената питка приключи годината, преди да си тръгне. Така че колкото повече наближава отчетът за полугодието, толкова по-кротък ще става Господаря и ще работи така, както е по-добре за работата, а не за неговото самолюбие.

— Не, само помисли — той отново се развълнува, — направи ме на пух и прах пред всички, като че съм някакво хлапе! И то за какво?! Сякаш че на главата ми е само Баглюк с неговата кретенска статия. Дванайсет трупа мен чакат и имам работа във връзка с всеки един от тях, тичам по цял ден като луд, за да се отчитам вечер пред Негово величество. А Баглюк дори не е криминален случай, не е труп.

— Вече е труп — обади се Настя.

— Но не е криминален! — упорито възрази Юрий. — Добре, аз тръгвам да преизпълнявам плана. Искаш ли да те откарам донякъде?

— Не, ще чакам да ми се обади Самойлов. Месецът свършва, казах на Мелник, че трябва да готвя аналитично сведение за януари, така че оставането ми до късно не буди подозрения у него.

Юра си тръгна. След петнайсетина минути пристигна Миша Доценко. Личеше си, че сутрешната „лекция“ му е направила силно впечатление.

— Анастасия Павловна, отсега нататък така ли ще я караме? — уплашено попита той още от прага.

Наложи се още известно време да обяснява на Миша същото, което току-що бе обяснявала на Коротков — за нравите на новите началници с новите им порядки.

— Нещо ново за Лазарева, Мишенка? Успяхте ли да намерите някакви свидетели?

— Имам известни успехи, но засега не са достатъчни. В три от седем случая обитатели на близки блокове са видели в интересуващото ни време много висок човек. Но не могат да кажат със сигурност дали той е бил мъж или жена. Първо, било е тъмно, и второ, човекът е бил с яке с качулка. Тоест отначало всички в един глас казваха, че е бил мъж, но това е разбираемо — когато видиш много висока фигура, някак не ти минава през ума, че може да е жена. А когато започвах да разпитвам по-подробно, излизаше, че очевидците не могат да назоват никакви признаци, които позволяват да се идентифицира полът.

— Ами якето?

— И тук нещата са много завързани. Всички описват якето еднакво. Повтарям: било е тъмно, цветът практически е неразличим. Може да се каже само дали е било тъмно или светло. Но тъмни якета с качулка в Москва колкото щеш, с такова ходи всеки трети. Между другото и Лазарева носи такова. Тъмно и с качулка.

По лицето на Доценко се плъзна сянка, очите му помръкнаха, сякаш някой угаси лампичката, която бе горяла вътре в него.

— Какво, омръзна ли ви да излизате с нея? — съчувствено попита Настя.

— Сили не ми останаха — призна Михаил. — Вкопчила се е в мен като пиявица. Прави ми някакви подаръци, вече се чудя как да постъпя, за да не я обидя. Подарява ми ту вратовръзка, ту ръкавици. Предполага се, че и аз трябва да й подарявам нещо, но е опасно. От една страна, ако й направя подарък, тя ще го оцени като поставяне начало на общо домакинство, а не й ли направя, излиза, че съм невъзпитан. Всеки път й купувам цветя и се чувствам като пълен идиот. По принцип тя е свястна жена, но е голяма лепка. Ясно е защо мъжете бягат от нея. Ако тя не се вкопчваше така, може би отдавна щеше да се е омъжила.

— Свястна ли? — повтори думата Настя. — Да не сте забравили, че при нас тя се води заподозряна за няколко убийства?

— Е, това е друг въпрос. Вярно, ненормална е, тоест не е съвсем нормална — уточни Доценко, — психарка е. Аня като нищо може да се окаже убийца. Но като цяло е добро момиче. Грижи се за бездомните котки, за кучетата.

— Харесва ли ви?

— Не!

Той каза това така припряно и уплашено, че Настя неволно се разсмя. Имаше представа какъв е като цяло вкусът на младия капитан. На него му харесваха нисички изящни сексапилни брюнетки с изваяни крачета и тъмни очи. Анна Лазарева никак не пасваше на този изграден образ.

— Не се измъчвайте, Миша, малко остана да се мъчите. В най-близко време ще можем да вземем решение за Лазарева.

— Някакви нови данни ли имате? — с явно облекчение попита той.

— Засега не. Но може да получа още днес.

— Значи аз довечера пак… — Той не довърши и безнадеждно махна с ръка.

— Вероятно да. Но вие ми се обадете по телефона, преди да отидете на среща с Лазарева. Може да ви зарадвам.

— Добре би било — потиснато каза Доценко. — Защото от ден на ден ми става по-трудно да се правя на целомъдрен. Тя не проумява защо още не съм я вкарал в леглото си.

До три часа Настя се занимава с аналитичното сведение за състоянието на престъпността и за разкриваемостта на престъпленията през януари и подскачаше при всеки телефонен звън и с надежда грабваше слушалката. Ама какво прави този Самойлов, та не се обажда?

И ето го най-сетне дългоочакваното позвъняване. Гласът на професора беше сух и монотонен, също като вчера.

— Не намерих в материалите, които сте ми предоставили, признаци на серийни убийства — спокойно съобщи той.

— А какво намерихте? — попита Настя и внезапно се разтрепера.

— Нищо. Всичките седем убийства са извършени от различни хора. Съжалявам, но не мога да ви бъда полезен с нищо друго. Моята методика е разработена само за серийни убийци. За обикновени престъпници не върши работа, така че не мога да ви съобщя никакви допълнителни данни.

Настя благодари на професора, затвори телефона и се втренчи в тъмнеещото пространство навън. И какво ще прави сега? Да вярва ли на професор Самойлов или да не вярва?

Глава 10.

Паригин почти беше убеден, че младият оперативник Доценко няма да го заведе при хората, които бяха нахълтали в дома му с видеокамера. И си постави краен срок: днес. Днес още веднъж ще погледа как черноокият детектив ще прекара деня си — и край. Трябва да търси други пътища.

Вчера Евгений за трети път внимателно бе проверил улицата, където се намираше основното му жилище, и не бе открил никакви признаци, говорещи, че някой го търси. И около завода нямаше нищо подозрително. Може би сам си беше измислил всичко? Един дявол знае… Но нали онези тримата не бяха илюзия! Счупеният прозорец — също. Както и изхвърленият на улицата стол.

Най-много от всичко на света Евгений Паригин се страхуваше да не се побърка. Даваше си сметка, че почти трийсетгодишната кариера на професионален наемен убиец не може да не се отрази на психичното му здраве дори само поради факта, че да лишиш себеподобен от живот е противоестествено. Така че постоянно внимателно се взираше в себе си: дали не е започнала да му „хлопа дъската“. За всеки случай Паригин се обади на своя познат, същия, който умееше бързо да решава проблемите със счупените стъкла, и го заприказва за незначителни неща, просто го попита как е. Познатият веднага се заинтересува дали прозорецът не се е счупил пак, от което Евгений Илич си направи извода, че онова не е било илюзия, стъклото наистина е било счупено и е трябвало Да се постави ново. Но каква беше тази неясна история, защо нямаше никакво продължение?

Добре де, днес за последен път ще видим как се придвижва детективчето, реши Паригин. Към пет и половина Доценко бе влязъл в сградата на „Петровка“, но ето вече минаваше шест, а той още нямаше намерение да излиза и да тръгва към „Профсъюзна“, за да се види с онази, високата жена, както бе правил през всички предишни дни. „Нима съм го изпуснал? — с внезапна тревога си помисли Евгений. — По дяволите, ако е излязъл през друга врата на задната уличка, може би именно днес той ще наруши обичайния си режим и ще се срещне с хората, които ме интересуват?“

Той се завтече към метрото и в седем и десет вече беше на „Профсъюзна“. Върлината със зачервен от студа нос още работеше, но имаше угрижен вид. Постоянно поглеждаше часовника си и постепенно отчаяние сменяше недоумението на лицето й. В осем без четвърт дойде колата, двете яки момчета натовариха в нея непродадените вестници и списания и сгъваемите маси и си заминаха. Момичето обаче нямаше никакво намерение да си тръгва, а продължаваше тъпо да стои на едно място, без да откъсва отчаян поглед от стъпалата, които се изкачваха от подземния тунел. Всичко е ясно, помисли си Паригин, скарали са се и той не дойде в обичайния час. Какво пък, щом изпусна Доценко, трябваше поне известно време да наблюдава момичето. Може би дори имаше смисъл да се запознае с него. Оскърбените жени често на драго сърце разказват за кавалерите си какви ли не гадости, включително неща, които не бива да се разгласяват.

Минутната стрелка на часовника направи пълен кръг и тръгна да прави втори, а жената още стоеше като вързана. Лицето й стана съвсем отнесено, тя сякаш напълно бе забравила защо стои тук, близо до входа на метрото — просто са й казали да стои и тя изпълнява заповедта. Паригин започна да премръзва, но мъжки търпеше, разбирайки, че се случва нещо необичайно и случаят не бива да се изпуска. Едва ли става дума за просто скарване — тогава тя нямаше да чака толкова дълго. Ако предната вечер са се скарали, още в седем и половина щеше да разбере, че Доценко няма да дойде, и спокойно щеше да си тръгне. Но ето че часът минава вече девет, а момичето продължава да стои. Нещо друго трябва да се е случило.

В десет и нещо младата жена най-сетне се размърда. Вперила невиждащи очи право пред себе си, тя бавно, като автомат слезе по стъпалата в метрото. Паригин я последва. Тя стигна до перона, но не се качи на никой влак, а в изнемога седна на една пейка. Хората в този късен час бяха малко и за да не го забележат, той трябваше да застане зад една колона, на около пет метра от момичето. Влаковете идваха и заминаваха, а тя седеше ли, седеше и май нямаше никакво намерение да пътува закъдето и да било.

Внезапно Паригин се напрегна: от отворилите се врати на един вагон излезе висок младеж със сиво яке от набук, украсено със светлосив астраган. В първата секунда му се стори, че е Доценко. Момичето рязко се изправи и направи крачка към младежа и в същия миг Евгений разбра, че и двамата са се припознали. Лицето на младежа беше съвсем различно, приличаха си само по фигура, а и якетата им бяха еднакви. Младежът бързо подмина, а дългараната отново седна на пейката. Прегърби се, устните й затрепкаха, по бузите й се затъркаляха сълзи. И Паригин с изненада изпита остро съжаление към това грозновато високо момиче, което ето вече над три часа очакваше своя кавалер, недоумявайки защо го няма и ужасено от мисълта, че са го изоставили.

Сълзите по бузите на момичето вече не просто се търкаляха, а се стичаха като мощен поток, раменете му се тресяха, но то, кой знае защо, не криеше лицето си в шепи, а продължаваше да се взира в пътниците, слизащи от вагоните. Никой не й обръщаше внимание, хората подминаваха, заети със своите мисли и грижи, и плачещата на перона млада жена не предизвикваше изненада у никого.

Паригин приближи и застана точно пред нея, но тя май не го забеляза. Евгений сложи ръка на рамото й, нежно я погали.

— Не плачи — тихо каза той, — той не заслужава сълзите ти. Щом е могъл да постъпи така, значи няма защо да се измъчваш за него.

Тя не вдигна очи, не го погледна в лицето, а обхвана Евгений с ръце и притисна глава до якето му. Сред грохота на приближаващия влак той отначало не чу нейните отчаяни ридания и само по потреперващия под ръцете му гръб разбра, че момичето вече не се сдържа и е дало воля на мъката си.

Евгений не се страхуваше от женски сълзи. Той знаеше, че някои — какво ти някои, всички мъже не ги понасят, стъписват се, не знаят какво да правят и от това веднага стават или агресивни и груби, или пък отстъпчиви и започват да угаждат на плачещата жена. С него такива неща не се случваха. Всъщност той не виждаше разлика между плачеща и смееща се жена. И в единия, и в другия случай това беше физиологическа проява на силни емоции, а полюсът — положителен или отрицателен — нямаше значение. Затова той мълчаливо стоеше пред ридаещото момиче, без да изпитва ни най-малък психологически дискомфорт, и търпеливо чакаше истерията да премине.

Не чака дълго, през това време успяха да минат само четири влака. Момичето отпусна сключените си зад гърба на Паригин ръце и бръкна в джоба си за кърпа. Евгений седна до нея, пъхна ръка под лакътя й.

— А сега казвай кой посмя да те обиди.

— Защо? — изхлипа тя и си избърса носа. — Ще ме защитавате ли?

— Е, не е задължително. Ти си човек самостоятелен, ако трябва, сама ще се защитиш.

— Какво искате тогава?

— Искам да не плачеш и да не се разстройваш. Искам да се усмихваш, защото имаш приятна усмивка и хубави зъби, а от сълзите носът ти почервенява и това не е много красиво, нали си съгласна с мен?

— Откъде знаете каква усмивка имам?

— Ами просто няколко пъти съм си купувал списания от тебе. Не ме ли помниш?

Жената отрицателно завъртя глава и отново се изсекна. Сега, след плача, тя беше не просто грозновата, а почти уродлива — с подпухнали очи и лице и с пурпурни петна по бузите.

— Та какво се случи, значи? Той не дойде на среща, така ли?

Тя кимна, втренчена в пода.

— И смяташ, че вече никога няма да дойде?

Отново кимване, придружено от кратко изхлипване.

— И за теб това е трагедия, така ли? Много ли си привързана към него?

Още едно кимване.

— Е, значи ще трябва да се примириш с истината, че любовта невинаги е взаимна. Не си дете и никога не бих повярвал, че това е първата в живота ти несподелена любов. Вече ти се е случвало, нали?

Паригин предусещаше нещо неприятно. Момичето не се включваше в разговора, макар че след истерия жените обикновено се успокояваха и с всяка минута ставаха все по-общителни, като започваха с нарастващ гняв да обвиняват „тоя гад“ във всички смъртни грехове. А тази, обратното — сякаш с всяка минута все повече се затваряше в себе си като в раковина. Това никак не харесваше на Паригин, който не бе мръзнал с часове на улицата и не бе стоял зад колоната на перона, за да се запознае накрая с мълчаливка, на която трябва да й вадиш думите с ченгел от устата. Такава не би разказала и нищо интересно. Трябваше да я разтърси, да не я оставя да се затвори окончателно.

— И на мен ми се е случвало, затова знам колко боли. Знаеш ли, всъщност аз отдавна те наблюдавам. Често минавам оттук и винаги купувам от теб вестници или списания. Но ти не ме забелязваше, не ми обръщаше внимание. Веднъж събрах смелост и реших да те заговоря, но точно тогава при теб дойде един висок красавец, подари ти цветя и аз разбрах, че нямам шансове. Може да ти се види странно, но дори на моите години понякога съм плах. Смешно, нали?

Тя не се усмихна, но все пак извърна глава. Вече е нещо!

— Кой сте вие? — попита с безизразен глас.

— Казвам се Евгений Илич. А ти?

— Анна.

— Имаш ли къде да се прибереш тази нощ?

— Вкъщи — каза тя кратко.

— А там кой те чака? Родителите ти?

Отново кимване. Хайде, Паригин, стегни се, мисли, тя пак престана да говори и започна да се затваря в себе си, хайде, размърдай се, направи така, че да се съживи.

— Тогава не бива да си ходиш вкъщи — решително каза той. — По себе си знам — в състояние като твоето човек по никакъв начин не бива да се показва на родителите си. Душата ти вадят с въпросите си. Имаш ли близка приятелка?

— Имам къде да нощувам.

— Разбери — разпалено заговори Евгений, — сега не бива да ходиш там, където имаш познати, приятели или роднини. Ще те изтормозят с въпросите си, с разни идиотски съвети и с унизителното си съжаление и ще ти стане още по-тежко. Трябва ти място, където няма никой. Имаш ли такова място?

Тя отново кимна.

— Тогава да вървим, ще те изпратя. Да вървим, да вървим — той стана от пейката и я дръпна за ръката, — ще хванем такси и ще стигнем бързо.

Анна послушно стана и тръгна до него. Паригин здраво я стискаше под ръка, струваше му се, че тя не вижда нищо под краката си и може всеки момент да се спъне, особено по стълбището. Изведе я на улицата, застана в края на тротоара и вдигна ръка. Почти веднага успя да хване такси. Евгений буквално натика Анна в колата, защото тя сякаш не виждаше нищо наоколо.

— Къде отиваме? — попита веселото момче, извърнало се назад, към пътниците.

Паригин стисна лакътя на Анна, така че да й причини болка и да я върне към действителността.

— Аня, закъде сме? — попита я тихичко.

— А, да… За „Мосфилмовская“.

Макар и млад, шофьорът се оказа опитен и предпазлив, не пришпорваше колата по заледения път и не нарушаваше правилата. Въпреки умерената скорост, стигнаха бързо. Паригин плати и помогна на Анна да слезе от колата. Тя мълчаливо, без да каже дори дума за благодарност, тръгна към входа. Евгений също мълчаливо я последва, сякаш се разбираше от само себе си, че ще я изпрати до самия апартамент. Когато слязоха от асансьора, момичето дълго търси ключа в чантичката си. По несръчното отключване Паригин разбра, че това е чужд апартамент и Анна не идва тук често. Заедно с нея той влезе в малкото тясно антре.

— Чие е това жилище?

Сякаш не бе чула въпроса, Анна влезе и седна на табуретката, поставена до закачалката. Прегърби се и очите й останаха вперени в пода, застлан с евтин линолеум.

— Аня! Чуваш ли ме?

Никаква реакция. Паригин бързо свали якето си, отиде в кухнята, потърси с поглед чайника, наля в него вода и го сложи на котлона. После надникна в хладилника. Тук май не живееше никой.

Отново се върна в антрето и приклекна пред безмълвно застиналото момиче.

— Аня, стегни се. Трябва да се съблечеш и да си измиеш лицето. Сега ще пием чай. Хайде, Аня, хайде, миличка, стегни се, съвземи се. Разбирам, сигурно ти е тежко, дори не ти се живее, но трябва да надмогнеш това у себе си. Хайде, моето момиче, ставай.

Той говореше, стараеше се да не млъква, та със звука на гласа си да върне момичето от бездната, в която то бе потънало и от която не искаше да излезе в този свят, изпълнен с болка и обида. Най-сетне Анна вдигна глава и го погледна право в очите.

— Защо се занимавате с мен? Какво ви интересувам аз?

— Ти си момичето, с което исках да се запозная. Това не е ли достатъчно?

— Вървете си — глухо каза тя. — Искам да остана сама.

— А, няма да стане… — Паригин се усмихна. — Човек не бива да е неблагодарен. Ако не бях аз, и досега щеше да ревеш в метрото. А после щеше да се прибереш вкъщи, където родителите ти сега щяха да те тормозят с въпросите си. Нима не заслужих малка почивка и чаша чай?

— Починете си — равнодушно промърмори тя. — Пийнете чай. А после си вървете.

Такова разрешение на въпроса не вършеше работа на Евгений. Той бе разбрал, че това момиче му е нужно за осъществяването на замисъла му. Първо, тя имаше квартира, в която той можеше да се настани, защото беше опасно да се прибира вкъщи, докато ситуацията не беше ясна, а не му се искаше да нощува в един апартамент с Лолита, за да не си усложняват отношенията. Второ, трябваше му помощничка, за да намери пари за Лола. Вече беше измислил откъде да ги вземе, но не би могъл да се справи без чужда помощ.

Паригин стана, подхвана момичето под мишниците и рязко го вдигна на крака. Въпреки съществената разлика в ръста и фигурата, той успя да направи това без усилия — тренираните с години мускули му служеха безотказно. Ловко свали ципа на якето на Ана, съблече я, свали шапката й и омотания около врата топъл шал. Тя не се съпротивляваше, но и не му помагаше, просто стоеше като парцалена кукла, която ще падне веднага щом престанат да я крепят. Без да й събува ботушите, Евгений я поведе към кухнята, както си беше обута. Когато стигна до най-близкия стол, Анна веднага седна и опря лакти в масата, обхванала главата си с длани. Тя сякаш до такава степен бе останала без сили, че не можеше да се крепи във вертикално положение.

Чайникът завря, Паригин запари пресен чай от намерената в шкафчето неразпечатана опаковка „Липтън“, сложи чашите на масата, като побутна едната към Анна.

— Пий.

Тя не помръдна. Евгений спокойно изпи чая си, наля си още, после започна да отваря една след друга вратичките на кухненските шкафове. Да, май беше точно така — никой не живееше тук. Чай, кафе, кутия със захар, бутилка коняк, бурканче ягодово сладко — всичко неотваряно. И нищо друго. Само най-необходимото за скромно пиене на чай. Внезапно го осени прозрение:

— Ти си наела този апартамент, така ли?

В отговор тя само мълчаливо кимна.

— Но не идваш тук, нали?

— Не идвам — вяло отвърна Анна.

— Защо? Защо трябва да плащаш наем, щом не го използваш? Само си харчиш парите.

Мълчание.

— Наела си го, за да се срещаш с него, нали? И си купила едно-друго, за да можеш да почерпиш с чай. Но заедно никога не сте идвали тук. Защо, Аня? Той не е ли искал близост с теб?

Тя отново тихо заплака, също като преди в метрото, без да сменя позата си, без да крие лицето си, без да хлипа. Всичко му стана ясно. Какъв е смисълът да се срещаш с едно момиче, ако избягваш близостта с него? Не живеем във викторианската епоха, а в самия разгар на сексуалната революция. Доценко я е разработвал — това е очевидно. Докато му е била нужна, най-редовно е тичал за среща, а щом му е станала излишна, я е зарязал. Като счупена играчка, от която няма никаква полза.

Евгений отиде при Анна, прегърна я и тихо започна да я гали по косата.

— Поплачи си, Анечка, поплачи си — ласкаво заговори той. — Сълзите са хубаво нещо, те пречистват душата.

— Защо се занимавате с мен? — смотолеви тя с треперещ глас. — Какво искате от мен? Вървете си, моля ви се.

— Но къде мога да отида? Метрото е вече затворено, а съм и без кола. Гониш ме нощем на студа? А аз си мислех, че си добра.

Анна внезапно рязко се изтръгна от ръцете му и скочи от стола. Такава ярост изкриви лицето й, че Евгений се стъписа.

— Мразя ви! — закрещя тя. — Всичките ви мразя! И него! Ще го убия! С ръцете си ще го удуша! Животно!

— Тихо! — И Паригин повиши глас: — Я престани да крещиш, ще събудиш целия блок!

— И вас ви мразя! Всички сте еднакви!!!

Тя се опита да го отблъсне и да избяга от кухнята, но Евгений ловко улови ръцете й и ги стисна с всички сили. Въпреки съществената разлика в ръста, Анна се оказа значително по-слаба, макар да му се наложи да употреби известно усилие, за да я удържи. Нали е спортистка! Тя яростно се дърпаше от силните му ръце, дори се опитваше да рита, очите й святкаха, лицето й пребледня, устните се превърнаха в тясна ивичка. След няколко мига Паригин с изненада усети, че му е все по-трудно да удържа развилнялото си момиче. У нея сякаш нарастваше някаква неведома сила, която придаваше на мускулите й здравина, а на движенията — рязкост и бързина. „Идиотизъм — мерна се в главата му, — стоя посред нощ в чужда кухня и почти се бия с непознато момиче. Как се е развилняла! Откъде ли взема толкова сили?“

Анна успя да се измъкне по някакъв начин и го сграбчи за косата. От неочакваната болка Паригин изкрещя и веднага престана да се сдържа и да си напомня, че насреща си има жена. С една болезнена хватка той бързо хвърли Анна на пода и изви ръцете й зад гърба. Яростта й утихна също тъй бързо, както бе пламнала. Сега тя лежеше на пода, опряла лице в неособено чистия линолеум, и май всеки момент отново щеше да се разплаче. Евгений приклекна до нея.

— Какво правиш? — попита я спокойно. — Нахвърляш се на хората… Аня, я престани! Разбирам, чувстваш се зле, но трябва да го преживееш. Нямаш друг изход, разбираш ли? С бой и насилие не можеш нищо да оправиш. Гаджето ти те е изоставило и няма да се върне — дори да ме пребиеш. И да ме убиеш — пак няма да се върне. Ще трябва да се примириш с това. Е, свършихме ли? Може ли да станем?

Той пусна ръцете й и й помогна да стане. Лицето на момичето беше все така бледо, но очите му отново угаснаха и вече не святкаха така яростно, както преди няколко минути.

— Извинете — каза тя с равнодушен глас. — Не биваше да се държа така. Извинете. Забравих как се казвате.

— Евгений Илич — напомни й Паригин.

— Да… Извинете, Евгений Илич.

— По-добре ли си вече?

— Да, всичко е наред.

Гласът й звучеше все по-тихо и по-тихо и Евгений разбра, че тя отново се отнася, потапя се в своята депресия. Каква психика има обаче това момиче! Какви резки смени на настроението…

Той я прегърна през раменете и внимателно я поведе към стаята. Анна вървеше, без да се съпротивлява, и послушно седна до него на дивана. Паригин не беше специалист в областта на психиатрията и нямаше ясна представа как трябва да се държи и какво трябва да прави с такава нервна особа, затова реши да се довери на интуицията си. А интуицията му подсказваше, че трябва веднага да обладае Анна. На леглото или на пода — без значение. Щом тя е била луда по своето чернооко ченге, а то нито веднъж не се е възползвало от това, у нея сигурно се таи огромна неизразходвана сексуалност, която очевидно се е трупала дълги дни. Само така би могъл да я разсее и успокои сега.

Той си позволи да бъде неделикатен, но линията, която избра, се оказа правилната. Анна моментално откликна на грубата ласка и силно прегърна Евгений, подложи устни за целувка и притисна до него дългото си мускулесто тяло. Всичко по-нататък се оказа простичко и обикновено. Анна се отдаваше умело и с ентусиазъм, което позволи на Паригин да не изпитва вина. Той имаше достатъчно и мъжка сила, и изобретателност, за да не остави Анна да го заподозре в престореност и изкуственост на любовния плам.

— Наистина ли ти харесвам? — попита Анна, когато всичко свърши.

— Наистина — измуча той, почти без да разлепя устни. — Какво те кара да се съмняваш?

— А кога разбра, че ти харесвам?

— Отдавна, нали ти казах.

— И не се ли притесняваш, че си по-нисък от мен? — продължи разпита си тя.

— Е, нали ти не се притесняваш, че си по-висока? — опита да се пошегува Паригин. — Хайде да се облечем, че ще измръзнем.

Но не успя да обърка момичето — то настойчиво продължаваше да води разговора така, че да изтръгне от него ако не романтични признания, поне комплименти. Паригин не беше по тази част и сам усещаше, че опитите му да избегне обясненията изглеждат непохватни и неучтиви.

— Утре в колко часа си на работа? — попита той.

— Утре не съм на работа. Моите почивни дни са вторник и събота.

— Нищо, Анечка, хайде да разгънем дивана и да си лягаме. Денят ти е бил тежък, а и моят не беше лесен, да си призная.

— А какво ще правим утре?

— Да доживеем до утре, тогава ще видим — въздъхна Евгений, надигна се от пода и й подаде ръка да стане.

* * *

Емоционалният живот на Анна Лазарева открай време беше труден. И то не просто труден, а почти болезнен. В него по странен начин се съчетаваха, от една страна, нежност и сантименталност, а, от друга — всепоглъщаща омраза към околния свят. Омразата май беше прекалено много и може би именно затова Анна инстинктивно търсеше повече топлина и обич. От това произтичаха всички нейни нещастия.

До дванайсетгодишна възраст Аня Лазарева беше най-обикновена ученичка. Учителите уважаваха нейната старателност, затова никога не й пишеха двойки, но при цялото си желание не можеха да оценят знанията й с повече от тройка. Понякога в бележника й се появяваха четворки и дори петици по такива интелектуално необременителни предмети, като рисуване, трудово обучение, пеене или физкултура. Но като цяло Аня беше стабилна тройкаджийка. Когато строяваха класа по височина, тя стоеше първа в редицата, но това още не беше повод за присмех, защото второто по ръст момче винаги беше по-ниско само с някакъв си половин сантиметър. С една дума Аня не биеше на очи — в класа имаше и пълни двойкаджии, и момчета, високи почти колкото нея. Е, може би беше най-грозничката…

На дванайсет години тя изведнъж започна да расте и само след година стабилно си спечели прякора Дългата. Животът й в средата на нейните съученици стана непоносим, закачаха я, грубо и глупаво се шегуваха с нея, че и пъпки я нападнаха, и те никак не я украсиха. На четиринайсет години момичетата от нейния клас вече ходеха със златни обички на ушите и с грим на очите, правеха си модни прически и излизаха с момчета от по-горните класове. В сравнение с тях Аня Лазарева изглеждаше не просто като грозното пате, а като рожба на динозавър — с дълга шия и грозна глава.

Именно тогава започнаха изблиците на злоба. Родителите й, което си е вярно, водеха момичето по лекари и лекарите им обясняваха, че израстването е особеност на хормоналната обмяна, пъпките сами ще минат след година-две, това са чисто юношески проблеми, свързани с пубертета, а що се отнася до раздразнителността и изблиците на агресия, най-добре ще е да се борят с това с помощта на спорта.

Аня с удоволствие бе приета да тренира баскетбол, още повече че общата й физическа подготовка беше много добра. Не мина и половин година и животът й се промени. Треньорът дойде в училището при директора и помоли да пуснат Лазарева от 8-б клас на тренировъчен лагер за подготовка за Републиканския турнир.

— Аня е гордостта на нашия отбор, всичките ни надежди са в нея и ако вие не разрешите да отсъства от училище, московският младежки национален отбор едва ли ще спечели — помоли той.

Разбира се, пуснаха Аня и цялото училище научи, че Лазарева е изгряваща звезда на съветския баскетбол. Моментално всички престанаха да закачат момичето, а ръстът й, който дотогава беше постоянен обект на гадни насмешки, се превърна в качество, на което човек само можеше да завиди. Спортната й кариера напредваше успешно, както бяха обещали лекарите, пъпките постепенно изчезнаха и всичко щеше да бъде наред, ако не бяха започнали усложненията на любовния фронт. Двете и повече години, които Аня бе преживяла в ролята на пъпчива върлина, се оказаха достатъчни, за да се оформи в неустойчивата момичешка психика комплекс за непълноценност. Тя искаше да бъде като всички, да ходи на срещи, да носи златни обици, да си прави модни прически и да се целува с момчета. Но красивата прическа само подчертаваше грозотата на нейното пъпчиво лице, а на срещи никой не я канеше. И тя силно мразеше момичетата с повече късмет и момчетата, които не й обръщаха внимание или го правеха само за да изсипят върху нея поредната порция подигравки. Мразеше родителите си, които й втълпяваха някакви глупости за душевната красота и за достойнствата на ума. Мразеше изобщо всички хора заради съчувствените погледи, които й отправяха. И учителите, защото не я защитаваха от съучениците й. И глупавата природа, задето я бе направила такава. С една дума Аня мразеше всички и всичко.

Като изход от този свят на всеобща омраза й се привиждаше любовта. Само любовта. Тя трябва да докаже на всички, че не е по-лоша от другите, че и нея я ухажват момчета, и нея я канят на срещи, и на нея й се обясняват в нежни чувства. Аня бурно реагираше и на най-дребните знаци на внимание от страна на младежите, на драго сърце им отвръщаше, проявяваше активност… И с това ги плашеше.

Животът постепенно навлизаше в нормални релси, Аня завърши гимназия, но и през ум не й минаваше да кандидатства в университет. Къде ти с нейните тройки в дипломата! Тъй като в онези години в наказателния кодекс още съществуваше параграфът за безделието, а спортуването изискваше ежедневни тренировки и чести пътувания — ту за лагер-сборове, ту за състезания, за такива случаи съществуваше практиката на формалните назначения на работа. Човекът се водеше на някаква длъжност, но не ходеше на работа, а заплатата си даваше на човека, който работеше вместо него, И Аня Лазарева се водеше на работа, но се бе посветила на баскетбола. Както много други младежи, и тя не мислеше за утрешния ден, понеже смяташе, че винаги ще бъде млада и силна и винаги ще излиза на баскетболната площадка.

Ала и родителите й, и треньорите постоянно й говореха, че трябва да получи висше образование. Отначало тя гледаше да не им обръща внимание, но след време, като видя съдбата на други спортисти и опита от живота изобщо, разбра, че те са прави. Пътят беше утъпкан: физкултурният институт успоредно със спортуването, а след приключването на състезателната дейност — треньорска кариера. Така постъпваха много спортисти.

Ученето в института не я затрудняваше, Анна дори се чудеше, като си спомняше постоянните си училищни тройки. В четвърти курс тя вече играеше в националния отбор и бъдещето й изглеждаше ясно и предопределено. Но кой можеше да предположи, че промените в политиката и икономиката ще доведат до постепенното умиране на спорта… Всичко стана скъпо и за всичко трябваше да се плаща: за наем на залата за тренировки, за наем на базата за спортен лагер, а пък колко струваха билетите за влак или самолет, за да замине отборът занякъде на състезание — по-добре да не споменаваме. Заедно с броя на създаваните отбори стремително намаляваше и броят на търсените треньори.

Изведнъж стана така, че точно след като получи дипломата си за висше образование и стана прекалено „стара“ за състезателна дейност в състава на националния отбор, на двайсет и седем години Аня Лазарева се оказа ненужна. Нито за спорта, нито за някакъв друг вид дейност, защото не умееше нищо друго, освен да играе баскетбол.

Почувства се измамена. От петнайсетата си година бе отдавала цялото си време и всичките си сили на баскетбола, всъщност не бе и живяла, а само бе функционирала като бягащ, скачащ и хвърлящ топки механизъм. Дванайсет години на вятъра. Нито семейство, нито дете, нито професия, нито пари — нищо. Зад гърба си имаше само спортни награди, любовни разочарования и няколко аборта. А по-нататък какво?

Първата депресия беше продължителна и тежка. Анна се опита да се отрови, но родителите й се прибраха от вилата по-рано и успяха да извикат „Бърза помощ“. Уплашена от психиатричното лечение, което неминуемо следва след опит за самоубийство, тя отрече всичко, уверявайки лекарите в своето неизменно жизнелюбие. Благодарна за своето спасение, Анна упорито измисляше лъжи като отговор на въпроса защо е взела такова количество хапчета. Беше деветдесет и четвърта година, а всеобщото безразличие към чуждото нещастие бе обзело по онова време и системата за безплатно здравеопазване. Още повече че лекарствата не достигаха, болничните сгради се намираха в окаяно състояние, така че нямаше къде да слагат новите болни. С една дума — пуснаха Анна по живо, по здраво, без никакво лечение.

След няколко месеца депресията се повтори и тя отново направи опит да се самоубие, отново неуспешен. Този път я спаси не завръщането на родителите й, а недобросъвестността на човека, от когото бе купила хапчетата. Във флакона имаше петдесет хапчета, но само осем от тях отговаряха на етикета, а останалите бяха, както се казва, „съвсем друго нещо“, и то с отдавна изтекъл срок на годност. И отново се размина без мерките на официалната медицина, вярно, уплашените родители поканиха вкъщи частен лекар психиатър, който не каза нищо полезно, освен баналното: „Тя трябва да се занимава с нещо. Може с работа, може със семейство.“ Когато той си тръгна, Анна, изпаднала в бяс, започна да чупи чинии и да крещи на родителите си, да им забранява да се месят в живота й.

— Стига ми и това, че когато бях на петнайсет, ме насочихте към тоя идиотски баскетбол! — крещеше тя и очите й святкала. — По-добре да ми бяхте направили пластична операция, да ми бяхте оправили муцуната, така вече отдавна щях да бъди омъжена и да живея като всички! По-добре да ми бяхте наели частни учители, за да вляза в нормален институт, и щях да имам професия в ръцете! А вие ме натикахте в спорта, отървахте се от грижите за мен и се зарадвахте, че даже и институт ми препоръчахте — дето сега на никого не е потрябвал! Осакатихте ми живота, а сега се опитвате да ме пратите в лудница, така ли? Няма да стане!!!

Пристъпът на ярост утихна, а след няколко дни с помощта на познати Анна започна работа във фирма „Метропрес“, която търгуваше с вестници и списания. Това наистина я поразсея и отново всичките й мисли се насочиха към очаквания прекрасен принц. Семейството й не беше бедно, а допълнително спечелените пари й дадоха възможност добре да се грижи за себе си, да посещава козметичен салон, та винаги да изглежда ако не пленителна, поне що–годе добре. Периодично в живота й се появяваха някакви мъже, но навикът й да се вкопчва в тях и да увисва на врата им, да изтръгва признания и да прави подаръци водеше до едно и също: кавалерите бързо се изпаряваха. Тази жена, която всъщност би могла да бъде и превъзходна съпруга, и страстна и предана любовница, ги отблъскваше със своята прилепчивост и натрапчивост, внушаваше им истински ужас.

И всеки път Анна изпадаше в отчаяние, ридаеше, изпадаше ту в бяс, ту в апатия, искаше да убие неверния любим или да се самоубие. После се успокояваше и търпеливо дочакваше следващия случай — така и без да разбере къде се крие причината за всичките й несполуки. И през ум не й минаваше, че цялото зло е в нея самата и трябва единствено да промени обичайното си поведение спрямо мъжете.

Внезапното появяване на красивия журналист на име Михаил в живота й толкова приличаше на измислената от самата нея приказка за прекрасния принц! Висок, модерно и скъпо облечен, той разбираше от литература, подаряваше цветя — всичко това приличаше на превърнал се в действителност филм, който Анна мислено бе гледала стотици пъти. Ето защо тя възприе изчезването на този ухажор като катастрофа. Та нали сънят вече бе започнал да се сбъдва…

Виж, странният мъж на име Евгений Илич не беше предвиден от никаква приказка. Колкото и да бе мечтала Анна Лазарева за щастливата любов, в тези мечти никога не се бе мяркал среден на ръст мъж не в първа младост, който една вечер в буквалния смисъл ще я забърше, ридаеща и подпухнала от плач, в метрото. И може би именно тази „непредвиденост“ на новия й познат позволи на Анна да бъде с него естествена поне в първите часове на познанството им, да не увисва на врата му, а настойчиво да го моли да си тръгне.

Виж, на близост с него тя се съгласи на драго сърце — вероятно поради причините, за които така прозорливо се досети Паригин. И когато на сутринта се събуди в непознатото жилище до Евгений, Анна почувства, че болката от загубата на прекрасния принц вече не е толкова силна, колкото беше предишната вечер. Тя не си създаваше напразни илюзии и не се опитваше да си втълпи, че Михаил е бил зает с нещо и затова не е могъл да дойде. Не, всичко беше очевидно от самото начало, още от момента, когато той започна да се преструва, че не разбира намеците на Анна за съществуването на жилище, където могат да останат само двамата. Глупачка, каква глупачка беше само! Ами че ако я искаше, той щеше да я вкара в леглото си още първата вечер, когато я заведе вкъщи. А тя, идиотката, още на втория ден хукна да търси жилище, плати предварително за цял месец, всяка вечер очакваше, че ето днес, днес… Сега не биваше да се опитва да си обяснява с някаква заетост факта, че снощи той не бе дошъл. Всичко беше ясно. От самото начало си личеше, че всичко ще свърши така. Тя не му беше нужна. А как само се беше размечтала! Ето така става винаги с нея: отначало си въобразява какви ли не романтични глупости, а после изпада в истерия.

Анна отметна одеялото, тихичко се измъкна от леглото и се шмугна в банята. Бързо взе душ, но когато посегна за хавлиената кърпа, в гърлото й отново се надигна буца. Тази хавлиена кърпа — съвършено нова, специално купена — тя бе донесла тук заедно с другите си дребни покупки, подготвени за пиенето на чай, с надеждата за любовна среща с Михаил. Е, как може да бъде такава… Сега в леглото вместо Михаил лежи някакъв странен чичка, който никак не прилича на романтичен герой. И то с цяла глава по-нисък от нея. Защо, защо всичко в живота й се подрежда така глупаво?

С приведени рамене и едва пристъпвайки, тя излезе от банята, върна се в стаята и приседна в края на леглото. Не й се искаше да навлича дънките и джемпъра върху току-що измитото и още влажно тяло, а тук нямаше пеньоар. След няколко минути Анна започна да трепери. Евгений лежеше неподвижно и дишаше равномерно — явно спеше дълбоко. Беше й жал да го буди, но и не искаше да ляга отново под одеялото. Посегна за фланелката и чорапогащника и в този момент Евгений отвори очи.

— Трябва да излизаш ли? — попита той и гласът му изобщо не беше сънен.

— Не, но вече се събудих, а не обичам да се излежавам. Ти поспи още, ако искаш.

— А ти какво ще правиш?

— Ще ида до магазина, наблизо е, и ще купя нещо за закуска.

— Ще идем заедно — каза той решително и отметна одеялото.

Снощи, когато правиха любов, в стаята беше тъмно и едва сега, на дневна светлина, Анна успя да огледа тялото на своя случаен партньор. Въобще не беше лош тоя чичка! Фигурата му беше направо страхотна, та той сигурно беше на около 50 години, космите на гърдите му вече побеляваха, а нямаше нито грам излишни тлъстини — само мускули. Дълги и стройни крака, тесни бедра, широки рамене. Гледай ти! А облечен изглежда като…

Тя не успя да подбере мислено подходящата дума. Абе просто изглежда обикновено, като много петдесетгодишни мъже, чиито мускули увисват от заседналия начин на живот, отглеждат си коремче, а краката им се сбръчкват. Тя изпита непреодолимо желание да намери у този мъж качества, които биха оправдали снощния й порив и същевременно биха принизили неверния любим. Михаил сигурно беше мамино синче — капризно, разглезено, изнежено — и едва ли някога бе спортувал. Сигурно се срамуваше да се съблича пред момичетата — няма мускули, краката му криви… А може и да е направо импотентен? Затова не бе търсил близост. Ама разбира се, най-обикновен импотент, затова още не е женен. Или може би е педераст… Неслучайно женските любовни романи са му любими. А Евгений като партньор дори много си го бива — силен, умел, без комплекси…

Тя толкова дълбоко бе потънала в мислите си, че не бе забелязала кога Евгений се бе облякъл и измил.

— Какво има, Аня? Нали смяташе да се обличаш?

— А, да! — сепна се тя и започна бързо да навлича дънките си.

Отидоха до близкия магазин и купиха продукти. За всичко плащаше Евгений и по неговия избор и по количеството на покупките Анна разбра, че той не смята да се ограничи само със закуската.

— Можеш ли да готвиш чахохбили? — попита Евгений.

— Мога.

— Тогава ще купим пиле. Тук някъде видях една баба да продава кориандър и босилек. Къде беше, спомняш ли си?

— На онази сергия — радостно отговори Анна. — Ей я там, със синята шапчица.

Господи, той иска да поживее в този апартамент заедно с нея! Иска тя да му готви! Той е първият в живота й мъж, който не смята, че дори прекараната с нея нощ не е повод за запознанство. Може би е било глупаво винаги да се заглежда по млади мъже? Защо пък прекрасният принц да не изглежда и така? Кой е казал, че прекрасните принцове са задължително млади?

Настроението й се подобри, от доскорошната депресия не остана и следа, напротив — Анна изпадна в радостна възбуда. И внезапно си спомни, че всъщност не знае абсолютно нищо за човека, за когото днес ще готви пиле чахохбили.

* * *

— Женя, а ти кой си? — попита тя, когато си тръгнаха от сергията със зеленчуците, където току-що придирчиво бяха избирали кориандър, босилек и магданоз.

— Аз съм Женя — усмихна се Паригин. — Евгений Илич. Забрави ли вече?

— Имам предвид с какво се занимаваш и…

— Ще трябва да те огорча. Аз съм обикновен инженер в обикновен автозавод. Не съм милионер, не съм банкер и не съм кинозвезда.

— А защо не си на работа днес?

— В болнични съм. Грип.

— Не си личи — позасмя се Анна. — Ако съдя по снощи, ти си абсолютно здрав, младите могат да завидят на здравето ти.

— Така ли? — Той отново се усмихна и нежно докосна ръката й. — Благодаря ти, Анечка, ценя комплимента ти. Приятно ми е, че не съм те разочаровал. Колкото до грипа, отчасти си права. Наистина казах на лекаря, че все още не се чувствам добре, и си удължих болничните, защото имам проблеми, за чието решаване ми е нужно свободно време. Нещо повече — дори мисля да си пусна молба за неплатен отпуск.

Той реши да хване бика за рогата. Не биваше да протака, времето си вървеше, а пари за Долита още нямаше. Трябваше му помощничка и тази странна госпожица с нестабилна психика, разбира се, не беше най-добрият вариант, но все беше нещо. Още повече че тя още преживяваше раздялата си с Доценко и беше възможно да се съгласи на драго сърце да помага на Паригин дори само за да се разсее и да не се чувства изоставена.

— Какви проблеми имаш?

— Семейни.

— Нещо с жена ти ли?

— Не. Аз съм ерген. Проблемите ми са с вдовицата на братовчед ми. Трябва да й помогна да намери пари, много пари. Разбираш ли, братовчед ми умря, като остави големи дългове, и сега кредиторите тормозят горката жена. Заплашват нея и детето й, а момчето е само на седем годинки. Аз трябва да се погрижа за тях, разбираш ли?

— Разбирам — кимна Анна.

Купиха хляб и тръгнаха да се прибират. Предвидливият Паригин се погрижи и за „витамините“ в организма — сушени кайсии, стафиди, ядки, маслини. Ако успееше да намери верния тон в общуването с Анна, жилището на „Мосфилмовская“ щеше да стане негово убежище през близките дни, следователно трябваше да го зареди с всичко необходимо.

Закусваха бавно и дълго, после правиха любов. Паригин определи този ден за оформяне на окончателния план на по-нататъшните си действия. И същевременно за „опитомяване“ на Аня. В живота си бе имал доста жени и се бе научил доста добре да се оправя с тях. Във всеки случай към обед вече бе разбрал, че за Анна главното е бракът или поне някакво негово подобие във вид на постоянна връзка с мъж, па бил той дори женен за друга. Ето защо, когато приключиха с изяждането на сготвеното за обед чахохбили, той замислено каза:

— Какви чудеса се случват все пак! Цял живот съм търсил жена като тебе, а я намерих случайно в метрото и на всичко отгоре се оказа, че тя обича другиго. Защо толкова не ми върви, а?

Ударът беше премислен, така че безпогрешно улучи целта. Анна се обля в руменина и сведе очи.

— Защо пък реши, че обичам другиго? Това са глупости.

— Ами снощи? — лукаво попита Паригин.

— Снощи си беше за снощи.

— Значи излиза, че си и лекомислена?

— Какво говориш… Просто се бях увлякла. Нали знаеш как става? Временно помътен разум. Ти си много по-свестен.

— По-свестен от какво?

— От кого. Ти си по-свестен от него.

През цялото време тя нито веднъж не назова Михаил по име и Паригин трябваше много да внимава какво говори — да не би случайно да се издаде, че знае не само собственото, но дори и бащиното, и фамилното име на капитан Доценко.

— Между другото с какво се занимава той?

— Журналист е.

— Така ли? — възкликна Паригин. — Модерна професия.

Това вече е по-добре. Значи тя не знае, че Доценко работи в милицията. Сега вече е напълно очевидно, че той не е въртял любов с нея, а е изпълнявал задача. Интересно! Значи е подозирал в нещо тази върлина? В какво може да е замесена тя? Или не е замесена в нищо, а просто капитанът е проверявал нейните връзки? Това, разбира се, не е добре, защото натрапчивият капитан може всеки момент отново да се завърти около мадамата, а значи и около Паригин. Опитът му обаче подсказва, че това едва ли ще се случи. Ако момичето още беше нужно на капитана, той нямаше така внезапно да изчезне и да я настрои срещу себе си.

— Все пак му се обади — каза той грижливо. — Може би снощи ти напразно се тормози толкова. Може просто да му се е случило нещо непредвидено.

— Не му знам телефона.

— Интересно! Какви са били тези ваши отношения тогава?

— Ами такива… — Анна помълча. — Глупави отношения. Всъщност ние се запознахме само преди десетина дни. Той взе моя телефон, а не ми даде своя. Пък и не беше нужно, нали всяка вечер идваше да ме взема от „Профсъюзна“.

— А в почивните ти дни?

— Обаждаше се през деня по телефона и се уговаряхме къде да се видим. Но стига, Женя, хайде да не говорим повече за него, а? Всичко е минало и е забравено. Трябваше по-рано да се сетя, че между нас нещата няма да потръгнат.

— А с мен?

— С теб ще потръгнат. Ти си съвсем различен.

— А ще се омъжиш ли за мен?

Анна го гледа дълго, без да продума, и Паригин изведнъж видя колко огромни бяха жълто-зелените й очи. И колко дълги са миглите й. И изобщо тя никак не беше грозна, само дето носът я загрозяваше — прекалено дълъг беше.

— Ще се омъжа, ако ме поискаш — каза тя накрая.

— Вече те поисках.

— Защо? Та ти изобщо не ме познаваш.

— И не е нужно да те опознавам. Напълно достатъчно ми е да разбирам, че ми е хубаво да седя с теб в кухнята и да си говорим. Освен това ти готвиш прекрасно. И в леглото си великолепна. Само не чакай от мен думи за любов, аз вече не съм млад, няма за кога да се уча да ги говоря, така че няма да ми се сърдиш, нали? Ще ти бъда добър съпруг, честна дума. Ами ти съгласна ли си?

— Да. Ако ти не се откажеш.

За миг той забрави, че играе. По дяволите, защо ли наистина не се ожени за тази жена? Няма да умре като ерген я. Вярно, тя е психопатка, такива никога не са го привличали, да не говорим за външността, но нали има и закон, съгласно който обичаме едни хора, а се женим за съвсем други. И то не защото животът е несправедливо устроен, а защото така е правилно. Именно така. И после — може би тя е с такава психика тъкмо защото не може да се омъжи. А стане ли законна съпруга — всичко ще мине, и помен няма да остане. Ще му роди момиченце — мъничко, пухкавко, повито с пелени, целите в панделки…

— Няма да се откажа — много сериозно каза Паригин. — Само че първо трябва да реша въпроса с парите за вдовицата на братовчед ми. Щом свърша тази работа, ще подадем заявление.

— Мога ли да ти помогна с нещо? — попита Анна.

— Можеш. С твоя помощ ще го направя много по-бързо. Колкото по-скоро намерим парите, толкова по-скоро ще отидем в гражданското. Става ли?

Тя кимна, взе ръката на Евгений и я притисна до бузата си.

— Всичко ще направя, Женя. Дори да трябва да убия някого заради тези пари.

— Е, до това няма да се стигне — усмихна се той.

А наум си каза: „Да се надяваме, че няма да се стигне.“

Глава 11.

Внезапно студовете бяха сменени от топло време и киша. Впрочем през последните няколко години подобни зимни капризи на времето станаха нещо обичайно. За последен път Настя Каменская бе носила през зимата ботуши от естествена кожа преди около шест години, след което бе стигнала до извода, че това е непростим разкош, защото газенето до глезените в разтопен от солта мръсен сняг разваля обувките по-бързо от износването на капачето на тока. Оттогава тя мина на евтини ботуши от изкуствена кожа, които се напукваха от студа, но пък не й беше жал за тях, когато дойдеше кишата.

Тази сутрин на тръгване за работа Настя за пореден път хвърли тъжен поглед към оставената пред блока кола на мъжа й. Така и не бе намерила време да я закара в Жуковски и да я прибере в гаража на родителите на Льоша. Самото пътуване щеше да й отнеме половин ден, а освен това трябваше да прекара известно време на гости у свекърва си, както го изисква приличието, защото нямаше да е възпитано да хукне обратно веднага — и без това се виждаха рядко. Вярно, колата имаше алармена система, но каква ли е ползата от тези системи…

Докато неотдавна работният ден бе започнал с неприятности за Коротков, днес май бе дошъл редът на Настя.

— Капитан Доценко, споделете с колегите си къде и с кого бяхте вчера вечерта — каза Мелник по време на сутрешното съвещание.

— Не ви разбрах, другарю полковник — недоумяващо отвърна Михаил. — Имате ли някакви основания да бъдете недоволен от мен?

— Имам, и то сериозни! Вие трябва да се занимавате с разработката на Лазарева, а вместо това сте прекарали вечерта тук, на „Петровка“. И сте участвали в колективно напиване.

Снощи беше рожденият ден на Игор Лесников. Но, първо, никой никога не беше отменял традицията да се празнуват рождените дни с колеги от службата — дори във времената на борбата срещу алкохолизма. И, второ, такива празнувания — във всеки случай в техния отдел — не се превръщаха в колективни наливания, а по-скоро напомняха приятелско събиране — вярно, не без алкохол, но никой не го и отричаше.

Настя разбра, че е време да поеме удара върху себе си. Нали именно тя вчера след разговора с професор Самойлов разреши на Миша да не отива на среща с баскетболистката, която вече му бе дошла до гуша.

— Владимир Борисович — каза тя и стана, — това беше моя инициатива. Смятам, че работата с Лазарева може да се прекъсне за известно време.

— Вие смятате, така ли? — Мелник вдигна вежди, при което на лицето му се изписа такова изумление, сякаш Настя нито по служебни задължения, нито по природен закон имаше право да мисли и да има собствено мнение. — И на какво основание, ако позволите да попитам, смеете да предполагате, че може да се изпуска от поглед убийца, удушила седем души? Нямате търпение да получите осми труп ли? Или се казвате Мелник и смятате, че можете самостоятелно да вземате решения и да давате указания на по-младши от вас служители? Обяснете ни, Анастасия Павлбвна.

— Вчера завърших подробния анализ на данните за всичките седмина потърпевши и смятах днес да ви докладвам резултата. Имам всички основания да смятам, че тези епизоди може и да са свързани помежду си, но не и от личността на престъпника. Зад всичко това стои някакъв друг механизъм, а не помраченият разсъдък на един човек, на маниак.

— Глупости! — отсече Мелник. — И вие самата не може да не разбирате, че това са абсолютни глупости. Просто искате да защитите Доценко. Незабавно възобновете работата с Лазарева. Незабавно! Само това оставаше — да я изтървем. Докато всяка вечер край нея е Доценко, поне можем да бъдем спокойни и целенасочено да търсим доказателства за вината й. Ако пък тя отново убие някого, вината ще бъде наша. А по-конкретно — на Каменская и Доценко. Смятам, че не е нужно да ви обяснявам, че в такъв случай ще трябва да сложите на бюрото ми рапорт за преместване в друга служба, където вашите самонадеяност и непрофесионализъм ще нанасят по-малко вреда.

— Владимир Борисович, това е безсмислена загуба на сили и време — упорито възрази Настя. — В делото за удушвача се увлякохме по една-единствена версия просто защото първоначалното събиране на информация даде възможност да подозираме Лазарева и тогава забравихме да разработваме други варианти. А всъщност уликите по отношение на Лазарева не са толкова много, че да се занимаваме единствено с нея. Аз настоявам, че трябва да се проверяват и други версии.

— Вие настоявате? — злобно повтори Мелник. — Ще настоявате във вашата кухня, когато обсъждате с мъжа си менюто за обед. А сега ще имате добрината да изпълнявате моите нареждания. Няма да изпускате от поглед Лазарева. Няма да пропускате нито една вечер. Ако трябва, ще включим и други служители, но тази баскетболистка за нас е обект на внимание номер едно. Ясно ли ви е?

Настя мълчаливо кимна и седна на мястото си. Какво пък — така си е! Мелник не е Гордеев, с това трябва да се свиква. Сама си е виновна, позволи си да се отпусне и да действа, както беше свикнала при предишния началник. И Миша изложи. Глупачка! Щом не можеш да промениш ситуацията, промени отношението към нея. Този принцип винаги я беше спасявал. Но дали е права да смята, че трябва да променя отношението, защото не е в състояние да промени ситуацията? Може би е в състояние да промени именно ситуацията? По какъв начин ли? По най-простия. Като избяга от Мелник. Не е нужно да се нагаждаш към началник, с когото не можеш да се сработиш, ако имаш възможност да получиш друг началник. Заточни например.

До края на съвещанието Настя така и не схвана същината на обсъжданите въпроси, понеже беше потънала в обмислянето на внезапно хрумналата й идея. Още от началото, когато се разбра, че ще повишават Гордеев, тя мислеше в едно и също направление: как ще работи под ръководството на новия шеф. И още от първия ден, когато се появи Господаря-Мелник, внимателно следеше неговите думи и постъпки, опитвайки се да проумее неговата логика и изискванията му, стараейки се да се приспособи към неговия стил на работа и начин на мислене. И през ум не й минаваше, че може да разглежда въпроса в съвсем друга светлина. Да, Мелник не й харесваше, но тя търсеше оправдания за неговите действия и често ги намираше. И дори бранеше новия началник пред колегите си, пред Юра Коротков например. И защо беше всичко това? Защо трябваше да хаби душевните си сили за Господаря, когато можеше просто да напусне? И да работи с човек, който я разбира и й вярва.

* * *

Миша Доценко стоеше пред Настя съвсем объркан и вече цели десет минути се опитваше да се извини. Макар че нямаше за какво да се извинява.

— Само ако можех да предположа, че ще реагира така, снощи щях да се постарая да не се мяркам пред очите му. Но кой да знае! Анастасия Павловна…

— Престанете, Миша! — мръщеше се Настя, която, на свой ред, също се чувстваше виновна. — И двамата сбъркахме, подценихме Мелник. Не се тормозете.

— Значи днес пак да…

— Защо? — Настя вдигна очи към него и се усмихна. — Дори не си го помисляйте. Голяма работа — началникът ми бил крещял и трил сол на главата! Е, да не би да се случва за последен път в живота ми? Нали ние с вас решихме, че Лазарева няма нищо общо.

— Ами той?

— Той да си мисли каквото му изнася. Аз няма да му се подмазвам. Но не е нужно и сами да си търсим белята. Просто не се въртете наоколо вечер — и толкоз. И добросъвестно докладвайте за вашите трогателни разходки под луната с Анна. Вярно, съществува риск да ви хванат в лъжа, така че се застраховайте, проверявайте я от време на време, но в никакъв случай не си хабете силите за нея. Тя не е нашият удушвач.

— Сигурна ли сте? — с тревога попита Доценко.

— Не. Или да. Не знам, Миша, нямам твърд отговор. Но при всяко положение имаме да вършим страшно много работа, за която просто няма да остане време, ако се втренчваме само в Лазарева. Трябва по-сериозно да се заемем с Нурбагандов и да се постараем да свържем цялата получена информация с делото за убийството на Вавилов от банка „Руска тройка“. Ето ви телефона на служителя от регионалното управление, който се занимава с Вавилов, вече съм се разбрала с него, той ще сподели с вас всичко, което е успял да установи. Вървете и престанете да се тормозите заради Мелник.

Когато остана сама, Настя се почувства неуютно. През дългите години работа на „Петровка“ беше свикнала да се чувства тук като у дома си, а днес й се прииска да си тръгне, за да не среща Господаря. Виктор Алексеевич Гордеев никога не бе представлявал за нея „източник на повишена опасност“, тя не го избягваше и не се страхуваше от него. А сега… Не, май мисълта, която я споходи по време на съвещанието, беше правилна — трябва да напусне. И колкото по-скоро, толкова по-добре.

Текущата работа, както обикновено, беше много, но Настя нарочно избра задачи, които изискваха излизане от сградата на „Петровка“. Вече беше изминала около двеста метра по посока на метрото, когато до нея спря отдавна немитото автомобилче на Коротков.

— Накъде си тръгнала?

— Накъдето ми видят очите — не сдържа яда си Настя.

— Бягаш от Господаря, а?

— Аха. Ами ти?

— Качвай се, ще ти кажа.

Настя се качи, колата потегли.

— Аска, знам, че моите емоции предизвикват у теб справедливо негодувание, така че морално съм готов да започнеш да ме ругаеш — подзе Юрий.

— Добро начало — кимна тя. — Най-важното — самокритично. Продължавай, слънце мое!

— Не мога да понасям, когато ме унижават, особено публично. Но още повече не мога да понасям да унижават приятелите ми. В случая — тебе и Мишаня.

— Разбирам — въздъхна Настя, — изгаря те жажда за мъст.

И с какво възнамеряваш да хързулнеш нашия Господар? С жена или с колективно напиване?

— Още не знам, трябва да помисля.

Тя се обърна към Коротков и внимателно се вгледа в съсредоточеното му лице.

— Надявам се, че се шегуваш?

— Ни най-малко. Сериозен съм като младоженец преди венчавка.

— Я престани, Юрик! Що за измишльотина, ей богу — да си разчистваш сметките с началника, и то по такъв идиотски начин. И през ум да не ти минава повече, чуваш ли?

— Чувам. А пък ти, щом си толкова умна, я ми кажи защо Баглюк е шофирал пиян?

Настя се замисли. Юрка беше прав. Въпросната вечер те си тръгнаха в девет часа, а Мелник още си беше в кабинета.

В седем и нещо той ги освободи от ежедневния доклад, защото се занимаваше с Баглюк. Следователно около седем и половина Валентин Баглюк още е бил трезвен и се е намирал на „Петровка“. Според официалното сведение катастрофата, при която бе загинал, бе станала в двайсет и три и десет. В колко си е тръгнал Баглюк от Мелник и къде е отишъл, къде е успял за някакви си три часа да се натряска като свиня? И дали само тази е била причината?…

— Юра, а защо все става така, че щом се отвори някаква възможност да получим информация за нещо, свързано с Мамонтов, източникът на тази информация моментално загива?

— Именно! — Коротков назидателно вдигна пръст. — Ами аз какво ти говоря? Мамонтов искаше да ми разкаже нещо и беше убит. Баглюк влезе в контакт с криминалната милиция И веднага много сполучливо катастрофира. Вярно, той не беше трезвеник, но прекалено навреме се е напил за последен път. Именно затова искам да отида при момчетата в участъка й да ги поразпитам за техническото състояние на колата на журналиста. И покрай другото да прегледам нещата, иззети от мястото на катастрофата. Книжа, бележки и тем подобни.

— Смяташ, че след разговора с Мелник той е отишъл при някого, пил е много и е споделял впечатленията си за фалшивите записи, а през това време някой е поработил върху колата му?

— Именно, драга моя, за това ти говоря. Искам да докажа на моя пламенно обичан началник Господаря, че и той не е бог знае какъв професионалист, щом не е предвидил подобна възможност. Разбирайки колко опасно е онова, което се е случило, той е трябвало лично да закара Баглюк до дома му и да се убеди, че нищо не заплашва нашия мил драскач. Нещо повече — ако беше добър оперативник, той лесно щеше да събере наум две и две, тоест навика на журналиста да се напива до загуба на самоконтрол и неговото явно разстроено и нервозно състояние и да предвиди, че Баглюк непременно ще се напие, и то преди да стигне до вкъщи, а улиците са хлъзгави. Хайде спомни си на какво са ни учили винаги: обръщайте внимание в какво състояние излиза от кабинета ви даден човек и съумявайте да прогнозирате неговите най-близки по време постъпки, съумявайте да предвиждате накъде и с какво настроение ще тръгне той след разговора с вас. Така беше, нали?

— Така беше — съгласи се Настя. — В тази наука има и втори вариант: съумявайте да поведете разговора така, че след него човекът да отиде, където е удобно на вас и да направи това, което вие искате да направи.

— Именно, а Мелник къде е гледал? Виждал е, че човекът не е на себе си от страх и огорчение, знаел е, че този човек е склонен да кърка прекалено много и не умее да спира навреме, разбирал е, че той е с кола, а по улиците има поледица — и въпреки това го е пуснал сам. Така че да не ми разправя, че аз съм единственият глупак в целия отдел.

— Хайде успокой се — примирително каза Настя, — никой не те смята за глупак, Юрик, а и не е добър тон да спориш с опонента си само с аргумента „ти си глупакът“. Моля ти се, успокой се. — Тя запали цигара, помълча известно време, после замислено добави: — В нашата детективска наука има и трети вариант. Ако подозираш, че в разговор с теб човекът лъже, помисли на кого след това той ще каже истината. Ако нашият приятел Баглюк наистина крайно се е разстроил в кабинета на Мелник, а после е хукнал при някого да пие водка, то на този някой той със сигурност е разказал с подробности всичко, което му се е случило през деня и го е изкарало от релси.

— Именно, именно! — подзе Коротков. — И ние трябва да намерим този човек. Първо, по този начин ще научим дали онова, което той е разказал на Мелник, не е различно от онова, което е разказал на другаря си по бутилка.

— И второ?

Коротков не отговори. Настя се позасмя вътрешно, отгатвайки хода на мислите му. Те бяха приятели от дълги години и степента на неговото самолюбие не беше тайна за нея. Не ще и дума — той бе намислил да докаже на Мелник, че също не е вчерашен и умее да намира информация, дори началникът да смята, че тя е „безвъзвратно изгубена“.

— Амбицирал си се да натриеш носа на Господаря и да му покажеш, че Баглюк е бил неискрен с него, така ли?

— Ами… горе-долу — неохотно потвърди Коротков.

— И какво друго?

— Друго… Ти обърна ли внимание, че Господаря ми крещя, залива ме с мръсотия, но така и не каза какво конкретно е научил от журналиста? Кой му е предал записите, какъв е бил този човек и така нататък. Само се фукаше, че е успял да измъкне всичко това от него. И ако аз успея да получа всичките тези сведения от другарчето по бутилка, независимо от Господаря, тогава ще мога добре да си поиграя с нашето шефче.

— Юрка!

— Е, какво, какво? Защо непрекъснато ме възпираш? Не мога да остана глупак в очите на колегите. Не мога и няма да остана. Трябва веднъж завинаги да покажа на Господаря, че не може да вдига скандали, без да е наясно с всичко. Ще му бъде за урок.

— Аха, значи си бил и лицемер?

— Ха, защо пък не? — Той сви рамене. — Добрият детектив е лицемер. Каква полза от него, ако винаги казва истината?

— Не преувеличавай, ако обичаш.

Смисълът на казаното от Коротков й беше пределно ясен. Той беше решил да получи същата информация, която бе получил и Мелник, а после да му заяви, че всичките шефски упреци са били несправедливи, че е успял да поговори с Баглюк и да научи от него всичко, но не е сметнал за нужно да афишира това пред целия отдел, за да избегне изтичане на информация. Сиреч в този деликатен случай може да са замесени вътрешни хора и не е хубаво такива въпроси да се повдигат публично, а той е трябвало да извика Коротков в кабинета си и да го попита насаме.

— Днес ми се виждаш някак странна — внезапно каза Коротков.

— Защо пък странна?

— Не се караш много. Мислех си, че ще почнеш да изригваш гръм и мълнии, ще ме наругаеш за детинските ми изпълнения, а ти мълчиш, сякаш всичко това ти харесва. Да не ти се е случило нещо?

— Не, всичко е наред.

— Не ме лъжи, Аска, познавам те като петте си пръста. Днес си подозрително безразлична.

Тя помълча, открехна прозореца, за да вдиша прохладен въздух.

— Прав си. Подготвям се морално да извърша страхлива постъпка.

— Не ми се вярва да го направиш. Ти никога не си била страхливка.

— Не е вярно, винаги съм предпазлива.

— Именно — предпазлива. Но не и страхлива. Разликата е голяма.

— Добре, не ме утешавай. И без това знам всичко. Юра, струва ми се, че повече няма да мога да работя с Мелник.

— Така. Браво бе! Да не си се наканила да напускаш?

— Мисля за нещо такова — уклончиво отговори Настя.

Изведнъж й стана неудобно, а намерението да напусне отдела й се стори детинско и срамно.

— Какво пък, имаш право. Време ти е да станеш подполковник, а длъжността ти е майорска. Защо трябва да стоиш тук?

— Ами на тебе не ти ли е време? — възрази тя. — Но не напускаш.

— Житената питка ми обеща повишение. Все пак аз имам шанс да стана началник на отдел, а ти нямаш. Жените никога не ги назначават.

— Да, ама Житената питка. А Мелник за нищо на света няма да те назначи, особено след онзи скандал, който ти вдигна. А пък ако успееш да му докажеш, че не е бил прав, нямаш абсолютно никакви шансове. Хора като Господаря не прощават такива неща. По-добре се покай, признай си грешките и покажи, че си способен да ги поправяш.

— А, няма да стане! — Той така енергично завъртя глава, че Настя не се стърпя и се изкиска. — По-добре още дълго да стоя майор, но няма да му простя публичното унижение. Покаяние и признаване на грешки — това приляга на вас, жените. А аз съм мъж.

— И какво сега?

— Ами нищо. Няма да се покайвам. Ще му докажа, че глупакът е той.

— Ясно, ще си стоиш в немилост, но пък с гордо вдигната глава. Юрочка, това е детинщина, а ти си вече голямо момче.

Коротков тежко въздъхна и се навъси.

— Разправят, че генералът се бил разбрал с кмета всяка година да заделят жилища за служителите на милицията — каза той, рязко сменяйки темата.

Настя разбра какво има предвид той. Коротков вече от много години чака ред за жилище. Нещата отдавна тъпчат на място, но ако градските власти все пак започнат, както са обещали, да отпускат жилища за служители на Градското управление на вътрешните работи, за Юра ще има някаква надежда. В случая дългогодишната работа в даден отдел може да изиграе немаловажна роля. На „Петровка“ ако не всички, поне почти всички познават Юра, включително членовете на жилищно-битовата комисия, която се занимава с разпределянето на отпуснатите жилища. А ако той напусне, не се знае какво би станало. Затова Юра ще се опита да се адаптира към Мелник, ще изгради отношенията си с него по някакъв начин, но няма да избяга. А тя, Настя, иска да избяга. Нима се потвърждава тезата, че материалната задоволеност носи не само комфорт, но и лична свобода? Тя има жилище, макар и мъничко, макар и в края на града, чак край околовръстното шосе, но пък собствено, и понеже са само двама с мъжа си, не им е тясно там. Тя не чака ред за получаване на жилище и затова може да си позволи да избяга от началника, който не й харесва. А Юрка не може. Той ще търпи. И ще се опитва да играе с новия шеф онези идиотски мъжки игрички.

* * *

В автомобилната инспекция[2] те пристигнаха точно през обедната почивка. Служителят, който им трябваше, беше на работното си място и веднага покани Настя и Коротков на общата трапеза. Освен обичайните американски „триминутни“ супи с фиде и сандвичи, в центъра на масата стоеше огромна красива торта.

— Рожден ден ли? — сети се Коротков.

— Топличко! — весело отвърна пооплешивял капитан с чупен „боксьорски“ нос. — Изгубен облог.

— Но защо торта, а не бутилка? Повели сте борба за трезвен начин на живот ли?

— Хайде де! Просто изгубих облог от нашата Светка, а тя обича сладкиши. Не, момчета, това е направо фантастика! Още не мога да повярвам!

— Но какво се е случило? — попита Настя. — Каква е тая шумотевица?

— Обраха тъща ми! — кой знае защо, радостно съобщи капитанът.

— А, ясно — промърмори Коротков, — по такъв повод си заслужава да се почерпи.

— Ти първо чуй — каза капитанът, който очевидно ни най-малко не се обиди. — Преди три дни в автобуса й измъкнали от чантата парите и документите. Вкъщи естествено — три реда сълзи и сополи, защото и паспортът, и пенсионната книжка, и спестовната книжка, с една дума всичко било задигнато. Да не говорим за парите, които също не били малко. Тъщата веднага ми звъни в службата и с треперещ глас настоява да съм вземел мерки. Ама че работя в транспортната милиция, а не в криминалната — това малко я вълнува, нали съм с пагони… Казах на колегите, всички изразиха съчувствие и с това се приключи. А вечерта нашата Светка, дознателката, ми се обажда вкъщи и пита в кой номер автобус са обрали тъща ми. Казвам й, че в 103. И Светка ми заявява доста уверено да не се тревожа, ще подхвърлят документите, да ида на най-близката до обира спирка и да търся там. Аз като глупак грабвам якето, мятам се на колата и запрашвам към спирката, която ми посочи тъщата. И ето ти — той се усмихна широко. — Търкаляха се под пейката. Дори не се виждаха в тъмното. Представяте ли си какъв цирк?

— И какво се оказа? — попита Коротков и се намести на коравия неудобен стол.

— Мъжът на Светка е милиционер, пише дисертация за джебчийството, пет години е събирал материали из цяла Москва. Та значи по сто и трета линия работела уникална джебчийка, цялото районно управление я знаело, но не можели да я хванат на местопрестъплението. Работела винаги сама, без съучастници, и винаги подхвърляла документите още със слизането от автобуса. Почеркът й бил такъв. Отначало, когато Светка ми звънна, не повярвах, дори се обзаложих с нея на една торта. После си рекох: я да взема аз да проверя, може пък да е вярно, ще отида на спирката. Та ето, отидох. Тъщата от радост едва не откачи. Но вие, момчета, ми кажете друго: защо мъжът на Светка знае, че тази лелка подхвърля документите по спирките, а в милицията, където тъща ми е хукнала да се жалва, не знаят? Защо не са й казали: не се тревожете, лелче, потърсете по маршрута на автобуса, непременно ще си намерите документите.

— Може наистина да не са знаели… — сви рамене Настя.

— Е, хайде сега, не са знаели! При тях, кажи-речи, всеки ден прииждат хора, обрани в автобусите по сто и трета линия. Цялото управление знае за тая джебчийка, само в агентурната част не знаят. Не може да бъде. Добре, дотук с приказките, сядайте кой където му е удобно, сега ще надойдат хора.

— Ами ние… — подзе Коротков, но капитанът със счупения нос веднага го прекъсна:

— Естествено. Но трябва и да се обядва. И работата ще свършим. Ти ми каза по телефона, че те интересува Баглюк. Какво по-конкретно?

— Личните му вещи, всичко, което е било в колата и в джобовете му. Плюс заключението на автотехническата експертиза за възможните причини за катастрофата и за неизправности по автомобила.

— За експертизата ще трябва да почакаш, дълга и широка е, има голяма опашка. Особено сега, с тая поледица, толкова коли катастрофират — ужас! А вещите са в касата ми. Ще ги погледнеш ли?

Коротков и Настя дружно кимнаха. Капитан Саня отвори касата и извади от нея обемист плик.

— Това е, което се намираше в купето и около шофьорското място — предупреди той. — От багажника нищо не съм вземал нямам място тук. Защо, тоя шофьор да не е замесен в някой ваш случай?

Коротков отново кимна и бръкна в плика. Документите на колата, шофьорска книжка, паспортът на Баглюк и журналистическата му карта, тефтерче, портмоне, две носни кърпи, две химикалки и една писалка — доста скъпа, диктофон, бележник, стандартен аптечен комплект — болкоуспокояващи хапчета и презервативи, оръфан справочник „Улиците в Москва“, атлас на автомобилните пътища в Москва и областта, цигари, запалка, ръкавици, пластмасова бутилка от уиски…

— Ще ми ги дадеш ли да ги използвам? — попита Юра. — Или като на нормален бюрократ трябва да ти донеса бележка?

— Естествено — отвърна отново с любимата си дума Саня. — Ще ми донесеш бележка, как иначе! А вещите можеш да вземеш още сега срещу честна дума — в чест на старото ни познанство. Целия плик ли ще вземеш?

Юра погледна въпросително Настя. Той, разбира се, не би взел всички вещи на Баглюк, би взел само тефтерчето и бележника, но Аска винаги имаше някакви сложни съображения.

— Ако може, ще вземем всичко — побърза да каже Настя.

— Вземайте! — великодушно разреши Саня. — Днес съм добър. Само не забравяйте бележката, разбрахме се, нали?

Вратата се отвори и малката стая моментално се изпълни със служители от отдела, довтасали да хапнат от почерпката. По очите на Коротков Настя виждаше, че той е страшно гладен и няма намерение да си тръгне без парче торта, но на самата нея никак не й се оставаше тук. Не че служителите на държавната автоинспекция не й харесваха с нещо, не, те бяха приятни и приветливи, но настроението й беше отвратително.

Първо, мисълта за възможното напускане на отдела тровеше душата й.

И второ, кой знае защо, смути я видът на пластмасовата бутилка от уиски. Хем в тая бутилка нямаше нищо особено, беше най-обикновена, само дето не беше стъклена, такива се продават във всеки павилион и във всеки магазин. Но когато Настя видя тази бутилка, нещо я прободе крайно болезнено, сякаш публично я бяха изобличили в неприлична постъпка. Така че сега нямаше никакво желание да яде торта във весела компания.

Тя побутна Коротков по лакътя и прошепна:

— Юрик, много ли искаш да останеш?

— Гладен съм — тръсна той.

— Може ли да поседя в колата ти, докато хапнеш, а? Заболя ме главата, няма да издържа тук.

Юра й хвърли бърз поглед и се позасмя:

— Пак лъжеш. Върви, разбира се, щом тук за теб стана непоносимо. Няма да се бавя. Дръж ключовете.

Като се стараеше да не привлича вниманието, Настя се измъкна през вратата. Навън се огледа и забеляза наблизо заведение с табела „При Смирнов“. Интересно — какво има там, при тоя Смирнов? Тя решително подмина колата на Юра и побутна вратата на заведението.

В салона беше пусто, до една от масите скучаеха двама келнери с изискани папийонки на вратовете. Всъщност те се занимаваха с игра на шах, но по физиономиите им личеше, че никак не им е интересно. При появяването на посетителката те дори не повдигнаха глави, а продължиха да местят фигурите и вяло и полугласно да обсъждат нещо помежду си. Настя подуши наоколо, опитвайки се да определи по миризмата на какво би могла да разчита тук. Миришеше на печено месо и кой знае защо — на канела. Раздразнението, което се бе трупало у нея през последните часове, изведнъж изригна в явна злост. Тя отиде при келнерите.

— Слушайте сега, момчета — каза Настя и сама не можа да познае своя звънтящ като метален глас, — голяма чаша силно кафе и сандвич! За вкъщи. В колата навън! После ще си доиграете.

Тя хвърли бегъл поглед върху дъската. Че то какво има да му се доиграва? На белите може след два хода да им се обяви мат, ако черните пожертват топа. Нима не виждат? Или местят фигурите просто така, колкото да движат ръцете си? Впрочем белите още могат да се поопънат, ако имат смелостта да оголят царя си. Черните пак ще ги докопат, но чак след пет хода, а не след два.

Тя рязко се обърна и излезе, като не преставаше да се чуди на собственото си нахалство. Никога не си бе позволявала такова поведение и такова грубиянско отношение към обслужващ персонал, смяташе това за непростима надменност и признак за плиткоумие. Но какво й става? Нима обмислянето на позорното бягство от отдела до такава степен я е изкарало от релси? Че и тази странна бутилка…

Настя се качи в колата и седна отпред на пътническото място, свали стъклото и запали цигара. Интересно — дали ще й донесат кафе, или ще я сметнат за луда и спокойно ще продължат да се сражават над дъската?

От вратата на заведението излезе келнерът, който играеше с белите. В ръцете му имаше малък поднос, на който вдигаше пара голяма бяла чаша. Той се огледа, видя колата и по лицето му се изписа пълно недоумение. Ами разбира се, каза си Настя, по моите маниери той сигурно е преценил, че ще ме намери най-малкото в „Мерцедес-600“, а не в автомобилче родно производство, и то немито. Бръкна в чантата си за портмонето.

Келнерът неуверено приближи до нея и й подаде подноса през отворения прозорец.

— Благодаря — сухо каза тя, — после ще върна чашата. Колко ви дължа?

— Трийсет хиляди.

Това беше нагло, но Настя премълча, хвърли на подноса три банкноти, взе кафето и сандвича с есетра. Ще смятаме, че е с надценка заради обслужване на улицата. Опита от кафето и се намръщи. Беше горещо, но без никакъв вкус и слабо. На ти сега, Каменская, помисли злорадо, пий си помията на цената на злато, друг път ще знаеш какво става, като се правиш на голяма работа.

Отпусната на меката облегалка, тя бавно дъвчеше сандвича, отпиваше от безвкусното кафе и мислеше за бутилката от уиски, хвърлила я в такъв смут. Бутилка като бутилка. Светлите части на рисунката върху етикета — запълнени с обикновен молив. Някои хора имат този навик: когато са замислени или докато разговарят, да щриховат разни рисунки — и по етикетите на кибритени кутийки, и във вестници или списания, и по календари. С една дума каквото им попадне подръка. Вярно, хора, които използват за целта етикети върху бутилки, се срещат много по-рядко, но Настя беше сигурна, че е виждала такъв човек. И това не й даваше мира. Етикетът можеше да е бил защрихован или от самия Баглюк, или от човека, с когото той е пил в промеждутъка между посещението си на „Петровка“ и катастрофата. Но тя никога не бе попадала в една компания с журналиста, нещо повече — изобщо не се познаваше с него, следователно дори той да е имал навик да драска с молив по рисунки, Настя не можеше да е виждала него. А беше виждала някого! Би могла да се закълне, че е виждала. Но къде? Кой беше този човек? Паметта отказваше да й се подчинява, а настроението й все повече се разваляше. Тя не се опитваше да се самозалъгва и знаеше, че щом, вместо да си спомни, се разстройва, това означава, че паметта й иска да скрие в своите недра нещо много неприятно. Подсъзнанието й не пуска на бял свят тази информация, защото тя е опасна. Убийствена. Или просто несмилаема и тягостна.

Настя дори не забеляза как се бе приближил усмихнатият Коротков, понесъл в едната ръка плика с вещите на Баглюк, а в другата — голямо парче торта в картонена чинийка.

— Какво е това? — изумено проточи той, като видя чашата.

— Беше кафе, сега е празна чаша.

— И откъде?

— Ами ей оттам — тя посочи вратата под табелата, — от някой си Смирнов. Почакай секунда, ще им отнеса чашата.

— Чакай, стой си, аз ще им я отнеса.

Юра хвърли плика на задната седалка, взе от Настя празната чаша, като й пъхна в замяна чинийката с тортата, и тръгна към заведението. Върна се след десетина минути, при това усмивката на лицето му бе станала още по-широка.

— Колко им плати? — попита той, като се качи в колата.

— Трийсетачка. Капиталистически акули, дявол да ги вземе!

— На, дръж си рестото. — Той хвърли на коленете й две банкноти — десет и пет хиляди.

— Какво им стана? Съвестта ли ги е загризала?

— Хайде де, ти пък се размечта! — промърмори Коротков. — Уплашиха се. Като видяха, че аз нося чашата, попитаха каква ще да е тази принцеса, на която кафето трябва да се поднася в колата, а пък някакъв слуга връща чашите вместо нея. Обясних им, след което те изведнъж си спомниха, че ти дължат ресто.

— И коя съм аз според теб?

— Престидижитатор.[3]

— Какво?!

— Аха. Личен престидижитатор на началника на градската данъчна полиция. Охо-о! Глътнаха го и не се задавиха. Откъде да знаят, че престидижитаторите работят в цирка и в естрадата, а не в данъчната полиция. Невежи. Защото като си личен, това пък съвсем ги довършва. То е нещо като таен съветник, нали разбираш?

Настя избухна в смях и за минути забрави за лошото си настроение. Успяха да изминат няколко квартала и тя едва тогава се усети:

— А къде всъщност ме караш?

— В редакцията, където работеше Баглюк. Искам да поговоря с колегите му и да ги питам с кого се е напил, преди да стане катастрофата. Защо, други планове ли имаш?

— Други. От самото начало плановете ми бяха други, но като пълна глупачка се помъкнах с тебе в автоинспекцията, защото ти не ме остави да гъкна с твоите обширни планове за кръвно отмъщение на Господаря, нямах никакви сили да се съпротивлявам на натиска ти.

— Ася, не бъди лоша! Двамата е по-весело, още повече че сме с кола, какво като е таратайка! Хайде първо да отидем заедно в редакцията, а после ще поемем по твоите задачи.

— Слушай, твоите планове за мъст ти отнемат здравия разум. Какво ще отчетем довечера пред Господаря? Той какъв план ти е утвърдил за днес?

— Абе какво ми пука какъв план ми е утвърдил! — ядоса се Коротков. — Ще го избудалкам нещо, което препоръчвам и на теб. Та той и без това не проверява изпълненото, не си ли забелязала? За Господаря най-важното е слугите навреме да се отчетат, да се поклонят и да го уважат. Сиреч не са забравили, че имат господар.

— Внимавай, ще си изпатиш! — предупреди го Настя.

Но дълбоко в душата си разбираше, че Юра е прав. Мелник наистина не проверява, пък и няма такава възможност. Всичките му сутрешни и вечерни доклади не са нищо повече от една дисциплинарна мярка по отношение на „крайно разхайтените подчинени“, на които предишният началник е дал прекалено голяма свобода. Тя инстинктивно усещаше, че решението да придружи Юра до редакцията ще бъде правилно, дори само защото ще може да си разтовари нервите, опънати от вида на бутилката със защрихования етикет. Те ще научат с кого е пил Баглюк, ще намерят този човек, ще поговорят с него и всяко нещо ще си дойде на мястото. Тогава Настя ще може повече да не мисли къде е виждала точно такъв защрихован етикет на бутилка. Да не мисли и да не се страхува. Но защо толкова се страхуваше, защо й беше толкова неприятно да мисли за това?

* * *

Евгений Паригин винаги бе смятал, че работи честно. То се знае, ако оставим настрана въпроса по какъв начин печели парите си, а говорим само, че ги печели именно с работа. Тоест получава ги за изпълнена конкретна работа, в която са били вложени неговият труд, умение, опит и фантазия. Нито веднъж в живота си той не бе получавал нито копейка „просто така“, заради черните си очи. В началото смяташе да се сдобие и с парите за Лолита с работа. Но поръчката се провали, и то не по негова вина. И в близко време не се очакваха други поръчки. А парите му трябваха, и то спешно.

Ето защо за пръв път в живота си Евгений Илич реши, както се казва, да погази принципите си и да получи сумата по друг начин. Неясната ситуация със статията във вестника и признанията на някой си Никита Мамонтов, че някога е извършил убийство, го подтикнаха към идеята да намери хората, които стоят зад тази история с видеото, и да измъкне от тях солидна сума. Естествено чрез шантаж и заплахи. Щом не успява да ги открие чрез детектива Доценко, може да опита да направи това чрез журналиста, написал статията „Трупове на бунището“. Защото не е изключено журналистът да е играл по-важна роля в тази история. Напълно вероятно е драскачите да са влезли в някакви взаимноизгодни взаимоотношения с добре информирани кръгове от горните слоеве на обществото. Там се играят специфични игри, политически. Бившите възложители на мокри поръчки от горните ешелони предават изпълнителите при взаимноизгодни условия.

Паригин посвети почти цяло денонощие на опитомяването на Анна. Предложи й брак, прави с нея любов и доколкото умееше, й говори съответните думи. Анна трябваше да пожелае колкото може по-скоро да се омъжи за него, а за целта трябваше колкото може по-скоро да намерят пари за неговата снаха. С работата й нещата се подреждаха просто: Анна получаваше пари за толкова дни, колкото бе отработила реално, плюс премиални за преизпълнение на нормата за ежедневни приходи. Ако не искаш да работиш — оставаш си вкъщи, само трябва да предупредиш фирмата. Паригин също разреши въпроса с работата си без затруднения. Обади се в завода, обясни, че му се налага да вземе отпуск по семейни причини, като съответно промени гласа си. Повярваха му и веднага му дадоха отпуск, дори му разрешиха да пусне молбата си по-късно, със задна дата. Ето в какви случаи му служеше добрата репутация!

Трябваше само да вдъхне доверие на Анна. Пълно, сляпо доверие, така че да не подлага на съмнение или критика нито една негова дума. Тя трябваше да има едно-единствено желание — да стане негова жена — и това желание да заличи всичко друго наоколо. Включително и неприятното впечатление от действията на Паригин.

Към края на първото денонощие от запознанството им Евгений й предложи да излязат да се поразходят. Беше седем вечерта, магазините още бяха отворени и той умишлено я поведе по улиците покрай яркоосветените витрини.

— Когато заживеем заедно — каза той, когато минаваха покрай магазина „Мебели и кухни от Италия“, — ще трябва веднага да си купим ново кухненско обзавеждане, вградено, за да ти е удобно… Не мога да понасям тези палта от лицева кожа — каза, когато минаха покрай магазин за дрехи, — ти ще носиш само кожени палта. Понеже си висока и стройна, едно скъпо кожено палто ще ти стои разкошно, като на манекенка… Трябва да изберем близо до вкъщи добър козметичен салон, за да можеш да ходиш там най-малко веднъж седмично. Моята съпруга трябва винаги да изглежда добре…

Анна мълчаливо кимаше и предано се взираше в очите му. Минувачите често се обръщаха и ги сподиряха с поглед — твърде необичайно изглеждаше тази двойка, в която жената беше с цяла глава по-висока от спътника си. Но Анна не обръщаше внимание на това — за пръв път в живота си. Тя цялата грееше от радост.

— Сигурно ще трябва да сменя колата. С твоите дълги крачета ще ти бъде тесничко в моята жигула. Каква ти се иска да бъде — волга или някоя чуждестранна марка?

— Не чуждестранна — щастливо се усмихна Анна, — те не са приспособени за нашите пътища. По-добре нещо по-обикновено.

— Жена като теб не бива да избира по-обикновени неща — назидателно каза Паригин. — Ти не си обикновена, запомни това.

— Женя, но нали ти си просто инженер, откъде ще вземеш цари за всичките тези покупки?

— А това, моето момиче, не е твоя грижа. Не е нужно съпругата да мисли откъде съпругът й намира пари, тя трябва да мисли само как правилно да ги похарчи. Мъж съм в края на краищата, длъжен съм да ти осигуря стандарта, който заслужаваш.

Боже мой, това бяха думите, които бе сънувала цял живот! Тя не е обикновена. Тя е изключителна. И той иска да се грижи за нея, да я пази, да я носи на ръце, да й създава всякакви удобства. Не е някакъв пъпчив младок, не е хлапак, който се държи за мамината пола, а зрял самостоятелен мъж — умен, опитен, стабилен. Ето го нейния принц! Ето я наградата, която съдбата й изпраща най-сетне, след всичките обиди, разочарования и сълзи. В живота й трябваше да се появи лекомисленият и вятърничав красавец Михаил, за да може тя да оцени и разбере мъж като Евгений. И никак не й се видя странно, че той й направи предложение, след като едва се бяха запознали. Така и трябваше да се случи: вижда я, влюбва се, жени се. Така става в истинските приказки, за това беше мечтала.

Прибраха се в наетото от Анна жилище, където Евгений й предостави възможност отново да демонстрира кулинарните си умения, за да може и Анна да потвърди, че той не е сгрешил в избора си и тя ще му бъде добра съпруга. Паригин се притесняваше за Лолита, защото възнамеряваше и довечера Да пренощува тук. Снощи й се обади по телефона, макар и късно вечерта, и я предупреди, че няма да се прибере, при което в гласа на снаха му прозвуча недоволство. Естествено Лолита не произнесе гласно никакви упреци, но студеният й тон явно говореше: „Не ще и дума, пак жени, а за моите проблеми си забравил напълно.“ Знае ли я човек тая Лолита — като си втълпи разни идиотщини, като нищо може да направи някоя глупост, например да излезе от къщи и да отиде някъде, където отдавна я причакват кредиторите. Хем знае, че може да стане така, ама ще отиде напук на него, на Паригин, та да му даде да разбере, че не бива да я оставя сама, че и да я обижда. За такива хора народът още много отдавна е казал: Ще си избода окото, та омразната ми тъща да има сляп зет.

Трябваше да се обади на Лолита и да я успокои. Евгений се огледа, видя, че Анна се е заплеснала в обработката на гъбите, и отиде при телефона, който беше в хола. Естествено Лолита се разкрещя истерично, но той беше очаквал нещо такова.

— Мислиш, че като ни скри и ни откъсна от света, си изпълни задачата, така ли? — крещеше тя в слушалката. — И ние сега какво, трябва да умрем в заточение, а? Смяташ ли изобщо да решиш някак проблема с парите или не?

— Решавам го — отговори Паригин, като се постара да не избухне. — Това не става толкова бързо, все пак не съм някой милионер, а обикновен инженер, не забравяй това.

— Щом нямаш възможност да намериш пари, не трябваше да обещаваш! Докога ще ме залъгваш с обещания? Да беше казал веднага, че не можеш да помогнеш, тогава щях да намеря друг начин. Досега и пари щях да намеря, и да върна дълга, а не да седя тук затворена като в зандан!

Паригин едва се въздържа да не й отвърне с нещо грубо. Щом има други възможности да намери пари, защо е увиснала на неговия врат и чака помощ от него? Ами да си ги намери, както сметне за добре, а не да му крещи по телефона панически тиради през сълзи.

— Лола, правя всичко, което е по силите ми. Имай търпение, моля те.

Лола помълча, после попита:

— При жена ли си?

— Да.

— Ами добре тогава… Извикай я на телефона, ако обичаш.

— Това пък защо?

— Искам да си поговоря с нея.

— Не е необходимо. Лола, овладей се, моля те.

— Извикай я! — настоя Лолита. — Ако не го направиш, още утре се прибирам вкъщи. Не, не утре, а веднага.

Много хубаво бе, и до шантаж стигна. Нека тъща ми да има сляп зет. Дявол да я вземе тая глупачка! Ако не беше вдовица на братовчед ми, отдавна да съм я пратил по дяволите.

— Какво искаш да й кажеш?

— Ако иска да прекарваш с нея повече време, да ти помогне да намериш пари за мен. В неин интерес е. Същевременно искам да се убедя, че наистина си при жена, а не се криеш от мен, защото не можеш да намериш пари. Жената е що-годе уважителна причина. Извикай я, хайде!

— Почакай малко. — Паригин отиде в кухнята и нежно докосна Анна по рамото. — Аня, моята снаха те моли да поговориш с нея по телефона. Направи го, моля те. Само не обръщай внимание на някои нейни… ами странности, да речем. Тя е много експанзивна дама, темпераментна, избухлива и когато се вълнува, говори чудовищни глупости.

— А какво иска от мен? — учуди се Анна. — Ние дори не се познаваме.

— Иска да се убеди, че наистина съм с теб.

— Не разбирам…

— Нали вече ти обяснявах: притискат я кредиторите на покойния ми братовчед, заплашват я да отвлекат сина й, ако не върне парите. Това са много пари. Понеже цял живот бяхме приятели с мъжа й, съм длъжен да й помогна, разбираш ли? Длъжен съм. Тя не ми харесва, глупава жена, скандалджийка, но заради паметта на братовчед ми трябва да й помогна. Не мога да изоставя нея и племенника си на произвола на съдбата. Трепя се с всички сили да намеря тези проклети пари, но все още нищо не излиза. А тя смята, че се крия от нея, за да не се занимавам с проблемите й, и не вярва, че прекарвам времето си не кой знае къде, а с жената, която обичам и за която смятам да се оженя. Обади й се, Аня, моля те, инак тя няма да миряса. И не обръщай внимание на думите й, каквито и глупости да говори.

— Добре — кимна Анна, — ще поговоря с нея. Как се казва?

— Лолита.

Тя бързо отиде в хола и вдигна слушалката, поставена до телефона.

— Здравейте, Лолита!

Паригин би дал всичко, за да чуе какво говори сега Лола. Напрегнато наблюдаваше Анна, ловеше всяка нейна дума, опитвайки се да възстанови целия диалог, но почти не успяваше, защото Анна произнасяше само кратко: „Да, да, разбирам.“ Накрая каза: „Всичко хубаво, довиждане“ — и затвори.

— Какво ти каза? — веднага попита Паригин.

— Посъветва ме да ти помогна, колкото мога. Колкото по-скоро намериш пари, толкова по-скоро ще си свободен от грижите си за нея и ще можеш да посветиш цялото си свободно време на мен.

— Това ли беше всичко?

— Да.

— Не те ли обиди по някакъв начин?

— Какво говориш, Женя, дори не си помисляй за това.

— Ти нещо се натъжи — разтревожено забеляза той. — Все пак те е разстроила.

— Не, сериозно, не е. Тя ме накара да се замисля.

— За какво?

— За това как да ти помогна. Женя, вече ти казах, че съм готова на всичко, буквално на всичко. Можеш да разчиташ на мен.

Паригин помълча известно време. Сега настъпва отговорният момент, друг такъв няма да има и ако той направи неправилен ход, нищо няма да излезе. Вярно, Лола е абсолютна глупачка, но в случая нейната глупост и скандалджийство му помогнаха, тя е казала на Анна именно това, което той бе искал да й внуши. Той вече бе казвал същите думи, но му се бе сторило, че тя не беше им обърнала внимание. Беше й казал, че преди да се ожени, той трябва да реши проблема с парите за Лолита, а Аня му бе отговорила, че е готова да помогне с каквото може. Но повече не бе споменавала за това, а Паригин искаше тя сама, непременно сама да се върне към този разговор. За да излезе, че тя по собствено желание влиза в играта, а не е въвлечена във всичко това от Паригин.

Евгений дръпна Анна за ръката, настани я на дивана, зарови пръсти в нейната разкошна лъскава коса и започна внимателно да я гали по тила.

— Анечка, за да се намери толкова голяма сума, е нужно твърде много време. Ти си разумен човек и сигурно разбираш, че честните пари не се печелят бързо. И аз знаех това до вчера. Но от вчера насам мисля само за едно: искам да бъдем заедно с теб, искам да станеш моя жена. И не искам да чакам прекалено дълго. Не знам дали ми вярваш, но това е така, макар че трябва да призная — чудя се сам на себе си. Никога в живота си не съм искал толкова силно да бъда с някоя жена, колкото сега. И си мисля как по-бързо да спечеля парите за Лолита. Но при това разбирам, че тази бързина е пряко свързана с риск. Колкото по-бързо, толкова по-опасно. Нещо повече, Анечка — колкото по-бързо, толкова по-близо до престъплението. И искам да те попитам, моето момиче: ще ме обичаш ли, ако извърша нещо незаконно, за да намеря тези пари? Сега ти решаваш: или намирам пари по законен начин, но нашата сватба се отлага за неопределено време, или намирам пари бързо, но на ръба на нарушаването на закона, а ти ми помагаш за това. Както кажеш ти, така ще постъпя.

Анна качи краката си на дивана, сгъна ги в колената, сви се на кълбо, сложи глава на гърдите на Паригин, а с ръце обгърна шията му.

— И аз не искам да чакам — твърдо каза тя. — Цял живот не съм правила нищо друго, освен да чакам — неизвестно какво. Стига, до гуша ми дойде. Ще направя всичко, за което ме помолиш. Можеш напълно да разчиташ на мен.

Глава 12.

Днес Василий Валерианович Галузо отново отиде лично в учебния център, при което избра такъв час, в който Стоянов със сигурност щеше да бъде в Москва. Трябваше да поговори със Зеленин на четири очи, но ако го извикаше, Стоянов непременно щеше да научи и да си направи извод, че зад гърба му се плете някаква интрига. А пък ако избереше правилно момента и отидеше лично, винаги можеше да се престори, че е идвал при Стоянов, но не е намерил началника на учебния център, колко неприятно! Но какво да се прави — видял се е със заместника му.

Президентът боледуваше. Отначало всичко беше що-годе тихо — е, боледува човекът, да си боледува, нали е човек, а не машина. На всеки може да се случи. Още повече че след операцията започна да оздравява изненадващо бързо, дори в най-оптимистичните си прогнози лекарите не се бяха надявали на толкова бързо възстановяване. А после отново се разболя — грип ли беше или пневмония, но зложелателите веднага се размърдаха, надигнаха глави и се разбързаха да пробутват в Думата законопроект за отстраняване на президента във връзка с трайна неработоспособност… И така нататък.

Галузо не беше привърженик на зложелателите, той изобщо се отнасяше към сегашното ръководство доста безразлично и по-скоро дори лоялно, но нали неговият замисъл, неговият план, рожбата му беше подготвена именно за случай, когато властта започне да се сменя! Беше пресметнал, че моментът ще настъпи след три и половина години, а излезе, че той можеше да дойде още сега. Естествено Галузо не беше съвсем готов, работата едва беше потръгнала, но не биваше да пропускат момента. Ако наближаваха нови избори, Галузо трябваше да вземе своето парче от тортата.

Зеленин посрещна Василий Валерианович с приветлива усмивка, но очите му, както обикновено, бяха мрачни. Понякога Василий се чудеше — дали изобщо се случва Александър Петрович да има друг поглед, например, когато се смее на някой хубав и умело разказан виц, или разговаря с жена, която му харесва. Във всеки случай лично Галузо нито веднъж не бе виждал друг израз в очите на Зеленин. Не бе уцелвал такъв момент.

— Запознах се с подготвената от вас концепция за работа на учебния център — започна Галузо — и трябва да кажа, че тя ми харесва. Веднага си проличава, че добре сте поработили върху нея, дори няма за какво да се заяде човек. Но сега трябва да поговорим за друго. Днешната ситуация е такава, че не са изключени предсрочни избори, а в актива си ние все още нямаме много спонсори. Разбирате ли какво искам да кажа?

Зеленин кимна и леко се усмихна.

— Ако се случи все пак избори да бъдат насрочени и да започне предизборна кампания, ние с вас трябва да сме готови. Хайде да прегледаме нашите длъжници, тоест хората, които ни дължат нещо, и да помислим как да извлечем от тях максимална полза. Имам предвид структурите, които ни финансират в замяна на своето спокойствие. Повтарям: Програмата едва започна и все още структурите, с които сме свързани, не са толкова много, колкото бихме искали, но нали си правехме сметките за двехилядната година, а не за деветдесет и седма. Трябва да помислим как да увеличим броя на зависимите от нас хора, и то в най-кратки срокове. Обръщам се първо към вас, Александър Петрович, защото именно вие по косвен начин имате вина за известното забавяне на Програмата. Вече трябваше да работим с втория набор курсанти, но ви дадохме възможност да разработите собствена концепция, за да можете да проявите своя потенциал.

Зеленин погледна през прозореца, при което изразът на лицето му беше толкова разсеян, че на Василий Валерианович му се стори, че той изобщо не го слуша. Странен субект е все пак този Зеленин, опасно е да го тикаме нагоре, неясен, потаен. Но не може и да не го бутаме, дали сме обещания, гаранции.

— Александър Петрович — извика го Галузо, — чувате ли ме?

— Чувам ви. Извинете, но нещо се разсеях. Знаете ли, хрумна ми една идея. Не знам как ще се отнесете към нея.

— Каква идея? — окуражи го Василий Валерианович. — Дайте да я обсъдим.

— Идеята е свързана с начина да превръщаме противниците си в съюзници. Съгласен съм, финансирането, което получаваме, явно не ни е достатъчно, особено ако приемате моята концепция за дейността на учебния център. Дори ми се вижда странно, че вие нямахте никакви възражения по този повод, а всъщност би трябвало да имате.

Галузо мислено аплодира Зеленин. Разбира се, че у него се появиха съмнения, когато четеше представената концепция, и то сериозни! Едно е да държиш човека изкъсо чрез компромати и съвсем друго — да работиш с него, без да имаш нищо срещу него. Човекът може да се управлява само с помощта на два инструмента: страх и пари. Ако не със страх, категоричен противник, на който беше Зеленин, тогава с пари. И после — същият този Зеленин настояваше по време на обучението курсантите да не живеят в казармата, а да идват всеки ден от къщи. Ако някой не е московчанин — да му се предостави възможност да наеме жилище, а това пак са пари. И транспортният проблем трябваше да се решава по някакъв начин. Когато курсантът живее тук, на място, е едно, а ако трябва всеки ден да идва и да си отива — съвсем друго. Пътуването от най-близката гара отнема, ако се върви пеша, час и петнайсет, час и двайсет минути. На всеки трябва да се осигури кола. Нали не може да ги возят всичките с автобус, цялата сюрия… Така може да се запознаят помежду си, не дай си боже — и да се сприятелят, а това не е желателно. Обучението в центъра е индивидуално, всеки курсант има персонален инструктор по всяка дисциплина и персонална учебна стая. И разписанието за физкултурния салон и за стрелбището е съставено така, че всеки да тренира сам, в присъствието само на треньор, лекар и психиатър. Колко пари хвръкват за тази „индивидуалност“ — направо ужас, но така е нужно за работата, за да се избегне евентуално разконспириране в бъдеще. А да поставят под заплаха цялото това капиталовложение, като качат всички в един автобус? Идиотизъм! Разбира се, ще трябва кола за всекиго. Макар и руска, макар и стара, но нали и това са пари, да не говорим за бензина и техническото обслужване.

— Та какво казвате, че сте намислили за новите източници на финансиране? — доброжелателно попита Галузо.

— Вижте — предпазливо подзе Зеленин, — доколкото разбрах, вие не предлагате на определени структури да дават пари за Програмата в замяна на някои услуги. Чакате те сами да стигнат до тази мисъл и да се обърнат към вас със съответните предложения. Така е, нали?

— Така е — потвърди Василий Валерианович.

— Но такива досетливци в наше време не се намират много, вие самият признавате това. Програмата все пак е държавна и много хора просто не рискуват да правят такива предложения, понеже се страхуват, че няма да бъдат правилно разбрани. Към вас се обръщат само онези, които имат лични познати сред ръководителите на Програмата и съответно имат възможност предварително да опипат почвата.

— Така е — отново кимна Василий. — А вие смятате, че трябва да организираме рекламна кампания и да се предлагаме като евтина проститутка?

— Не, защо? Смятам, че трябва да умеем да извличаме полза от обективно създалите се обстоятелства. Да вземем за пример банка „Руска тройка“. Изключително богата финансова структура с филиали из цяла Русия. Купища пари. А не е сред нашите спонсори. Това е неправилно.

— И какво предлагате, за да се оправи това положение?

— Смятам, че трябва изгодно да експлоатираме случайно създалата се ситуация с Нурбагандов. Не сме я планирали, беше неочакван гаф, но сега, както ми се струва, бихме могли да го използваме. Освободили сме „Тройката“ от присъствието на — меко казано — таен данъчен агент, и то сме я освободили толкова бързо, че той не е успял да разкрие абсолютно нищо. Какъв по-добър повод за благодарност? Трябва само да намерим човек, който да се заеме.

Галузо се подсмихна. Какво копеле е обаче тоя Зеленин! Макар че не е работил на практика, а цял живот се е занимавал с наука, пак интригантства не по-зле от самия Василий Валерианович. Трябва да се намери човек, който да е близък с ръководството на „Руска тройка“, и то не просто близък, а приятел, като същевременно да е не съвсем невинен. Трябва да има гряхче по отношение на собствениците на „Тройката“, което би искал да изкупи. Е, трябва да има и още някои необходими характерни черти, за да доразвие историята с Нурбагандов за взаимно удоволствие на страните. А картинката като цяло трябва да изглежда примерно така: „Момчета, случайно научих, че са ви пробутали къртица, така че в обозримо бъдеще всичките ви данъчни машинации да излязат наяве. Взех си грях на душата и поработих с нея — няма да ви досажда повече. Но и вие имайте предвид: държавата с всички сили се е захванала с данъчните дела, така че ако не тази къртица, ще е някоя следваща, няма да ви оставят на мира, прекалено богати и могъщи сте. Затова чуйте съвета ми: не чакайте да се разкрият машинациите ви, ако ама такива, а вървете да си поприказвате с мир с онези, които разпращат тези информатори насам и натам, опитайте да се разберете с тях. Така ще сте по-сигурни.“

— Интересна мисъл — бавно произнесе Галузо. — Но самият вие справедливо отбелязахте, че случаят с Нурбагандов е бил именно случай, непредвидена случайност. Безспорно можем и трябва да я използваме, но как можем да се надяваме на повторение на едно щастливо за нас стечение на обстоятелствата?

— Човек никога не бива да се надява на някакво стечение на обстоятелствата — отново леко се усмихна Зеленин. — Предлагам да използваме този случай като прецедент, да отработим върху него технология и да превърнем подобни случаи в система. И по-нататък да работим вече не със случаи, а да изграждаме ситуацията целенасочено.

Галузо почувства как по гърба му полазиха тръпки. „Да изграждаме ситуацията целенасочено!“ Зад тази наукообразна фраза се криеше такъв нечовешки цинизъм, че дори той — човек далеч не мек — се почувства неудобно. Биваше си го заявлението! Това можеше в краен случай да се очаква от Стоянов, но по никакъв начин от „книжния плъх“ Александър Петрович. Господи, това, което предлагаше той, беше страшно дори да се обсъжда! Да уреждат на работа в „непокорните“, „неогънали“ се предприемачески структури някакви личности, след известно време да ги убиват, после да пращат при ръководителите доверени хора, които да казват: заради вас си взех грях на душата, но по-добре вървете и се отдайте сами, вместо да чакате да ви изнасилят. Да, както казват мъдрите англичани, когато изнасилването е неизбежно — отпуснете се и се постарайте да изпитате удоволствие.

— Нещо повече — продължи Зеленин, — това ще позволи да получаваме благодарности не само от самите структури, но и от хората, които ще се наемат с преговорите. Защото нали те, както се разбрахме, трябва да имат гряхче и ще платят скъпо за възможността да си върнат загубеното доверие на приятелите си или например да отложат връщането на някой кредит. Така ще убием едновременно два заека.

Да, самият Галузо не би могъл да измисли такава комбинация. Неслучайно този Зеленин го издигат, явно е изплел не една интрига в интерес на политиканите. Много хора са му задължени. И сигурно много хора се страхуват от него. Виж ти! А като го гледаш — нищо и никакъв, дребничък един, румени бузки, лъскави очички, макар и навъсени. Човек никога не очаква опасност от такива румени дребни човечета. А трябва. Точно такива са най-опасни. В сравнение с него Стоянов е дете невинно. Защото как е свикнал да действа Стоянов? Както навремето работеше цялата милиция, тоест с компромати и заплахи. Именно с тези компромати се е издигнал, стискал е партийни и съветски функционери за гърлото, заплашвал ги е с разобличаване в извънслужебни връзки с чуждестранни граждани и участие в групови оргии — и така е получавал всичко, което е искал от живота. Държал е изкъсо И валутните проститутки, те са му снасяли информация, а като благодарност той не ги е прибирал за безделие и нетрудови доходи. С една дума простички методи, а на сложни маневри не се е научил. Виж, Зеленин е друг. И откъде се е взел у него този цинизъм? Защо с такава лекота се разпорежда с човешките съдби? Ами защото, реши Галузо, за разлика от Стоянов, не си е имал работа с реалната престъпност и никога не е виждал отблизо жена, чийто син е бил убит или чиято малка дъщеря е била изнасилена. Не е виждал истинска мъка и сълзи, не е бърсал от лицето си слюнка, както са я бърсали следователи и оперативни работници, които родители на потърпевши наистина се е случвало да заплюват буквално в лицето, задето тези служители от милицията не са били способни да намерят виновните и вместо това са задавали някакви оскърбителни въпроси.

— Ами добре, Александър Петрович — колкото можа по-неутрално произнесе Галузо, — ще помисля върху вашето предложение. Стратегически то изглежда доста привлекателно, но се страхувам, че тактически носи в себе си известна опасност. Вие сигурно разбирате, че с убийството на Нурбагандов се занимава милицията и как би изглеждало това, ако изведнъж плъзне мълва, че към тази работа има отношение съвсем конкретен човек?

— Не бива да опростяваме нещата, Василий Валерианович. Вие ме уверявахте, че винаги сте в течение на нещата, тоест би трябвало да знаете как се движи разследването. Разбирам, че не можете да контролирате ситуацията и да й влияете, но трябва да знаете какво става. Именно като изхождаме от съществуващото положение на нещата, ние ще разработим технологията на осъществяването на комбинацията. Още повече че имаме опитен оперативен работник като Григорий Иванович. Мога да ви уверя, че тази технология няма да бъде тромава и съшита с бели конци. Ако одобрявате това по принцип, аз ще ви представя обща теоретична схема, после ще я коригираме предвид реалния ход на разследването на убийството.

— Ще помисля — отговори уклончиво Галузо.

През целия път на връщане към Москва той се опитваше да преодолее някакво неясно откъде появило се смущение и дори неловкост. Странен тип е все пак този Зеленин… От една страна, той безусловно е прав — трябва да се форсират събитията в случай на обявяване на предсрочни избори, а ако няма избори, за Програмата пак ще са нужни пари и особено — за нейната секретна част. Но, от друга страна, неговото предложение е твърде съмнително. Опасно. Страшно. Макар че, ако се погледне от трета страна, именно затова съществува онази — най-секретната част на Програмата, за която знаят само тесен кръг от хора. Дали да рискува?

Когато свърнаха от околовръстното шосе, Галузо звънна от колата на Боровков.

— Виталий Аркадиевич, изчакайте ме, не си тръгвайте. Трябва да поговорим.

* * *

Аня Лазарева не знаеше думата „съмнение“. Колебанията не й бяха присъщи, тя лесно и бързо вземаше решения, макар прекрасно да знаеше, че след подобна прибързаност често идва разкаянието за направена грешка. Още в онзи, другия живот, когато имаше приятелки от отбора, тя винаги ги учудваше със способността си бързо да прави покупки. Приятелките й дълго избираха, преценяваха, после тръгваха да търсят същата стока в друг магазин с опасението, че там ще намерят нещо по-хубаво или по-евтино. Аня купуваше веднага, вземаше първия що-годе подходящ предмет или дрешка и се успокояваше. Но което си е право, никога и не се разстройваше, ако наистина на най-близкия щанд видеше същата стока — например двойно по-евтина. „Аня, това е пазар — увещаваха я приятелките, — не купувай веднага, обиколи всички продавачи, със сигурност ще намериш същото, но по-евтино, тук цените не са фиксирани като при социализма, всеки си слага каквато цена му е изгодна. Или поне опитай да се попазариш.“ Но тя не ги слушаше, макар да разбираше, че колкото по-близо до входа е щандът, толкова по-високи му са цените. И никога не се пазареше с продавачите.

Така постъпваше винаги и с всичко. Не се колебаеше, когато започваше нова връзка с мъж, а когато вземеше някое решение, не се съмняваше, че то е правилно. Но в характера й имаше и още една черта: никак не умееше да чака. Има търпеливи хора, които притежават тази забележителна способност — чакат със седмици, с месеци, с години, без да се нервират и дразнят, че желаният резултат не идва и не идва. Те умеят да си гледат ежедневната работа, понеже прекрасно разбират, че тя е не по-малко важна от онова, което очакват. Анна пришпорваше събитията, безогледно полетяла към желания резултат, като при това правеше грешки и очевидни глупости, а после, когато нищо не излизаше, изпадаше в отчаяние.

Много искаше да се омъжи за Паригин. Желанието й се засилваше от обстоятелството, че това й изглеждаше напълно реално — та нали Евгений беше първият в живота й мъж, който й бе направил предложение. И тъй като за по-скорошното изпълнение на желанието й трябваше да се намерят пари, тя без никакви колебания се готвеше да направи всичко, което Паригин сметнеше за нужно. Дори това да беше нещо противозаконно, за което всъщност той я бе предупредил.

— Трябва да отидеш в редакцията на един вестник и да намериш там журналиста Валентин Баглюк — каза й Евгений.

— И какво да му кажа?

— Ще му кажеш, че има един човек, който иска да си поговори с него за статията „Трупове на бунището“ и да му даде малко допълнителна информация.

— Този човек ти ли си?

— Естествено. Но тази работа е деликатна и аз не искам да се навирам в редакцията, преди да разбера какво представлява този Баглюк. Това възлагам на тебе, ти си ми умно и проницателно момиче, ще проучиш нещата. Ако почувстваш, че той хитрува и увърта, за нищо не настоявай, учтиво се сбогувай и си тръгни. Разбра ли?

— Ама как, Женя? — притесни се тя. — Ако не настоявам, той няма да се срещне с теб. За какво тогава ще бъде всичко това?

— Анечка, в такава деликатна ситуация настойчивостта може само да навреди. Ако е честен и нормален човек, Баглюк веднага ще се съгласи и това ще означава, че мога да разговарям с него без заобикалки. А започне ли да увърта, значи и без това няма да се разбера с него, ако действам прямо и открито. Тогава ти ще си тръгнеш, а после аз ще го проследя, ще видя на кого ще се втурне да разказва за теб и така ще науча кои хора разполагат с конфиденциална информация. Именно с тези хора трябва да се свържа.

— Ще ги шантажираш ли? — сети се Анна.

— Ще видим. Може би, още не съм решил. Ще направиш ли това, за което те моля?

— Разбира се, Женя — топло се усмихна тя. — Нареждай ми, мой повелителю, аз ще изпълня всичко.

По пътя към редакцията тя малко се вълнуваше, струваше й се, че там ще попадне в центъра на всеобщо внимание и всички ще знаят, че търси Баглюк, и ще й задават въпроси: коя е, откъде е, защо търси журналиста. Но когато влезе в зданието и се качи на втория етаж, където на една врата имаше табелка с името на вестника, моментално се успокои. Беше пълно с народ, всички се суетяха, тичаха насам-натам, говореха си с цяло гърло, подвикваха на събеседника през целия дълъг коридор и никой дори не поглеждаше прекалено високото младо момиче. Анна, кой знае защо, си бе представяла, че на входа ще стои строг пазач или някакъв портиер, на когото тя ще каже, че търси Валентин Баглюк, и който ще я насочи към определен кабинет. Нищо подобно. Нямаше никакъв портиер и никой не й задаваше никакви въпроси.

Анна се огледа и решително отвори най-близката врата.

— Извинете, как да намеря Валентин Баглюк?

В стаята имаше много народ и като чуха гласа й, всички вдигнаха глави, но никой не продума. Иззад най-отдалеченото бюро се надигна широкоплещест мъж на около четирийсет години, който разговаряше със слаба, невзрачна блондинка. Махна за поздрав на Анна и високо каза:

— Един момент, моля, почакайте, ей сега ще дойда.

Хората в стаята отново се заеха с работата си и Анна учудено си помисли колко просто се бе оказало всичко. Влезе, отвори още първата врата и веднага намери човека, когото търсеше. А тя, глупачката, се бе страхувала и притеснявала. Освен това никой не обърна никакво внимание на нестандартния й ръст, явно в редакцията идваха и по-забележими личности.

Тя излезе в коридора и буквално няколко секунди след нея излезе онзи мъж.

— Здравейте! — обаятелно се усмихна той.

— Здравейте! — Анна също му се усмихна в отговор. — Вие ли сте Валентин Баглюк?

* * *

Сърцето на Коротков подскочи. Два варианта. Или да се представи за Баглюк, или да каже истината. Само два варианта и той трябваше да вземе решение веднага, нямаше и десета част от секундата за размисъл. Много му се искаше да опита да се представи за Баглюк, но знаеше, че останалата в Стаята Настя няма да одобри тази авантюра. Коя е тази мадама? Тя не може да е приятелка или близка на журналиста, защото не го познава по физиономия. Коя е тогава? Може би е най-обикновена млада жена, само че много висока… Висока. О, дявол го взел, та това е Лазарева! Ама разбира се, баскетболистката, която Мишаня разработваше във връзка със случая със седемте трупа. Коротков бе виждал снимката й на бюрото на Настя. Какво общо можеше да има тази неуравновесена психопатка, както я бе характеризирал Доценко, с журналиста, който бе писал за Никита Мамонтов?

— Валя е в командировка в момента — уверено излъга той. — Но ми поръча да приемам всички негови посетители и да си записвам подробно всичко, което са ме помолили да му предам.

— А кога ще се върне?

— Трудно е да се каже. Замина за Таджикистан да събира материали за журналистите, взети за заложници. Докато не ги пуснат, ще стои там. Мога ли да ви бъда полезен с нещо?

— Мисля, че не. Ще почакам той да се върне.

— Ако се обади, какво да му предам?

— Нищо. Ще го изчакам. Довиждане.

Мадамата рязко се обърна и тръгна към изхода. Коротков се втурна в стаята, където бе оставил Настя да разговаря с колегите на Баглюк с надеждата да научи с кого може да се е срещнал, след като си е тръгнал от „Петровка“ в деня, когато е загинал.

— Един момент! — избъбри той, сграбчи Настя за ръката и я повлече към вратата. Когато отново се озова в коридора, Юра я помъкна към най-отдалечения му край, където беше по-закътано. — Знаеш ли кой потърси Баглюк?

— Не видях, нали бях с гръб към вратата.

— Твоята Лазарева!

— Коя?!

— Лазарева, баскетболистката.

— Сигурен ли си? Каза ли ти името си?

— Почти два метра на ръст и лицето й беше същото като на снимката, която ми показахте с Миша. Такива двойници няма.

— Няма — съгласи се Настя. — Какво точно искаше?

— Не ми каза. Но не го познава, във всеки случай по-рано не го е виждала. Отначало взе мен за Баглюк. Какво ще правим, Ася? Дали да тръгна след нея? Не се е отдалечила много, а аз днес съм с колата. Може да я настигна.

— И после какво?

— Ще видя накъде ще се запъти, с кого ще се срещне.

— Чакай, Юрик, не прибързвай. Тя вече те е видяла, така че няма да стигнеш далеч след нея. И после, ние знаем коя е, къде работи, къде живее, така че няма да ни избяга. Имаме и начин да се свържем с нея. Вярно, лошо е, че освободихме Миша от нея, но нищо, минали са само два дни, откак не са се виждали. Спокойно можем да възстановим всичко. Така че Миша ще научи защо тя е търсила Баглюк.

— Разумно е — кимна Коротков. — Тогава да се върнем при хората, които още не сме разпитали.

Те прекараха в редакцията няколко часа, но така и не успяха да научат с кого е пил онази вечер лекомисленият журналист. Баглюк бил човек на живота, обичал компании и бил открит, с удоволствие запознавал колегите си с другите свои приятели. Колегите дори продиктуваха на Настя и Коротков техните телефонни номера. Оставаше надеждата, че след разговора с Господаря Баглюк се е срещнал и е пил с някого от „нередакционните“ си познати. Търсенето се облекчаваше и от изчисляването на времето: от тръгването от „Петровка“ до катастрофата бяха минали не повече от два часа и половина, през тези два часа и половина, и то по хлъзгавите улици, журналистът едва ли би успял да отиде до другия край на Москва и там да се напие. Следователно Валентин Баглюк се бе напил за последен път в живота си някъде в централната част на града.

Когато излязоха от редакцията, те тръгнаха в различни посоки. Юра отиде да работи по други свои дела, а Настя се върна на „Петровка“ с метрото. Когато приближи до входа, тя забеляза Мелник, който се качваше в колата си. Качи се на петия етаж и се отби при Жерехов, заместник-началника на отдела.

— Павел Василиевич, Мелник скоро ли ще се върне?

— Днес вече няма да се върне. Трябва ли ти?

— Напротив.

— Анастасия, не ми харесва отношението ти към него. Виктор Алексеевич не би го одобрил — забеляза Жерехов. — Не може да бягаш от началниците.

— Знам. Ще се поправя — лицемерно обеща тя.

Ами прекрасно, поне днес Господаря няма да я дразни. И ако успее, като седне до телефона, да издири всички приятели на Баглюк и да намери онзи, с когото той е прекарал последните часове от живота си, може би тази проклета бутилка със защрихования етикет ще престане толкова да я тормози, тогава и настроението й ще се подобри, и току-виж — страхливата мисъл за напускане изчезнала от съзнанието й.

* * *

Капитан Доценко се свърза с човека, чийто телефон Настя му бе дала сутринта, и прекара почти половин ден при служителя в регионалното управление по борба с организираната престъпност Владимир Овчаров. Все още нямало никаква яснота по делото за убийството на началника на службата за сигурност при банка „Руска тройка“ Дмитрий Вавилов. На първо място се отработвали версии, свързани с бизнес войни и опити за рекетиране на банката. Вавилов бил остър с рекетьорите, умеел да разговаря на разбираем за тях език, а освен това, понеже бил работил в същото регионално управление по борба с организираната престъпност, което сега се опитваше да разкрие неговото убийство, имал определени лични контакти със „силните на деня от криминалния свят“. Естествено не приятелски контакти, но напълно достатъчни, за да вдигне слушалката, да се обади, на когото трябва и да каже каквото трябва — в приблизително следния смисъл: прибери си псетата, да си намерят друга територия, иначе знаеш какво следва.

Служителите от това управление внимателно разследвали кой напоследък се е опитвал да влиза в конфликт с банката и търсели заподозрени както в средите на бизнес структурите, така и в чисто криминалните среди. И все още не били открили нищо. Същевременно разследвали и личния живот на Давилов, защото на всички е добре известно колко често убийствата на забележими и влиятелни личности се извършват от чисто лични мотиви, от ревност например. Но в личния живот на началника на службата за сигурност нямало никакви извънредни събития, той бил женен от около петнайсет години и всички уверявали, че бракът му бил стабилен, направо за завиждане. И децата му били добри.

— Ами ти защо се интересуваш? — попита без заобикалки Овчаров. — За какво ти е Вавилов?

Каменская строго бе предупредила Михаил по възможност да не споменава името на Нурбагандов. Ето защо капитан Доценко си беше приготвил напълно правдоподобна лъжа:

— Сигурно си чул за статията „Трупове на бунището“?

— Има си хас! Цялото ни отделение я четеше и плюеше.

— Така, та значи в нея бяха наклепали нашия Юра Коротков. А момчето, за което ставаше дума — Никита Мамонтов, е било разследвано не само при нас, но и при вас. И е напълно възможно Вавилов да се е занимавал тъкмо с него. Затова си помислихме, че между техните убийства може да има някаква връзка. Знае ли човек? Юрка не е вербувал това момче, но може Вавилов да го е направил. И после да го е предал.

— Е, и какво? — не разбра Овчаров. — И така да е било, пак е ясно, че приятелчетата на Мамонтов са го убили заради предателството. Но Вавилов — защо?

— Абе знаеш ли… — многозначително проточи Доценко. — Може би защото навремето с помощта на Мамонтов им е провалил нещо. Или пък за друго. За мен е важно да разбера дали няма нещо, което да свързва тези две убийства, а по-нататък ние сами ще си блъскаме главите.

Колкото и да е странно, тази откровено хилава аргументация напълно убеди Овчаров и като прелистваше документите в папката си, той започна подробно да разказва на Михаил всички дреболии, които били изяснявани при проучването на последните дни от живота на началника на службата за сигурност при банка „Руска тройка“.

Около три седмици преди гибелта му с него станало нещо. Служителите на банката казали, че Вавилов бил станал някак не че разсеян, но замислен, сякаш се опитвал нещо да си спомни или да разбере. Или да реши някакъв проблем. Не, че изглеждал нервен, не приличал и на разстроен или потиснат човек. Не, в онези дни не го били посещавали никакви особени хора, във всеки случай такива, които никой да не познава. Всичко в службата му било нормално. Не, нямало никакви странни телефонни обаждания за него, поне неговите служители не били чували нещо такова.

Същото беше казала и вдовицата. Нито странни обаждания, след които Дмитрий да е бил не на себе си, нито странни гости у дома.

Докато слушаше разказа на Овчаров, Миша Доценко запомни едно име, което най-често се повтаряше в свидетелските показания: Василий Криков, най-близкият помощник на Вавилов в службата за сигурност при банката. След като доизслуша Овчаров и повъздиша съчувствено, Михаил се сбогува с него и се върна на „Петровка“.

— Анастасия Павловна — каза той на Настя привечер, — опитвам се да разбера как работят тези служби за сигурност в бизнес структурите. Ами че те нямат никаква възможност да получават информация, освен като обикалят лично целия град. Та те не са никакви — не са държавни служители, никой не е длъжен да им казва каквото и да било. А с обикаляне насам–натам не можеш научи много. Затова е ясно защо в такива служби отиват да работят наши хора. На тях поне са им останали връзки в системата, могат да правят разни справки при нас.

— Така е — кимна тя, без да откъсва очи от поредната схема, чертането, на която й помагаше да разсъждава.

— Та значи аз се запознах със служебната биография на Вавилов. И знаете ли какво се оказа? Той е бил на оперативна работа само две години. А останалото време е минало в автоинспекцията и в няколко кадрови отдела. Навремето те са се наричали отдели по политико-възпитателната работа. Та той е бил именно такъв политически възпитател. И едва през деветдесет и четвърта година е навлязъл в практиката. Работил е една година в участък и още една — в регионалния отдел за борба с организираната престъпност. И защо са го взели там, ако мога да попитам? Какво може да е разбирал от организирана престъпност?

— Най-вероятно нищо не е разбирал — съгласи се Настя. — Но знаете ли как се комплектуваха тези управления? Вземаха куцо и сакато, стига да се съгласяха да работят при тях. Защото хората никъде не достигат, вие знаете това не по-зле от мен. Мишенка, не се притеснявайте, излагайте своята гениална мисъл, виждам, че тя е в главата ви, обаче се стискате като скъперник на панаир.

Тя отмести схемата и с удоволствие се протегна, разкършвайки схванатия си кръст. Представяше си горе-долу какво ще й каже сега Доценко и беше напълно съгласна с него. Понеже не знаеше нищо за Вавилов, когато изпращаше младия капитан при Овчаров, такава проста мисъл и през ум не й бе минавала. Докато е работел в банката, Вавилов е трябвало редовно да моли колеги от старата си служба за различни неща, предимно за някои проверки. Ако се е обръщал с такива молби към колегите си от управлението по борба с организираната престъпност, Овчаров със сигурност щеше да знае това. Значи Вавилов е контактувал не с тях, а с хората, с които е работил в участъка. Няма да е много трудно да се намерят този човек или тези хора. Да се намерят и да им се зададе въпросът дали Вавилов ги е питал, или молил за нещо през декември миналата година. Може би по характера на тези въпроси или молби лесно ще се разбере какво го е озадачило така. И най-лесно ще бъде това търсене да се започне от същия онзи Василий Кликов, чието име най-често се е споменавало в преразказа на свидетелските показания.

Тя отгатна — Миша Доценко бе смятал да й предложи именно това.

— Добре, Мишенка, свържете се с Кликов и го помолете да си припомни всички имена, които той някога изобщо е чувал от своя началник. Тази работа е тъкмо по вашата част. Умеете да го правите най-добре от всички в Москва. А довечера прескочете до своята приятелка, която толкова радостно и бързо изоставихте, вижте как се чувства, какво прави.

— Анастасия Павловна! — Физиономията на Доценко стана нещастна и оскърбена, като на дете, което принуждават да яде омразната грисена каша, макар че само преди половин час родителите са му обещали, че ако разтреби стаята си и събере всички играчки в кашона, ще го освободят от кашата и ще му разрешат да изяде голямо парче торта.

— Трябва, Миша, няма как. Вашата красавица днес се появи на едно съвсем неочаквано място — в редакцията на вестника, където е работил Баглюк. И вие трябва незабавно да научите защо тя е търсила загиналия журналист.

Оклюман и прегърбен, Михаил се затътри към кабинета си. Първо трябваше да се обади на Кликов и да си уговори среща с него. После да отиде до милиционерския участък, където е работел Дмитрий Вавилов, и да си поприказва на ушенце с кадровиците относно списъците на личния състав. Това вече е много по-сложна задача, няма да му дадат списъците толкова лесно, за това не може и да мечтае. Май ще е най-добре да потърси познати в този участък и да ги помоли да му изброят хората от оперативния състав по памет. Да, така определено ще бъде по-добре. Но ако не намери познати, ще трябва да измисля някакви хитри ходове, за да не включва в тази работа началството. Всъщност какво толкова, той би отишъл и при началника, но Каменская му забрани. Нещо в тая история не й харесва и това нещо я кара да избягва началниците. И изобщо днес е някак странна… Тъжна. Потисната.

Провървя му поне с участъка, в който бе работил Вавилов — намираше се в същата част на града, където беше и метростанция „Профсъюзна“. Ако се наложеше да отиде дотам, и Анна щеше да му е наблизо. За да е пълно щастието му, оставаше там да намери познати. Но щастието си остана непълно, макар че определено му провървя, пък и не се наложи да ходи до участъка. Човекът, когото Доценко би могъл да помоли за услуга, вече не работел там, преместил се в друга служба. За сметка на това Михаил успя да го намери още от първия опит.

— Налага ми се да търся помощ на вашата територия, но конфиденциална — юнашки излъга Доценко, — не ми се иска излишно да ме виждат в онзи район. Можеш ли да ми изброиш поименно всички служители в участъка, а после нашите хора ще видят списъка и ще преценят кой в твоята бивша служба има стабилни канали за информация.

— Е, не знам дали ще мога да ти изредя всичките — усъмни се познатият на Миша. — А има и нови, които са дошли след моето преместване.

— Нищо — успокои го Доценко, — новите не ни трябват, трябват ни именно старите, които добре познават територията.

— Бива тогава — съгласи се онзи и без да му мисли много, започна да изброява по телефона имена и длъжности.

След половин час списъкът на някогашните колеги на Дмитрий Вавилов беше в ръцете на Михаил. С този списък утре щеше да отиде на срещата с Кликов, тогава разговорът за имената, които по един или друг повод е споменавал Вавилов, щеше да бъде по-лесен. Доценко добре знаеше, че е много по-трудно да си спомниш нещо сам, отколкото да видиш познатото и да го откроиш от непознатото. Ако Кликов не успееше сам да си спомни към кого от служителите на милицията се е обръщал за помощ неговият началник, той щеше да започне упорита работа с паметта му.

Като приключи подготовката за утрешния ден, Доценко тръгна към „Профсъюзна“. За негово голямо учудване, Анна я нямаше край познатата сергия с вестници и списания. Вместо нея там стоеше огромен брадат чичка, който от време на време звучно извикваше заглавията на най-скандалните или сензационни материали, публикувани в подредените пред него издания.

— Популярен певец се оказва маниак! Застаряваща актриса се омъжва за млад статист! Кърваво убийство в Митишчи! Нов свръхефективен препарат за отслабване, срещу предявен талон, отпечатан във вестник „Светът на новините“ — намаление! Купувайте новите броеве на вестниците и списанията!

Михаил приближи, купи два вестника, които изобщо не го интересуваха.

— А къде е Аня? — попита той брадатия чичка.

— Днес не е на работа. Ти ли си въпросният Михаил?

Брадатият хвърли на Доценко поглед, изпълнен с любопитство.

— Аз съм — малко учудено отговори капитанът. — Нима вече ме познавате?

— Цялата фирма знае за тебе, нали момчетата виждат как стоиш с Анютка, когато те прибират стоката. Пък и Анютка разправяше, та чак се прехласваше, колко си необикновен.

— Защо Аня не е на работа днес? Да не се е разболяла?

— Не знам. — Брадатият сви мощните си рамене. — Обадила се е във фирмата, казала, че през близките две седмици няма да идва на работа — и толкоз. Не е длъжна да дава обяснения, не работи ли — не получава пари. Само трябва да предупреди, за да й намерят заместник.

В душата на Доценко се мерна лошо предчувствие, но все още слабичко, с тих и неясен глас. Два дни не беше идвал тук, при Анна, и не беше й се обаждал вкъщи. Вероятно беше сметнала, че я е зарязал. Всъщност правилно е сметнала, абсолютно правилно. Докато бе общувал с Анна Лазарева, Доценко бе успял да разбере някои неща у нея, като например, че тя взема решения бързо и също тъй бързо и без колебания прави изводи от случващото се. А ако си спомним, че два пъти в живота си е вземала направо страшни решения, може да се допусне, че…

Не, по-добре да не го допуска. По-добре да не мисли за това. Трябва да й се обади по телефона и толкоз.

Михаил бързо слезе в метрото, купи от касата жетон, намери автомат и набра номера на домашния телефон на Анна. Вдигна баща й. Анна му беше казвала, че баща й не бил твърде изтънчен и начинът на живот на дъщеря му категорично не му харесвал, за което той уведомявал всички наред, без много-много да подбира изразите си. Баща й бил бизнесмен, работите му вървели доста успешно, семейството било напълно обезпечено, така че всеки път, когато единствената му дъщеря го молела да бъде по-сдържан поне в присъствието на външни хора, отговарял, че тя ще може да му поставя условия едва когато престане да разчита на парите му.

— Добър вечер — започна учтиво Доценко, — може ли да се обади Анна?

— Няма я — равнодушно съобщи бащата.

— А скоро ли ще се прибере? Кога ще бъде удобно да се обадя?

— Знам ли я? Тя не нощува вкъщи. — Гласът беше все така равнодушен.

— Мога ли да й се обадя там, където нощува?

— Не ни е оставила телефон. Не иска да я притесняваме с майка й. Вечно прави така: хване ли си ново гадже, за всичко забравя, не става от леглото с него. След три дни ще се прибере, къде ще се дене, като улична котка е.

— Обещала е да се прибере след три дни?

— Че как! — мрачно промърмори Лазарев старши. — Повече от три дни никое гадже не я е изтърпявало.

— Е, не говорете така — внимателно възрази Михаил. — Защо смятате, че непременно е при нов кавалер? Може някоя приятелка да е имала нужда от нея, да се е случило нещо. Или пък друго…

— Абе аз не познавам ли дъщеря си?! — ядоса се бащата. — По гласа й всичко разбирам.

Миша не успя да научи нищо друго съществено от бащата на Анна. Интересно — защо е толкова сигурен, че Анна „се е скатала“ някъде с нов кавалер? Човек би помислил, че кандидатите й чакат на опашка — изчезне ли единият дори за минутка, останалите се втурват към нея, та ще си потрошат краката. Но все пак беше странно… Къде можеше да се е дянала? В службата си бе предупредила, че няма да работи, вкъщи бе предупредила, че ще нощува другаде. Класическа картина на опит да се скриеш, без да тревожиш близките си. Щом е предупредила всички интересуващи се, никой няма да я търси. Какво бе казал Лазарев за гласа й? Дали е толкова сигурен, че Анна има нов любовник и няма причини за тревога, защото гласът й е бил весел, звънлив, радостен? Сигурно. Но на какво толкова сте се зарадвали, Анна Сергеевна, след като един красавец журналист току-що ви е зарязал?

Нещо тук не е наред. Става нещо странно. Аня Лазарева бе изчезнала буквално под носа му, без видими причини. И къде ще я търси сега?

Глава 13.

Настя Каменская отдавна не бе прекарвала такива тревожни нощи. Всъщност отдавна в случая означаваше отпреди около два месеца. Не стига, че тая идиотска бутилка на тоя алкохолик журналиста мира не й даваше, ами и Анна Лазарева беше изчезнала. И за всичко беше виновна тя, Анастасия, с нейното лекомислие и доверчивост. Откъде й хрумна, че Лазарева няма никакво отношение към престъпленията? Само защото така или приблизително така й каза ученият професор? И това ми било аргумент! Науката може всичко да каже, тя на всичко ли трябва да вярва? Още повече че Самойлов не каза, че Анна е невинна, той твърдеше само, че седемте убийства не са серия. Може Анна да не е серийна убийца, но като нищо може да е извършила едно от седемте престъпления. Защо не? А сега е очевидно, че с бившата баскетболистка нещо не е в ред.

Настя се прибра късно и още от асансьора чу как в гарсониерата се съдира да звъни телефонът. Не й се говореше с никого и реши да не бърза. Ако настойчивият човек на телефона дочака, докато тя отвори вратата и си събуе калните ботуши, тогава ще вдигне слушалката, а ако не дочака, тъй да бъде. Не й се говори. Тоест никак, ама никак не й се говори.

Но отсреща бяха настойчиви и се наложи да вдигне слушалката. Беше майката на Настя, правеше традиционната си вечерна проверка.

— Гласът ти е тъжен — забеляза Надежда Ростиславовна. — Случило ли се е нещо?

— Просто съм уморена — вяло отговори Настя. — Глас като глас, какъв може да бъде след края на работния ден!

— Как се чувстваш? Гърбът боли ли те?

— Не, всичко е наред. Нищо не ме боли.

— Какво имаш за вечеря днес?

— Още не знам, тъкмо влизам. Сега ще видя какво има в хладилника.

— Дъще, утре трябва да дойдеш при нас! — твърдо заяви майка й. — Не е работа това.

— Кое не е работа? — машинално попита Настя, която в този момент си мислеше за съвсем друго.

— Начинът ти на хранене. Ела у нас утре след работа, аз ще купя продукти и ще ти сготвя за няколко дни. Разбирам, ти нямаш нито сили, нито време да обикаляш магазините и да стоиш край печката, прибираш се късно, уморена… Така че трябва да дойдеш у нас и да вземеш каквото ти сготвя.

— Мамо…

— Не желая нищо да слушам! — отсече майка й. — Не искаш да се преместя да живея при тебе, докато Альоша е в чужбина, нали?

Именно, Настя никак не искаше това. Така че реши бързо да се съгласи, за да не развиват опасната тема и да не обижда Надежда Ростиславовна.

— Добре, маменце, утре ще дойда — покорно каза тя.

— Е, прекрасно — веднага се успокои майка й, — ще приготвя всичко, преди да дойдеш. Искаш ли да ти сваря борш?

— Не, не, недей борш. И изобщо не искам никаква супа.

— А какво искаш? Пържоли?

— Аха. И от татковите пилета.

— Добре, ще видя кое ще е по-добре. В колко часа да те очаквам?

— Не знам, мамо, с моята работа трудно мога да правя прогнози. Не по-рано от девет, мисля.

Може и да е хубаво, че утре ще отиде при родителите си. Изпитваше нужда да прецени правилно как се чувства, какво е това внезапно желание да отиде другаде на работа. И по-добър съветник от втория си баща не би могла да намери.

След разговора с майка си Настя облече топлия си пухкав халат и седна в кухнята, след като си направи нещо като сандвич. Разбира се, пак беше забравила да купи хляб и единственото, което успя да намери, беше едно полуизсъхнало крайче, което би могла да се опита да възкреси с помощта на фурната или на микровълновата печка. В хладилника намери доста шунка, а кашкавал беше останал съвсем малко. Но ако Настя сложи върху скръбното коматче дебело парче шунка, декорира го отгоре с жалките останки от кашкавала, украси го за цвят с няколко капки кетчуп и пъхне това неизвестно на науката подобие на сандвич в микровълновата печка, може и да успее да притъпи глада си.

Обикновено не изпитваше нужда от съветници, ако въпросът касаеше собствената й съвест. По деликатни служебни въпроси искаше съвет от Житената питка — Гордеев или можеше например да се консултира с генерал Заточни от Главното управление за борба с организираната престъпност. Колкото до различните логични разсъждения и нюанси на поведението, най-добре беше да разговаря за тях с мъжа си. Льошка имаше съвсем друг начин на мислене и често умееше да погледне нещата от коренно различен ъгъл. А със съвестта си Настя Каменская беше свикнала да се оправя самостоятелно. Вярно, ситуацията за нея беше необичайна — та нали през цялото време, откакто работеше в милицията, бе сменяла местоработата си само веднъж. Преди много години в едно от московските районни управления още никому неизвестната хлапачка лейтенант Каменская беше „открита“ от полковник Гордеев, който я взе в своя отдел на „Петровка“. Тогава тя не беше принудена да взема никакви сложни решения, защото всичко стана като на кино: Настя добросъвестно вършеше работата си, като внасяше в нея елементи на творчество и фантазия, подиграваха й се, не разбираха нейните разсъждения, разказваха вицове за нея, но тя упорито продължаваше да работи по своя начин и изведнъж се намери човек, който имаше нужда именно от такава работа. Отиде при нея и й каза: зарежи всичко, събери си нещата и идвай при мен, и без това в тази служба никой няма да те оцени, защото твоите способности и твоят мозък не са дотрябвали на никого тук, а при мен ще се занимаваш именно с аналитичната работа, за която най-много те бива. Нима имаше какво да решава в тази ситуация? Трябваше само да си събере книжата и да предаде делата, които водеше. Такъв късмет спохожда човек веднъж в живота и между другото — далеч не всекиго.

И сега, седнала в своята малка, отдавна нуждаеща се от ремонт кухня и дъвчейки бавно топлия сандвич, Настя си мислеше, че късметът рано или късно се обръща. Навремето й беше провървяло извънредно много: беше попаднала при добър началник, който, първо, прекрасно познаваше работата, която изпълняваха неговите подчинени, и затова можеше да ги учи и да им помага, второ, умееше да бъде мъдър и толерантен ръководител, и трето, съобразяваше се с природните данни, способности и склонности на всеки оперативен работник от своя отдел. Присмиваше се над патологичния мързел на Настя, караше й се, че не спортува и не се грижи за здравето си, но разбираше, че вече е късно да я променя и ето защо я натовари с аналитичната работа на целия отдел. От нея никога не изискваха да пътува надалече, да преследва някого, да дава нощни дежурства и изобщо неща, които Настя не би могла да свърши като хората. Тя обожаваше работата си, беше готова да не спи със седмици и да не излиза в отпуск, ако трябва, но този щастлив за нея живот я доведе до момента, когато се оказа, че не е готова за другата страна на живота. Нямаше опит в приспособяването към нов началник, който не й харесва. Освен това този нов началник нямаше никакво намерение да постъпи като Гордеев и да й остави аналитичната работа, а смяташе да я товари със същите неща, които вършеха всички в отдела, докато аналитичната работа приемаше като приятна екстра, която можеше да й поиска като допълнение към основните детективски задължения.

Може ли тя да работи като всички останали? Да, може, тази работа е неприятна, тежка, но напълно човешка и хората я вършат вече не едно столетие. Иска ли да работи така? Не. Не, не и не. Прекалено е мързелива за това. Психологически е недостатъчно закалена за интензивно ежедневно плуване в морето на омразата, мъката, отчаянието, злобата и страха. Тя… абе какво има да изброява, не иска да работи, както работят другите — и толкоз. Иска да работи така, както бе работила при Гордеев.

И как да постъпи сега? Да се примири, че никога вече няма Да бъде като по-рано и да отгърне нова страница в живота си, в който всичко, всичко ще бъде различно? Или да се опита да намери място, където ще може да запази стила си на работа, с който бе свикнала, и при това да върши неща, нужни и важни за другите и интересни за нея самата. Как да постъпи? Да изостави момчетата, с които работи рамо до рамо повече от десет години и с които я свързват не само разкритите със съвместни усилия престъпления? Или да остане с тях, да им бъде верен приятел и да се измъчва, вършейки работа, която по-рано не е било нужно да върши. Разбира се, това не означава, че Анастасия Каменская никога не е работила със свидетели или не е ходила на оглед на местопрестъпление. Работила е, и още как! И очевидци е търсила, и клопки е залагала сама, и разложени или разчленени трупове е оглеждала, и в разработки е участвала, и е прекарвала часове насаме с наемни убийци. Тя умее и прави всичко, когато е нужно. Но едно беше да отиде при Гордеев и да каже: „Виктор Алексеевич, вижте какъв ход измислих… За целта трябва еди-кой си да направи еди-какво си… А пък аз искам да опитам да направя следното…“ И съвсем друго — когато Мелник ще я кара да прави онова, което ТОЙ смята за нужно, а не онова, което ТЯ е измислила. Първият месец от съвместната им работа ясно показа, че началникът приема идеите й повече от скептично и категорично й отказва правото да опитва, камо ли да експериментира. Виж, себе си Господаря смята за истина от последна инстанция и едва ли не за делфийски оракул. С такъв не само че не можеш да спориш, но не можеш и мнението си да изразиш, ако не искаш да си спечелиш скандал и публично оскърбление.

Да, мъжът й не би могъл да я посъветва по този въпрос, трябва да поговори с човек, който има добра представа за оперативната работа и ще разбере какво я безпокои и какво е желанието й. Срамуваше се да обсъжда този проблем с Коротков. Опита и разбра, че не й достигат душевни сили. А вторият й баща щеше да я разбере, и той през целия си живот е работил в милицията, четвърт век е бил в практиката, ето че сега ръководи катедра, обучава бъдещите криминалисти.

Незнайно защо мисълта за необходимостта да се посъветва с втория си баща също й изглеждаше неприятна — сякаш се канеше да нанесе на близките си коварен и неочакван удар. Може би се срамуваше и се чувстваше неудобно заради по-доброто си положение? Има си собствено жилище и в този смисъл не е зависима от Градското управление. Съпругът й е известен учен, който получава покани от големи чуждестранни университети, така че семейството им няма да умре от глад, ако той започне да приема тези покани неведнъж годишно, а постоянно. Няма деца. Родителите й, слава богу, са здрави. Не живот, а безкраен празник. Нещо повече — тя знае и пет чужди езика и като преводач може да печели много повече, отколкото в милицията, така че има възможност да плюе на сивите милиционерски делници и на новия си началник, който, видите ли, не й харесвал — каква принцеса се извъди! И при цялото това феерично благополучие пак тича при татенцето си да иска съвет. Тя, видите ли, си има татенце, тоест съпруг на маменцето, с връзки в Министерството на вътрешните работи и с голям опит в залавянето на престъпници. Така че нашата принцеса е извадила късмет и с родителите си. Каква ни е тя късметлийка, каква ни е образована (провървяло й е откъм майка), за какъв човек е омъжена — професор-академик (и откъм брак й е провървяло).

Настя не бе забелязала как ужасният гуменосух сандвич се е свършил, защото с изумление се бе съсредоточила в усещанията си. Откъде тези гнусни мисли се пръкнаха в главата й? Нима някой от колегите й може да каже всичко това за нея? По никакъв начин, та тя никога не им е давала повод, не е прибягвала до помощта на втория си баща, не се е опитвала да решава служебните си проблеми с негова помощ. Пък и проблеми не е имала, дори да се е случвало нещо — насреща винаги е бил любимият й началник Виктор Алексеевич Гордеев. И нима някога е проявявала високомерие или снобизъм, задето, за разлика от своите колеги, има знания не само от юридически характер, но и по математика, и по чужди езици? Не, не е имало такова нещо, тя не е проявявала такива чувства — просто защото за тях няма място в душата й. Откъде тогава се взе това отвратително ехидно гласче, нашепващо в ухото й гадни думи за самата нея? Господи, какво й става?

Страшно й се прииска да си поговори с Льоша. И сякаш в отговор тутакси звънна телефонът.

— Какво ти се е случило? — попита мъжът й вместо поздрав.

— Ами… — Тя се стъписа и дори не можа да се овладее веднага. — Как се сети? Тоест исках да кажа — откъде ти хрумна такова нещо?

— Аска, ще лъжеш други, не мен. Казвай какво се е случило.

— Льошик, ще ти кажа, честна дума, но хайде, обясни ми как се сети. Знаеш, че ще умра от любопитство.

— Елементарно, Уотсън! — засмя се Чистяков. — Току-що си поприказвах с моята любима тъща и тя те предаде, каза, че гласът ти бил уморен и някак убит. А тъй като те познавам и знам, че когато разговаряш с родителите си, гледаш да звучиш бодро и весело и да не демонстрираш каквито и да било терзания, веднага разбрах, че щом тъщата е доловила нещо такова, значи съвсем си се скапала. Хайде сега се опитай да ми кажеш, че не съм прав.

— Прав си — въздъхна Настя. — Настроението ми е отвратително. Толкова отвратително, че дори не съм успяла да го скрия от мама.

— Защо така? Обиди ли те някой?

— Аз сама се обидих. Глупачка съм и няма кой да ме напляска.

— Правилно, обаче е неконструктивно. Ако искаш, ще ти дам телефона на един мой колега — той живее наблизо и ако го помолиш, ще дойде да те напердаши.

— Браво бе, каква конструктивност! — Настя се развесели.

— По-добре ме направи умна.

— Безполезно е, вече си стара за такива експерименти. Колкото — толкова, ще трябва да живея с глупава жена. Е, та по кой начин глупостта ти е развалила настроението?

— Льоша, сега ще ти кажа, но обещай ми, че няма да ми се караш и да се притесняваш. Това не е повод за вълнение.

— Добре, казвай!

— Мисля да напусна работа.

— Съвсем? И да си седиш вкъщи?

— Не, какво приказваш, само да напусна отдела. Не мога да работя с новия началник.

— Ах, това ли било… — проточи Чистяков. — Е, нищо, нормално е. Ще ти мине. Ще потърпиш ли, докато си дойда?

— И аз не знам. Льошенка, нищо не знам, в душата ми е такъв смут, та ми се струва, че не мога да измисля нищо разумно.

— Седни и пиши — посъветва я мъжът й. — Спокойно вземи лист и химикалка и изложи съмненията и съображенията си в писмен вид. В състояние на смут човек наистина не може да измисли нищо свястно и решенията биват абсолютно идиотски. Докато систематизираш аргументите и формулираш доводите, мъглата ще се разпръсне. Ако искаш, прати ми този лист по факса, та да мога да разговарям с тебе по-конкретно.

— Благодаря ти, слънчице — тъжно се усмихна Настя, — мъдър съвет ми даде. Между другото защо си се обаждал на родителите ми? Проверявал си ме, така ли?

— Ха, притрябвала си ми! — изкикоти се той. — Честитих им, както е редно да стори един примерен зет.

— Честитил си им? Какво?

— Е, браво! Годишнината от сватбата им. Ти да не си забравила?

— Забравих! — изохка Настя. — Ау, глупачка, каква съм глупачка! Затова значи мама ме покани на гости утре, а аз се опъвах и се оправдавах, че съм много заета. Ау, каква идиотка съм!

Настя се разстрои още повече. Първо, не беше хубаво, дето беше забравила да честити на майка си и на втория си баща. И второ, Каменская никога нищо не забравяше, особено такива неща като рождени дни и важни дати за роднини и приятели, а щом бе забравила за годишнината от сватбата на майка си и Леонид Петрович, значи нещо наистина не й е наред. Толкова не е наред, че е близо до интелектуална катастрофа. Мозъкът й отказва да работи, паметта е блокирала. Основните й оръдия за производство излизат от строя. Това вече на нищо не прилича.

Осъзнаването на този неприятен факт, съчетано с мислите защрихования етикет, за изчезналата Анна Лазарева и за смяната на местоработата, състави такава чудовищна смес, че тя можеше с чиста съвест да забрави за спокойния сън. И въпреки всички взети мерки — във вид на горещ душ, чаша мартини и две грейки — Настя се въртя в леглото цяла нощ, без да мигне.

На сутринта стана съвсем разбита, неотпочинала, а настроението й беше по-лошо и от снощи. Горе-долу десет пъти по-зле.

* * *

Срещата на капитан Доценко с Василий Кликов мина без изненади, ако не броим обстоятелството, че продължи три часа, макар че всичко можеше да се изясни за двайсетина минути. Кликов се оказа многословно момче, безкрайно дълго разсъждаваше по въпроси без значение, по всеки повод се впускаше в дълго и заплетено философстване. Очевидно беше от хората, които от всичко на света най-много обичат себе си и звукът на собствения им глас за тях е по-сладък от най-прекрасната музика. Освен това след гибелта на Вавилов той изпълняваше неговите задължения и много искаше да се представи пред ръководството на банката в най-добрата си светлина с надеждата, че то няма да търси друг началник на службата за сигурност. Ето защо по време на разговора с Доценко той отговаряше на всички телефонни обаждания и обръщаше съответното внимание на всеки, който надникнеше в кабинета му, като се стараеше да демонстрира деловитост и оперативност при решаването на възникващите въпроси и придружаваше всяко свое действие с дълги и подробни коментари, така че и Михаил да може да оцени неговата компетентност и грамотност, както и извънредната му заетост.

При този ход на разговора беше глупаво да се надява, че Кликов ще може да се съсредоточи и самостоятелно да ся спомни онова, което интересуваше Доценко. Ето защо капитанът реши да тръгне по по-лек път и подреди пред Кликов предварително приготвените картончета, на които бяха написани имената на бившите колеги на Дмитрий Вавилов, я го помоли като начало да ги сортира в две групи: съвършено непознати и такива, които може би е чувал. След като първият етап приключи, Доценко прибра картончетата с непознатите на Кликов имена.

— А сега ще ви помоля да вземате поред всички картончета и да ми казвате кога и във връзка с какво Вавилов е споменал съответното име.

Той умишлено не каза на Кликов чии са написаните на картончетата имена и беше готов да чуе, че например човек на име Тихонов за Василий е известният киноартист. Неговите опасения отчасти се потвърдиха — някои от по-разпространените имена Кликов изобщо не свърза със служители от милицията, но двама души от съставения от Михаил списък той наистина си спомни. Особено заинтересува капитана някой си Филипов, когото Вавилов наричал свойски Филипич и го споменавал обикновено в приблизително следния контекст: „Ще се обадя на Филипич, ще го помоля да провери.“

Сега трябваше да се заеме с този Филипов.

* * *

Оказа се обаче, че далеч не е лесна работа да се измъкне дори и думичка от Филипич. Той беше пред пенсия, а тъй като не работеше в милицията от ранни младини — беше дошъл навремето от народното стопанство по комсомолско направление, на своите петдесет и две имаше само двайсет и четири години стаж и мечтаеше да изкара последната без приключения. По физиономията му Доценко веднага позна, че Филипов много повече обича да пие, отколкото да не пие. Нещо повече — преди тринайсет години, по времето на министър Федорчук, го бяха уволнили от органите, както и много други, които се оказа, че имат собствени автомобили, апартаменти и вили. Имаше такъв момент в историята на доблестните органи на вътрешните работи. После, когато Федорчук падна, несправедливо уволнените бяха върнати на работа, тогава върнаха и Филипов, а времето на принудителното прекъсване му беше зачетено за стаж. Но тази ситуация остави в душата му незаличима следа и дълбоката убеденост, че когато издава закони, държавата не се обременява с индивидуален подход към всеки конкретен случай и не би се занимавала с дреболии, няма смисъл да се надяваш. Ето защо, когато излезе забрана служителите в органите на вътрешните работи да сътрудничат на бизнес структури, Филипов я възприе буквално. Буквално, в смисъл че дори не може да пие водка с представители на тези структури под заплахата да бъде уволнен с отрицателни мотиви, с други думи — без пенсия.

Ето защо още при първото споменаване на името на Дмитрий Вавилов Филипов отговори, без дори да помисли:

— Той отдавна не работи при нас. Не знам нищо за него.

За някакъв кратък миг на Михаил дори му дожаля за този впиянчен, страхуващ се от всичко майор. Можеше, разбира се, да организира натиск отгоре, да го обвини в незаконно сътрудничество с бизнес структури и така със сплашване да го накара да се оправдава и да говори, че не е правил нищо особено, само проверки… И така нататък. Но това щеше да бъде продължителна и сложна работа, и то много несигурна. Много по-лесно би било да купи на Филипич бутилка и да почака да му се развърже езикът. Друг на мястото на Филипов естествено би се замислил защо ли младото детективче от „Петровка“, не щеш ли, предлага да си пийнат и се усмихва заговорнически — не е току-така тая работа, трябва да си отваряш очите на четири. Друг може би, но не и Филипич, който обичаше водката до такава степен, че вече гледаше на появяването на пълната чашка пред него напълно нормално, без критика. Важното е, че ти я наливат, ама защо, с каква цел, с какви лоши намерения — няма значение.

Доценко беше пределно внимателен, когато покани Филипов „да ударят по една малка“ за запознанството в най-близкия бар, и повече не продума за Вавилов. Той беше достатъчно опитен, за да подреди разговора правилно, и след час и половина научи, че изпълнявайки нечия молба, през декември Филипов е ходил в градския архив, който се намираше на края на географията, чак в противоположния край на града, и ако не е бил приятелят, на когото е трябвало да помогне, той за нищо на света не би се помъкнал натам.

В архива капитан Доценко доста бързо научи, че майор Филипов е преглеждал наказателно дело за хулиганство, благополучно прекратено от следователя поради неголямата обществена опасност на деянието. Михаил внимателно прочете делото, взе си бележки и се върна на „Петровка“.

— Анастасия Павловна, предполагам, че Вавилов е помолил бившия си колега Филипов да прегледа в архива едно дело за хулиганство. Но не разбирам какво може да го е заинтересувало в това дело. Може би Филипов е преглеждал материалите, за да услужи на друг човек?

— Говорете поред — помоли Настя. — От коя година е делото?

— От деветдесет и пета.

— И кой е хулиганствал?

— Трима мъже вдигнали скандал на обществено място, сиреч в ресторант, строшили няколко чаши, сменили си взаимно физиономиите, сервитьорите също леко пострадали. Извикали милиция, хулиганите били задържани, дълго и мъчително се извинявали пред ръководството на ресторанта, незабавно възстановили стойността на счупеното, признали вината си, платили медицинската помощ на сервитьорите. С една дума — разкаяние в действие. Особено се проявил един от тях, веднага започнал да вади пари и да се извинява. Другите двама били по-сдържани. След три дни следователят прекратил делото. И добре е сторил. Ето имената и паспортните данни на тези хулигани. — Доценко сложи пред Настя листа с бележките си. — А ето и координатите на следователя, който е оформил делото.

— Благодаря — кимна тя. — Трябва да изпратим запитвания и за тримата, да видим какво представляват днес и с какво се занимават. Искам да разбера с какво може да са заинтересували покойния Вавилов през периода на неговото така наречено мисловно вглъбяване. Естествено — ако той се е замислил толкова дълбоко именно заради тях.

— И ако Филипов е взел делото от архива за Вавилов, а не по молба на друг човек — добави Доценко.

Да, прекалено много ако имаше тук. Прекалено много… Но нали трябваше да започнат с нещо. Щом Едуард Денисов си бе заложил главата, че между убийствата на Вавилов и Нурбагандов има връзка, тази връзка трябваше да се намери. В противен случай всичките седем трупа, официално приписвани на неизвестен маниак, щяха да си останат мъртво бреме и истинският убиец никога нямаше да бъде открит.

Настя вече бе отворила уста да зададе на Михаил поредния въпрос, когато вратата се отвори рязко и широко. На прага застана самият Мелник. Лицето му беше отчуждено и хладно, а святкането на светлите му очи не предвещаваше нищо добро.

— И двамата са тук — кой знае защо, удовлетворено констатира той. — Прекрасно! Очевидно работата по издирване и залавянето на серийния убиец е приключена и вие можете с чиста съвест да си седите в кабинета и да си пийвате кафенце. Поздравявам ви. Докладвайте!

Кръвта нахлу в лицето на Настя, тя ужасена почувства как пламтят бузите й и как започват да треперят ръцете й. За чест на Доценко трябва да се каже, че той се владееше много по-добре. А може би беше просто по-млад и по-здрав и вегетативните му реакции не бяха толкова драстични.

— Владимир Борисович — започна тя, като се стараеше гласът й да не издава емоциите, — освен със серийния убиец, ние се занимаваме и с много други престъпления, които изискват да поседим и да помислим, преди да хукнем кой знае накъде, без да виждаме пътя пред себе си.

— Уважаема Анастасия Павловна — студено произнесе Мелник, — вие имате лошия навик да ме бъркате със себе си. Не е нужно да ми обяснявате с какви дела се занимава моят отдел. Камо ли да ми разяснявате основите на детективската работа. Зададох ви съвсем конкретен въпрос: как върви разработката на Лазарева? И искам да получа също толкова конкретен отговор. Е?

— Лазарева е под контрол, Доценко работи с нея — отговори Настя, усещайки се като човек, който е скочил от вертолет, без да знае има ли парашут или не. — Но днес аз съм още по-сигурна, че тя няма никакво отношение към седемте убийства и ви моля да отмените нареждането си за ежедневно наблюдение.

Очите на Мелник се присвиха и сякаш станаха още по-светли.

— Вероятно вашата увереност се основава на факта, че изобщо не знаете къде е Лазарева и с какво се занимава.

„Ясно — помисли си Настя, — нямам парашут. Жалко. Ще трябва да летя надолу самостоятелно и най-вероятно ще си счупя главата при падането.“

— Вие, Анастасия Павловна — продължи Мелник, — си направихте труда да ме заблудите, с други думи — да излъжете мен вашия началник. Нещо повече — вие въвличате в тази грозна постъпка и един младши по чин и длъжност свой колега, който трябва да се учи и да взема пример от вас. Вашата Лазарева е изчезнала и това означава, че съм бил прав. Тя има връзка с убийствата, виновна е и е усетила опасността. А вие, вместо да биете тревога и да я обявите за издирване, си седите спокойно и — ще ми простите грубостта — си чешете езиците. Може да се завиди на оптимизма ви. Ако до петнайсет минути Лазарева не бъде обявена за издирване, можете да сложите на бюрото ми рапорта си за напускане. Това се отнася и за вас, Доценко.

С тези думи той се обърна и излезе от кабинета, като силно тръшна вратата.

— Ама че работа! — тихо проточи Михаил. — Откъде е научил? Вие ли му казахте?

— Не, не съм му казвала. А вие, Миша?

— И аз не съм. Но кой тогава ни е предал?

— Нямам представа. Най-вероятно никой не го е направил нарочно. Просто нашият Господар усеща вътрешната съпротива на слугите, страхува се, че правим нещо зад гърба му, и се опитва да ни проверява. Сигурно е възложил конфиденциално на някого от нашите да издири Лазарева, без да обяснява коя е тя и кой я разработва, а човекът добросъвестно е отишъл в дома й, поговорил е с родителите и е научил, че тя не нощува вкъщи и не ходи на работа. Сега се радва, че е хванал двама ни в лъжа и ще ни запушва устата с нея до второ пришествие. Сред някои началници този похват е много популярен: пипваш подчинения си за нещо нередно и после дълго и здраво го държиш изкъсо, като му го напомняш.

— Загазихме! — отчаяно поклати глава Доценко. — Ама аз съм виновен: хленчих, хленчих, исках по-скоро да се отърва от Анна.

— И аз съм виновна — въздъхна Настя, — нали ви казах, че можем да не я закачаме повече. Е, сбъркахме, изложихме се, но все пак положението не е толкова смъртоносно, колкото се опитва да го представи Мелник. Лазарева не е избягала, поне не е напускала Москва — Коротков я е видял с очите си в редакцията. Друг е въпросът, че ние с вас не знаем защо е ходила там и е търсила Баглюк, но Баглюк е съвсем друга история, която няма никакво отношение към седемте трупа. Е, хайде, Миша, стига сме си посипвали главите с пепел, трябва да се обадим на следователя да издаде постановление за обявяване на Лазарева за издирване. Да не си търсим повече белята.

— Ами ако го няма на работното му място?

— Кого? Следователя ли?

— Ами да. Нали Мелник каза, че след петнайсет минути ще провери, иначе ще уволни и двама ни.

— Ох, Миша, защо обръщате внимание на разни глупости! Казал бил… Той може да провери след петнайсет минути дали на следователя е съобщено, но не може да го изкомандва кога да се издаде постановлението. И изобщо няма намерение никого да уволнява, да не е идиот — и без това няма достатъчно хора. Сега ще звънна на Костя Олшански, ще се разкая за всичките си грехове и да се надяваме, че той ще ни разбере.

— Ами ако го няма в службата? — настойчиво повтори Доценко.

— Е, ако го няма, здраве да е, престанете да се притеснявате, моля ви.

Настя тръсна тези думи доста ядосано и веднага мислено се скастри. Какво право има да разговаря така с Михаил? Тя си е добре, вече почти е решила за себе си, че няма да работи за Мелник, особено след днешния случай, така че един скандал повече или по-малко няма голямо значение. Няма за нея. А за Доценко? Та нали той има още много да работи с Господаря, естествено е да се пази от такива неприятности. Има едно златно правило: мъмрили ли са те, поправи грешката си, поправиш ли я бързо, връщаш си добрата репутация. На нея не й пука за репутацията й в очите на Мелник, но при Миша е съвсем друго. И тя няма никакво право да му се сърди.

Но Доценко се оказа лош пророк: никой не вдигна телефона в кабинета на Олшански, а на другия телефон секретарката каза, че Константин Михайлович е отишъл да присъства на обиск. Тъй като секретарката беше страстна почитателка на криминалната литература и особено обичаше книгите, написани от Татяна — съпругата на Стасов, Настя на няколко пъти й се бе подмазвала, като й бе носила нови повести с автографи, с което си бе спечелила пълното и дълбоко доведе на една от най-дългогодишните служителки от следствения отдел при градската прокуратура. Така че без усилия получи адреса, на който в момента Олшански присъстваше на обиск.

— Да вървим, Мишенка — каза тя и си облече якето, — ще се опитаме да хванем Костя, преди Господаря да го направи. Вече минава пет, Олшански може да не се върне в прокуратурата след обиска.

— Ами вечерният отчет? — жално попита Доценко. — Ще трябва да поискаме разрешение от Мелник, инак ще крещи още повече.

— Миша, не ставайте дете. Гордеев ни е поразглезил, дума да няма. Никога не ни се е налагало да мислим как да измамим началника си и как да се измъкваме. Няма как, ще трябва да усвоим тази наука. — Тя вдигна слушалката на вътрешния телефон и набра номера на Жерехов, заместник-началника на отдела. — Павел Василиевич, ние с Доценко отиваме да изпълняваме нареждане на Мелник. Ако ни търси, напомнете му това, ако обичате, защото той може и да забрави и да започне да се кара защо не сме го посетили за отчета.

Намерението да смени работата и началника си укрепваше у нея с всяка изминала минута. Не че Анастасия Каменская беше абсолютно честна и правдива във всичко, разбира се, че не, инак не би могла да работи в криминалната милиция. Но наистина през последните десет години не й се бе случвало да мисли как да измами началника си. Просто нямаше такава необходимост, нещо повече — това би било глупаво и опасно, защото Житената питка — Гордеев можеше да й даде много умен съвет и да й помогне. Той имаше доверие на подчинените си, на техния опит и интуиция и не тропаше с крака, когато указанията му се изпълняваха неточно или не се изпълняваха — стига за това да имаше солидни причини. А в работата с Мелник трябваше постоянно да мисли не толкова за разкриването на престъпленията, колкото как да не си навлече неприятности. Колко противно и унизително беше всичко това!

* * *

Доста бързо стигнаха до мястото, посочено от добросърдечната секретарка. Пред входа на блока бяха спрели две коли: милиционерската — бяла с тъмносиня ивица, и светлосиньото жигули на Олшански.

— Успяхме! — с облекчение каза Настя. — Сега можем спокойно да изчакаме Костя да излезе. Хем ще подишаме чист въздух.

Тя извади цигарите и зиморничаво сгърчи рамене. Не беше много студено, под краката продължаваше да жвака разтопен сняг, но налитащият влажен вятър току запращаше в лицата им отвратителна смес от суграшица и дъжд. Да се разхождаш в такова време не е много приятно. Настя надникна във входа, надявайки се да намери там временно убежище, но веднага излезе. Блокът беше стар, с мръсно стълбище и олющени стени. По-добре да постоят на улицата.

Тя съвсем се бе вкочанила, когато Олшански най-сетне излезе, придружен от трима души.

— Настася? Какво правиш тук? Привет, капитане! — кимна той на Михаил. — Какво се е случило?

— Трябва да поговорим с вас, Константин Михайлович.

— Почакайте една минутка, сега ще се освободя. — Олшански се отдалечи, размени набързо няколко думи с другите присъствали на обиска, после отключи колата си. — Качвайте се, ще си поговорим на топло.

Настя бързо се вмъкна в колата и извади от чантата си носна кърпа, за да избърше мокрото си от дъжда и снега лице. Не бяха нужни много обяснения, Константин Михайлович веднага разбра всичко.

— Много ви тормози новият ви шеф — каза той. — Сигурно ви е тежко?

— Меко казано — призна тя.

— Ами ти, капитане — обърна се следователят към Доценко, — спомняш ли си онзи наш разговор? Мисля, че е дошъл моментът да си смениш работата.

Настя знаеше, че Олшански отдавна се опитва да примами Михаил в следствения отдел, понеже високо цени неговата способност да получава точни и правдиви показания от свидетели и потърпевши. Знаеше също, че Доценко винаги бе отклонявал тези предложения. Нима и сега ще откаже?

— Ще помисля — много сериозно отговори Михаил. — Може би сте прав, наистина трябва да се махна.

— Аз винаги съм прав — засмя се Олшански. — Защото съм следовател. Хайде, Миша, не протакай, не чакай да си скъсаш нервите с този новия. А аз ще ти бъда наставник, като млад специалист ще те взема под крилото си, така че не бой се, не е кой знае каква философия.

— Ще помисля — повтори Доценко.

На Настя й докривя. Тя щеше да напусне, вече е решено. И Миша сигурно ще напусне, за какво му е да се тормози! После ще започнат да напускат и другите. Всичко, което Гордеев грижливо и с обич бе създавал, което бе събирал зрънце по зрънце и шлифовал, в един момент ще рухне като пясъчна кула. Жалко, чак да ти се доплаче. И от Гордеев ще я е срам — не издържаха още първите трудности, разбягаха се като плъхове от потъващ кораб. Може би все пак не бива да напуска? Миша я гледа в устата, има я за необорим авторитет и ако тя напусне, несъмнено ще приеме предложението на Олшански, а ако остане, ще задържи и него. Трябва още да потърпи, да се постарае да свикне. Вярно, всички се чувстват отвратително, тежко им е с новия началник, но търпят, никой не говори за напускане. Само тя. Какво, да не би да е по-слаба от всички?

— Константин Михайлович — каза Настя с пресилено възмущение, — какво сте намислили вие, а? Да ни отнемате кадиите? Не е хубаво да надничате в чужда паница.

— Разбира се, по-добре е вашият Мелник да се възползва от пълната паница, оставена от Гордеев — парира я следователят. — Той такива каши ще ви забърка, свят ще ви се завие! Това ли чакате? Добре де, шегувам се, вие си решавайте къде да работите. Та какво ще правим с вашата Лазарева? Ще я обявяваме ли за издирване?

— Обявете я. Не можем да убедим Мелник в обратното. Той смята, че тя има нещо общо с убийствата и не мисли да променя мнението си.

— Ами може наистина да има нещо общо? — присви очи Олшански. — Нали Мелник не би упорствал без основание сигурно има някакво.

— Константин Михайлович, той има основание, ако смятаме седемте убийства за серия.

— Е, и?…

— Аз пък имам основание да смятам, че не са серия. Хайде избирайте на кого вярвате повече — на мен или на Мелник.

— Виж я ти! — разсмя се той. — Един нормален мъж, ако трябва да избира между мъж и жена, трябва да избере жената. А аз съм нормален. Само искам да разбера защо Мелник не се вслушва в твоите доводи. На мен те ми се сториха напълно убедителни. Още повече че познавам трудовете на Самойлов, знам и за онази история в Зеленоград. На мястото на твоя началник бих повярвал на теб. И щом той постъпва другояче, бих искал да разбера защо го прави, от какви съображения. Или ти пак не ми казваш всичко?

— Не, този път всичко ви казах, нищо не скрих. Обаче истината е, че Мелник не знае за Самойлов.

— Но защо? Та това е най-важното в твоите съображения.

— Е, и… — Настя сви рамене. — Аз и на вас разказах само от уважение. А той щеше да ме съсипе от подигравки. Нали знаете какво е отношението към науката при нас? А и Мелник няма никакви съображения, а само тъпо упорство и неумение да отстъпва от позицията си дори когато е очевидно, че трябва да го направи. Толкова активно ни подкрепяше, когато търсехме сериен убиец, моделирахме портрета му, стигнахме до идеята за висока жена спортистка, после излязохме на Лазарева… та сега просто няма сили да признае пред себе си, че всичко е било напразно. Тогава толкова ни хвалеше, на всяка оперативка ни даваше за пример. И какво излиза сега — че е глупак, че е подкрепял и хвалил неправилна версия и тъпи подчинени? Той няма да допусне такова нещо никога в живота си. Такива като Мелник предпочитат серийния убиец да остане незаловен, отколкото да се окаже, че началният се е заблуждавал. Ето и вие току-що казахте, че винаги сте прав, защото сте следовател. А Мелник е винаги прав, защото е началник. Схващате ли разликата?

— Ох, колко го мразиш! — поклати глава Олшански. — Винаги съм те смятал за сдържана, дори равнодушна, но сега омразата направо извира от теб. Колко те е ядосал само! Поде чуваш ли се как говориш?

— Не, защо?

— Ами че ти почти крещиш.

— Така ли? — смути се Настя. — Извинявайте. Развълнувах се.

— А не бива. Един лош началник не е повод за вълнение, това си е нещо обичайно, всички живеят така. Къде да ви оставя?

— До най-близката станция на метрото, ако може.

— Може и не само до най-близката. На какво ще се качваш? Вкъщи ли се прибираш?

— Вкъщи — уморено кимна тя и веднага се сепна: — О, не, извинявайте, у родителите ми! Съвсем забравих, че им обещах да отида. По линия „Серпуховская“.

— Ясно. Ами ти накъде си, капитане?

— И аз мога да пътувам по „Серпуховская“.

Настя и Доценко слязоха от колата при станция „Нагорная“. В метрото тя купи огромен красив букет рози, за да честити на майка си и втория си баща годишнината от сватбата. Във вагона почти нямаше хора — влакът идваше откъм жилищните райони на града и след края на работния ден хората пътуваха предимно в обратната посока.

— Анастасия Павловна, ще ме осъждате ли, ако отида при Олшански? — попита Доценко.

Ето въпроса, от който тя най-много се страхуваше. Какво Да отговори? Да го разубеждава, а после самата тя да напусне? Или да го подкрепи? Как е правилно да постъпи?

— Миша, не бива да се съобразявате с моето мнение. Постъпете, както смятате, че е правилно. Само не вземайте прибързани решения — това е най-важното.

Лицемерка! „Не вземайте прибързани решения!“ Ами тя самата не постъпи ли точно така? Човек би помислил, че се е измъчвала месеци наред, разкъсвала се е вътрешно, претегляла е всички за и против. Не, и тя взе решението си внезапно, под моментното влияние на емоциите си. И сега това решение укрепва у нея с всеки изминал час. Само дето едновременно с него се засилва и чувството на срам. Срам, задето е страхлива и слаба. Срам пред полковник Гордеев.

На станция „Боровицкая“ Михаил се сбогува и слезе, трябваше да се прехвърли на друг влак, а Настя продължи, потънала в своите безрадостни мисли. Може би след разговора с втория й баща ще й олекне? Поне смутът в душата й ще се разсее.

* * *

У родителите й беше пълно с гости и това беше неприятна изненада за Настя. Сега най-малко й се искаше да бъде сред хора, да се усмихва, да разговаря с почти непознати. Ако майка й я беше предупредила още снощи, Настя щеше да намери един милион причини, коя от коя по-уважителни, поради които точно днес по никакъв начин не би могла да дойде. Но майка й коварно премълча и й говори само за необходимостта да се храни правилно.

Настя мъжествено „отбиваше синовния си дълг“, като току поглеждаше часовника. Удобно ли е вече да изчезне или трябва още да се повърти сред гостите, за да не обиди майка си и Леонид Петрович? Винаги я беше смайвала способността на родителите й да завързват познанства и приятелства с хора, които нямат никаква връзка с професионалните им среди. Ако Настя поканеше гости, всички те щяха да бъдат или нейни колеги от „Петровка“, или колеги на Льошка от института. А сега около нея имаше хора с най-различни професии, с които майка й и вторият й баща се бяха запознавали на приеми, банкети, по курорти, имаше дори две съученички на майка й.

Тя си проправи път до втория си баща и го подръпна за ръкава.

— Тате, да идем в кухнята, трябва да се посъветвам с теб.

Леонид Петрович веднага се извини пред някакъв смешен дебел чичка, с когото току-що нещо оживено бе обсъждал, и стана от масата. Но кухнята се оказа заета — там седяха две дами и като чуруликаха весело, украсяваха кюфтенца на клечка с панделчици от тънки ивички цветна хартия. Настя стъписано погледна втория си баща, но той веднага посочи с глава по посока на външната врата. Като се постараха бравата да не щракне, те тихичко се измъкнаха на стълбищната площадка.

— Е, Настя, детето ми, казвай какво те измъчва.

— Не мога да работя с Мелник — веднага тръсна тя.

— Не можеш или не искаш?

— Не искам, защото не мога. Татко, започнах да се замислям дали да напусна отдела. Ти какво ще кажеш?

— Е, дете, ти си вече омъжена дама и едва ли се нуждаеш от моите съвети. Кажи си честно, трябва ли ти помощ? Мога да поговоря с някои хора в министерството…

— Не, татко — тя упорито завъртя глава, — трябва ми именно съвет.

— За какво?

— Да напусна ли или да не напускам. Не искам да работя с Мелник. Но същевременно ми е някак неудобно… срам ме е.

— Това го разбирам — кимна вторият й баща. — Не е нужно да ми обясняваш.

Господи, колко е хубаво, че баща й всичко разбира! Самият той цял живот е работил в практиката, прекрасно знае какво представлява „отделът на Гордеев“, как се е създавал и какво е правила в този отдел Настя, така че разбира всичко без излишни приказки.

— Дете, на теб ти е добре известно, че робският труд е най-непродуктивният. Човек, който работи насила, няма да върши работата си добре, дори много да се старае. Трябва или да промениш отношението си към ситуацията, или наистина да напуснеш. И без това ако останеш при Мелник и всеки ден се бориш с неприязънта си към него, няма да свършиш много работа. Повярвай на опита ми, аз неведнъж съм минавал през това.

— И всеки път ли си сменял работата си? — недоверчиво попита Настя.

— Не, защо? Променях отношението си към ситуацията или полагах усилия отношенията ми с хората да станат такива, каквито искам аз.

— Аз няма да мога — въздъхна тя. — Не ми е такъв характерът.

— Знам. Затова смятам, че спокойно можеш да напуснеш. Ако беше работила в практиката година или година и половина, щях да приема напускането ти като страхливо бягство от трудностите. Но ти си в милицията повече от десет години, работи честно, добросъвестно, не бягаше от трудностите, знам всичко за теб, Гордеев редовно ме информираше как се труди детето ми. Така че имаш пълното морално право да напуснеш, без да се опасяваш, че ще те гледат накриво, и без да укоряваш себе си.

— Така ли мислиш?

— Сигурен съм. Трябва само да помислиш къде да отидеш.

— Е, има ли значение — Настя махна с ръка, — стига ми да съм по-далече от Мелник.

— Тук обаче не си права — възрази Леонид Петрович. — Има дори много голямо значение. Сега длъжността ти е неизгодна.

— Как така неизгодна? — не разбра тя.

— Ти си старши оперативен работник. Да се преместиш от „Петровка“ в някой район на същата длъжност означава понижение. За да не загубиш нищо, трябва да отидеш само на по-висока длъжност — началник на районно, отдел и така нататък. А ти си жена. Разбра ли ме сега?

— Разбрах. Никой няма да ме назначи на такава длъжност.

— Именно. Значи веднага отхвърляме териториалните органи, ако не смяташ да сменяш профила на работата си. Единствената възможност да работиш в района без понижение в длъжността е да се занимаваш с превенция на престъпността сред непълнолетните. В тази работа назначават жени на всякакви длъжности. Ще отидеш ли?

— За нищо на света! При нея човек трябва да обича децата, умее да ги разбира и да им прощава, да бъде педагог. А какъв педагог мога да бъда аз?

— Вярно, никакъв. Ами ако останеш на „Петровка“ — например в администрацията или в информационния център?

— Не татко, няма да мога. Всеки ден да виждам старите колеги и да крия очите си… Не.

— Добре, отхвърляме и „Петровка“. Не е лесно да ти угоди човек, дете.

— Недей така, татко…

— Добре, добре. А какво ще кажеш за аспирантура? Не си ли мислила за това? През лятото ще навършиш трийсет и седем, вярно, за аспирантура приемат само до трийсет и шест, конкурсите са през есента, но в редица случаи правят изключения, нали става дума само за три месеца. Как ти се струва тази идея?

— Какво говориш, татко, какъв учен мога да бъда аз?

— Тук грешиш, от теб може да излезе наистина добър учен. Имаш прекрасен ум, аналитични способности, огромно търпение и упоритост. Ще напишеш дисертация, ще я защитиш, после ще преподаваш.

— Всичко това е прекрасно, но…

— Какво но? Какво друго но измисли сега?

— Няма да издържа до есента. Искам да напусна сега. Веднага.

— Да-а — проточи вторият й баща, — хубаво те е изтормозил Мелник. А на мен ми се видя съвсем нормален мъж. Какво не поделихте с него?

— Не можахме да се разберем за границата. За границата между неговото самолюбие и началническо самомнение и моя стил на работа. Аз винаги се съмнявам, Житената питка ме е научил така — дори някоя версия страшно да ми харесва, аз никога не се вкопчвам в нея, когато виждам, че е слаба или неправилна. Разбираш ли, татко, аз възприемам работата си като творчество и ми е жал, и ми е обидно да се отказвам от нещо, до което съм стигнала с такива усилия, но въпреки това се отказвам с лекота — дори да съм похабила маса време и сили за проверяването на тази версия. Защото важното в крайна сметка е разкриването на престъплението и залавянето на престъпника, а не моето творчество и моите амбиции. Не се срамувам да призная, че съм сгрешила. А Мелник е началник, който винаги е прав по презумпция.

— Тежък случай. Тогава си права, трябва да напуснеш. Ще помисля как да ти помогна, ще поговоря с мои познати.

— Татко, не ми помагай, моля ти се. За мен беше важно да чуя мнението ти. Останалото ще си уредя някак сама.

— Е, чу мнението ми. Щом не можеш да работиш с Мелник, напускай, не се насилвай, не се пречупвай. Имаш ли други въпроси?

— Нямам — усмихна се Настя.

— Да влизаме тогава. Ти все поглеждаш часовника. Бързаш ли?

— Малко. Тепърва час и половина ще пътувам до вкъщи.

— Добре тогава, тръгвай. Само не забравяй храната, майка ти е наготвила за цяла седмица.

Когато се върнаха в апартамента, кухнята вече беше свободна. Леонид Петрович извади голяма чанта и започна да помага на Настя да прибира в нея пакетите, бурканите и тенджерките, които Надежда Ростиславовна грижливо бе приготвила.

— Ами това какво е? — попита Настя, когато взе в ръце някакъв непрозрачен тежък пакет.

— Риба. Сурова е, но вече е почистена и нарязана, трябва само да се оваля в брашно и да се изпържи. Ще се справиш ли?

Настя погледна пакета със съмнение:

— Не съм сигурна, но ще опитам. Всъщност нямам олио, свършило се е. Дали да взема тази риба? Я по-добре да ви я оставя.

— Дума да не става! Я почакай, май имаме много зехтин, сега ще повикам майка ти, тя ще ти налее.

След минута в кухнята влетя Надежда Ростиславовна и веднага се нахвърли върху дъщеря си:

— Ти защо не искаш да вземеш рибата? Какъв е тоя твой отвратителен навик да се тъпчеш със сандвичи! Трябва непременно да ядеш топла храна.

— Мамо, не ме бива в приготвянето на риба, а и олио няма изобщо не се знае кога ще успея да вляза в магазин. Жалко е да се похаби хубавата риба.

— Не е кой знае каква философия. Слагаш рибата в тигана и я пържиш. А аз сега ще ти налея зехтин в едно шише.

Надежда Ростиславовна извади от шкафчето голяма тенекиена кутия със зехтин, празно шише от коняк и фуния.

— Ето, готово! — доволно констатира майка й, като внимателно намести шишето в чантата между пакетите и бурканите. — Тръгваш ли си вече?

— Да, ще бягам. Докато стигна, ще стане много късно. Имаш ли нещо против да се измъкна без шум, без да се сбогувам с гостите ви?

— Добре, върви — усмихна се майка й. — Изглеждаш уморена, почини си хубаво.

Чантата беше тежка и Настя едва я замъкна до вкъщи. „Сега прибирам храната в хладилника и — в леглото! — помисли си тя, докато събличаше якето и потриваше болния си кръст. — Снощи изобщо не мигнах, сега очите ми се затварят, дано успея да стигна до възглавницата.“

Тя подреди тенджерките и бурканите в хладилника, извади от чантата шишето със зехтина. Ръцете й мигом отслабнаха, коленете й се разтрепериха. Обикновено шише от коняк. И етикетът му обикновен. Само дето светлите части на рисунката бяха защриховани с молив.

Настя постави шишето на масата внимателно, сякаш то можеше да се разпадне от най-малкото докосване, после три пъти вдиша дълбоко, за да успокои сърцебиенето си, и вдигна телефонната слушалка:

— Майче, прибрах се благополучно, не се тревожете за мен.

— Браво на теб, че се обади! Не забравяй да прибереш храната в хладилника, защото те познавам — ще захвърлиш чантата в антрето, без дори да я отвориш, и всичко ще се развали.

— Вече прибрах всичко. Слушай, у вас идват странни гости — каза тя с възможно най-невинния си тон. — Рисуват си по етикетите на бутилките. Кой има такава страст към художественото творчество?

— Божичко, какъв въпрос, Настюша! — учудено възкликна майка й. — Ами татко ти има този навик. Как може да не си забелязала?

— Татко? — Настя стисна свободната си ръка в юмрук, ноктите й се впиха в дланта толкова силно, че в очите й блеснаха сълзи. Но това й позволи да се сдържи. — Никога не съм виждала татко да рисува по етикетите на бутилките.

— Така е, защото не пиете заедно — засмя се Надежда Ростиславовна. — Когато е на голяма трапеза, татко ти се държи прилично. Седне ли обаче насаме с някого за по чашка и сериозен разговор, винаги взема молив и драска по етикетите. Казва, че това му помагало да се съсредоточи. А, Настюша, забравих да ти кажа, в буркана от домати има руска салата, не съм я донаправила, за да не се разваля. Преди да я ядеш, й сложи майонезата и не забравяй да я посолиш.

— Няма да забравя, мамо, благодаря — машинално отговори Настя.

Значи баща й. „Господи, само не това! — отчаяно си помисли тя и останала без сили, се отпусна на стола. — Не искам! Не искам! Защо ми пращаш това изпитание, Господи? С какво те разгневих? Татко… Той ме отгледа, до голяма степен ме направи това, което съм. Научи ме на много неща. Даде ми толкова много. Дори и аз винаги рисувам и защриховам ромбчета и квадратчета, когато мисля, защото съм му дъщеря, макар и не родна. Ето защо ми беше толкова неприятно, когато размишлявах за етикета на бутилката, намерена в колата на Баглюк. Да, сега вече си спомням, че съм виждала в кухнята на родителите ми празни бутилки със защриховани етикети, но подсъзнателно съм се страхувала да разбера това. Неслучайно днес не ми се ходеше у родителите ми — сякаш съм усещала колко лошо ще свърши това. И защо ли споменах за това идиотско олио? По-добре да не знаех нищо. Татко…“

Но Настя си кривеше душата. Тя беше твърдо убедена: винаги е по-добре да знаеш истината, дори най-неприятната. Какво ти неприятна — направо убийствена. И какво ще прави сега с тази истина?

Глава 14.

Известието, че няма начин да се свърже с журналиста Валентин Баглюк, автор на статията „Трупове на бунището“, огорчи Паригин. Значи щеше да се наложи да изостави този вариант за намиране на пари. Евгений Илич имаше и резервен вариант, но никак не му се искаше да прибягва до него. Опасно беше. Нещо повече — ако все пак разиграеше тази карта, щеше да се наложи да се прости завинаги с бъдещи поръчки. Тогава щеше да сложи голям и дебел кръст на кариерата си на наемен убиец, ако изобщо успееше да се измъкне жив. Но нямаше как, Лолита вече беше в паника и се налагаше спешно да намери пари и да върне дълговете, направени от братовчед му.

Той дълго и подробно инструктира Анна как и какво трябва да прави. Момичето далеч не беше глупаво и Паригин не можа да я лъже дълго, макар че много се стараеше и избираше изрази, които биха могли да завоалират неприятната истина.

— Случайно научих, че един човек е искал да поръча убийство — каза той на годеницата си. — Отначало не обърнах внимание, но после прочетох във вестника, че човекът, когото са искали да убият, е загинал, и разбрах, че поръчката е била изпълнена. Тъй като знам кой е поръчал това убийство, искам той да си плати за мълчанието ми. Мисля, че е справедливо. Ти какво мислиш?

— Справедливо е — съгласи се Анна.

Тя се съгласяваше с всичко, което й говореше Евгений, гледаше го с влюбени очи и попиваше всяка негова дума. За нея той беше божество, истински мъж, смел, решителен, умен и същевременно грижовен и ласкав. За него беше готова да направи всичко. За него и за себе си, разбира се, защото осъзнаваше, че колкото по-бързо той намери парите, толкова по-бързо тя ще стане негова съпруга. А от всичко на света много й се искаше да стане съпруга.

— Трябва да му кажеш едно име: Нурбагандов. Запомни ли го?

— Да. Нурбандов.

— Не Нурбандов, а Нурбагандов. Нур-ба-ган-дов — търпеливо произнесе на срички Паригин. — Ще му кажеш, че знаеш за поръчката Нурбагандов да бъде убит. Нещо повече — знаеш на кого е била възложена поръчката. И искаш да получиш хонорар, за да останеш осведомена единствено ти.

— И колко струва моята осведоменост?

— Четирийсет хиляди долара. Толкова, колкото Лолита трябва да върне на кредиторите.

— А не искаш ли да оставиш нещо и за себе си? Толкова се трепеш — за нищо ли? — учуди се Анна.

— На мен пари не ми трябват! — рязко отвърна Паригин. — Не и ТАКИВА пари. С тебе ще живеем от други доходи, честни. А в тази мръсотия се набърквам само заради Лола и племенника ми.

— Значи не би го направил заради мен?

— Анечка, ако на теб ти трябваха пари, щях да ги намеря. И нека повече не се връщаме на този въпрос, съгласна ли си?

— Добре — покорно кимна тя. — Трябва да кажа, че знам на кого този човек е възложил убийството. Но ако това е истина, защо ще искам пари от него, а не от убиеца? Той може да ми зададе този въпрос.

— И ще го зададе — потвърди Паригин. — Непременно ще го зададе. Тогава ти ще му кажеш, че си поискала пари и от убиеца. И си получила. Сега е неговият ред.

— Как така? Ами ако реши да провери и поиска да му кажа името на убиеца, защото инак няма да ми повярва?

— Ще му го кажеш. Вярно, не знам името му, никой не знае истинските имена на професионалните наемни убийци, но пък знам псевдонима, под който го познават възложителите на такива поръчки. Зотов.

— Зотов значи? — каза Анна. — Колко просто наистина! Направо да не повярваш.

— Какво да не повярваш?

— Че наемен убиец може да има толкова обикновен псевдоним. Мислех си, че прякорите им са някакви страховити, например Бесния или Звяра, или Гърбавия. А пък този бил Зотов. Просто Зотов.

— При тази професия колкото по-просто, толкова по-добре. Ако му кажеш, че Зотов вече ти е платил, това ще бъде достатъчно. Човекът, на когото ще се обадиш, също не знае истинското му име.

— Ами ако онзи се обади на Зотов и го попита? И убиецът му каже, че никой не му е искал никакви пари? Тогава какво?

— Не се тревожи, това няма да се случи.

— Откъде знаеш?

— Знам.

Анна помълча известно време, после отиде в кухнята. Паригин чу шум на вода и изщракване на запалка. Тя слагаше чайника на котлона.

— Ще пием ли чай? — високо извика той.

Ана не отговори. Паригин я последва в кухнята и видя, че тя стои до прозореца с гръб към вратата и гледа голите клони на дърветата.

— Какво ти е, Анечка? — нежно я попита той. — Нещо се натъжи май?

— Замислих се — отговори тя, без да се обръща.

— За какво? Или за кого?

— За теб.

— И какво мислиш за мен?

— Мисля, че Зотов всъщност си ти.

Тя остана с гръб към него и Паригин не виждаше израза на лицето й. Мигом изстина, но още в следващата секунда взе решението. Ами нека знае. Къде ще върви без него? През тези няколко дни се бе научил да разбира Анна и беше сигурен, че тази новина няма да я отблъсне. И то не защото тя е цинична и безнравствена, а защото се е вкопчила в него и иска да се омъжи. Такава жена би се омъжила за когото и да било, само и само да не падне по-долу от другите, да изглежда устроена, успяла, семейна и обичана. А ако се е излъгал в нея, какво пък… Никой не знае къде се е запиляла, с кого и къде живее. Един прекрасен ден е излязла от къщи за работа и повече не се е върнала, обадила се е и е казала, че всичко наред, така че никой не я търси. Никой от познатите на Паригин не я е виждал. Вярно, жалко за момичето, но тя е чудо, човек за него, а Лолита и момчето той е длъжен да защити в памет на братовчед си.

Бавно отиде при Анна, хвана я за лакътя, настани я на табуретката, застана прав до нея. Внимателно я погали по косата, после се наведе и лекичко я целуна по устните.

— Твърде свестен човек си, за да те лъжа. Да, права си Зотов съм аз. Това уплаши ли те?

— Не, не много. А и очаквах нещо подобно. Ако използвам твоите думи, ти си твърде свестен, за да се окажеш обикновен инженер. Така и се оказа. Ти ли уби този Нурбагандов?

— Не, Анечка, не го убих аз, там е цялата работа. Добре, сега ще ти разкажа всичко, както си е, а ти сама си прави изводите. Наистина съм обикновен инженер в автозавод, имам огромен трудов стаж и прекрасна репутация. Именно затова към мен се обърна човекът, на когото трябва да се обадиш сега. За изпълняване на поръчкови убийства далеч невинаги се използват професионалисти. Ти не знаеше ли това? Често е много по-удобно и по-евтино да се наеме такъв човек с неопетнена репутация, който по никакъв начин не може да бъде заподозрян. Разбираш ли?

Анна мълчаливо кимна, без да вдигне очи. Паригин се притесни. Да не би пак да изпада в депресия? Впрочем нищо чудно — да научиш такова нещо за човека, за когото си решила да се омъжиш… Трябваше спешно да предприеме нещо, да я извади от вцепенението, та за какво през цялото това време се бе старал, бе давал всичко от себе си, за да бъде тя доволна и весела! Беше я вкарвал в кревата по три пъти на ден, беше й правил подаръци, беше я засипвал с комплименти. Тя дори сякаш започна да разцъфва, направо се разхубави и — ето ти сега ново двайсет!

— Трябваха ми пари за Лола, затова се съгласих. Анечка, аз знам откъде е тръгнала цялата работа. Вероятно кредиторите на братовчед ми прекрасно са знаели, че освен мен, няма кой друг да помогне на Лолита, и са разбирали, че заради тези пари съм готов на всичко. Така че именно те са подсказали на възложителя, че може евтино и без риск да използва мен. С една дума — съгласих се. Казаха ми името на човека и започнах да се подготвям. А след два дни ми съобщиха, че не се нуждаят от моите услуги. Отказаха се с една дума. Помислих, че необходимостта да бъде ликвидиран този Нурбагандов е отпаднала. Че са се сдобрили или са се спазарили, изобщо разбрали са се по някакъв начин с него. А наскоро случайно прочетох в един вестник, че Нурбагандов все пак е бил убит. И разбрах, че те са си намерили друг изпълнител, по-евтин. А може и да са решили да не се стискат и да наемат някой по-опитен, истински професионален убиец. Това е то. Така че не съм убиец. Мислех да го направя, да, защо да крия? Но все пак не го убих. Бог ме спаси, възпря ръката ми.

Анна вдигна глава, погледна го и устните й леко трепнаха в плаха усмивка. Паригин се успокои. Всичко е наред, тя повярва на лъжата му, няма да се страхува от него. И няма да хукне в милицията да го предава.

— А планът ми се състои в следното. Човекът, на когото ще се обадиш, прекрасно знае, че никого не съм убивал, затова много ще се изненада, като му кажеш, че си ми поискала пари и аз съм ти ги дал. Но защо съм платил, щом за нищо не съм виновен?

— Така де, защо си ми платил, след като никого не си убил?

Гласът й хареса на Паригин, беше жив и звучен, далеч не като онзи, с който бе разговаряла с него първата вечер. Значи отново се бе овладяла, той навреме бе уловил опасния момент и не я бе оставил да потъне в апатията и тъгата си.

— Платил съм, за да не казваш това, което знаеш. Ако милицията научи, че съм се съгласил да изпълня поръчката, не ме чака нищо добро, можеш да ми повярваш. Това се нарича подготовка за предумишлено убийство и за нея могат да ме осъдят. Вярно, присъдата ще е малка в сравнение с присъда за реално извършено убийство, но пак не ми се иска да я излежавам. Ти знаеш, Анюта, никой не иска да губи свободата си. И почти никой не смята, че малката присъда не е страшна. Много често човек, спасявайки се от малка присъда, от страх допуска огромни грешки, извършва нови престъпления, за които присъдата вече наистина ще е голяма. Така че и нашият Зотов е платил от страх. Защото ти си много опасна жена, от тебе е по-добре човек да се откупи, отколкото да. Ти обяснява, че всъщност никого не е убивал.

— Защо да съм опасна? Откъде ти хрумна?

Паригин се разсмя, отново се наведе и целуна Анна. Целувката не беше продължителна, но твърде многообещаваща.

— Още не съм го измислил. Но до момента, когато този човек влезе във връзка с мен и ме попита за теб, непременно ще измисля нещо сърцераздирателно и убедително. И ще му обясня, че е по-добре да ти плати. Започне ли да ти играе номера, ще стане по-лошо за него. И той ще разбере, че щом аз, без да имам някаква вина, съм решил да платя, значи се налага и той, дето е затънал до ушите в мръсотия, да го направи. Ще плати, ще дадем парите на Долита, а после всичко ще стане така, както ти обещах. Ще сключим граждански брак и ще заминем за две седмици в Шри Ланка, през март там е плюс двайсет и пет градуса. Ще видиш и океана.

— А там има ли делфини? — някак съвсем по детски го попита тя, вдигнала към него огромните си очи.

В един момент Паригин потрепера. Боже мой, та тя е още същинско дете, а той я въвлича в тези мръсни мъжки игри. Дори е някак смешно: такава една висока и силна жена, а с такива детски мечти за делфини. Заля го вълна от нежност.

— Има — каза той, разкопчавайки блузката й. — Там има делфини. И прекрасни тропически растения, които те омайват нощем с аромата си. И учтиви сервитьори, които разнасят студени напитки по плажа. И ние ще се любим от сутрин до вечер.

Тя отново се усмихна, този път открито и предизвикателно:

— Предлагаш да започнем още сега, така ли?

— Вече започнах. Още ли не си разбрала? — Той я дръпна за ръката. — Хайде. Да вървим, момичето ми, ще ти покажа как ще те любя на брега на океана.

Паригин отдавна не бе изпитвал такова отвращение към себе си, каквото изпита в този момент.

* * *

Настя престана да забелязва как лети времето. Струваше й се, че болката е изпълнила цялото пространство в нея и е убила всички чувства, които позволяват на човека да се ориентира и да не се изгуби в заобикалящия го свят. Не усещаше нито умора, нито глад, нито обичайния зимен студ, не можеше да си спомни кога за последен път бе пила кафе и дали бе яла днес — само дълго и тъпо се взираше в циферблата на часовника, опитвайки да осъзнае колко е часът. С нечовешко усилие на волята Настя продължаваше да работи, почти без да разбира какво прави и защо го прави, при което разчиташе само на изработените през годините навици, които не биха й позволили да извърши очевидни глупости.

Успоредно с възстановяването на събитията от последните дни от живота на Дмитрий Вавилов се трупаха и сведения за Аликади Нурбагандов. Доценко се опитваше да научи в банка „Руска тройка“ защо новият служител е работил там само четири дни и е напуснал и дали зад тази припряност не се крие нещо престъпно. Не, увериха го в банката, Нурбагандов нямал никакви престъпни прояви, за работата го препоръчал човек солиден и достоен във всяко едно отношение, но буквално два дни след като Алик започнал да изпълнява служебните си задължения в Дагестан, откъдето бил родом, се случило страшно нещастие — терористи взривили жилищния блок, в който живеели неговите близки. Алик отишъл при изпълнителния директор и написал молба за напускане, като казал, че много съжалява, че трябва да напусне такава интересна, престижна и високоплатена работа, но е длъжен да се погрижи за членовете на семейството си, така че трябва незабавно да замине за Дагестан и да им помогне да си намерят временно жилище и да си построят ново. Аргументите му се видели на всички уважителни и правдиви, в онези дни всички средства за масова информация говорели за взрива в дагестанския град на брега на Каспийско море, така че изразили съчувствието си на Алик и се сбогували с него по живо, по здраво. Въпросът кой именно го е препоръчал за работата в банката остана временно открит, тъй като препоръката била направена устно, по телефона, лично на изпълнителния директор, който в момента се намирал в Кипър във връзка с придвижването на въпроса с откриване на представителство на банка „Руска тройка“ там и в близките два месеца нямало да се върне в Москва. Естествено учтивият и обаятелен Доценко получи от банката телефона, на който можеше да се свърже с отсъстващия директор, нещо повече — дори му разрешиха да се обади за сметка на банката, но разговорът с банкера го разочарова.

— Да, спомням си нещо — живо откликна на въпроса директорът, — щом съм го взел на работа, значи някой ми е споменавал името му, не може да е било другояче. Но изобщо не си спомням кой.

— Поне приблизително си спомнете — умолително каза Доценко. — От кои среди е бил този човек, от кое ведомство.

— Не, не си спомням. Всеки ден общувам с толкова много хора, включително и непознати, че не мога да си позволя да запомням всяко име, иначе просто ще полудея — засмя се директорът.

Кой знае защо, в този момент Доценко, загледан през прозореца в калната кишава улица, по която вървяха хора с еднакви тъмни палта и якета, мислено си представи този доволен от живота изпълнителен директор: как седи в открито кафене на обляна от слънце улица, покрай която растат палми с яркозелени дебели сочни листа. Покрай него се разхождат туристи с бели шорти и ярки фланелки, минават лъскави автомобили, които може да не се мият всеки божи ден, защото пътищата в средиземноморския курорт са сухи и чисти. Михаил нямаше и най-малка представа какво е времето в Кипър в началото на февруари, но с вътрешния си поглед виждаше именно такава картинка. Не изпитваше завист към изпълнителния директор на „Руска тройка“ ни най-малко. Може би само яд, че се бе скъсала още една нишка в разследването.

Проверявайки личността на Нурбагандов, Доценко изпрати запитване до Дагестан, откъдето беше родом загиналият и където очевидно трябваше да се намира семейството му. Отговорът крайно го изненада. Всъщност не се получи никакъв отговор. Което, преведено на езика на оперативната дейност, означаваше: не даваме сведения за Нурбагандов. По принцип този факт не беше изненадващ, всеки оперативен работник беше изпадал в подобна ситуация стотици пъти, но всеки знаеше: непременно ще му се обадят и ще попитат защо и с каква цел се интересува от въпросния човек. Капитанът добросъвестно изчака няколко дни, но никой не му се обади. И това вече беше странно.

Докато той добросъвестно изчакваше да му се обади човекът, по чиято инициатива „не даваха сведения“ за Нурбагандов, пристигнаха отговорите на запитванията за веселата тройка хулигани, които счупили известен брой чаши и понабили сервитьорите в онзи ресторант. Единият от тях вече цяла година лежал в затвора за разпространение на наркотици, вторият бил член на някаква второразредна престъпна групировка и бил застрелян при поредната подялба на територии. За третия обаче пристигна отговор: при нас не е регистриран такъв човек. И същия ден телефонът на Михаил иззвъня:

— Искам да се срещна с вас във връзка с Хаджиев — произнесе приятен мъжки глас. — Естествено — ако още се интересувате.

— Разбира се, че се интересувам — веднага отвърна Доценко.

Е, в този случай поне ситуацията беше обичайна. Мурад Мохамедович Хаджиев бил „хулиганът“, който пръв хукнал да се извинява пред администрацията на ресторанта и да предлага пари като компенсация за причинените щети. И изобщо, както личеше от материалите в архивното наказателно дело, от тримата той е изглеждал най-прилично. Очевидно Хаджиев в онзи случай е изпълнявал нечие поръчение, но не се е справил със ситуацията, в резултат на което и тримата се озовали в милицията и той бил принуден да поеме инициативата и да направи всичко възможно, за да се прекрати делото. Какво пък — успял е.

След като се срещна с човека, който му се обади, Доценко се върна на „Петровка“, за да сподели наученото с Каменская.

— Хаджиев е бил агент на тоя колега — разказа й той. — Между другото — много свястно момче, не увърта. Казва се Чупров. Веднъж му съобщили, че е пристигнало запитване за човек, който да има връзки с някакъв конкретен ресторант. А тъй като Чупров имал подръка Хаджиев, който бил постоянен клиент на този ресторант, и както вече ти казах — е свестен и добросъвестен човек, се обадил на посочения телефонен номер. Така се запознал с Дмитрий Вавилов. Тогава Вавилов разработвал група, разпространяваща наркотици, и за провеждане на някаква операция му трябвал човек от този ресторант. Получил човека, но естествено не знаел истинското му име. Чупров, както си му е редът, пази хората си. Да, ама не. Дали самият Вавилов е бил неопитен, или е станал някакъв непредвиден гаф, операцията се оказала крайно несполучливо подготвена. Станало сбиване и двамата разработвани заедно с агента на Чупров се озовали в милицията. А там всички задържани трябвало да представят документите си. След тази история Хаджиев вдигнал голям скандал на Чупров, крещял му, че не се е наемал да работи с разни идиоти, рискувал кожата си и така нататък. Чупров едва го успокоил и му дал честна дума, че ще се постарае да не го безпокои поне няколко месеца, за да може историята с ресторанта да се забрави. А през май миналата година Хаджиев изчезнал и оттогава е обявен за издирване.

— Ясно — проточи Настя. — Затова значи Вавилов е трябвало да прегледа архивното дело. Трябвало му е истинското име на човека, когото му е дал тогава Чупров.

— За какво му е било това име? Смятате, че е искал отново да проведе някаква операция?

— Не, Миша, не е искал нищо такова. Вижте какво става: на работа в банката идва Аликади Нурбагандов и началникът на службата за сигурност започва да се тормози от неизвестно какви тревожни мисли. И то толкова се тормози, че буквално всички наоколо забелязват това. След четири дни Нурбагандов по напълно уважителна и правдоподобна причина напуска банката — уж за да замине за родината си, за Дагестан. Но той не заминава заникъде, остава в Москва и много скоро загива. След смъртта му Вавилов, кой знае защо, започва да прави опити да научи името на чужд агент, когото навремето са му „дали назаем“ за провеждане на операция. Какви са тези работи? Не стига, че навремето с неумелите си действия е изложил на голяма опасност този чужд агент, ами сега иска да научи и истинското му име. Защо ли, питам?

Михаил зачака тя да продължи, но Настя мълчеше, вперила невиждащи очи в стената над главата на Доценко. Лицето й беше изнурено, с хлътнали страни, под очите й се бяха очерни синкави сенки. Моливът, който тя през цялото време бе въртяла в пръстите си, сега бе замрял и на Миша му се стори, че изведнъж тя сякаш се бе вкаменила, ослепяла и оглушала.

— Анастасия Павловна — предпазливо я повика той.

Настя се сепна, изпусна молива и той с леко потропване падна на дървения плот на бюрото.

— А?… Да… извинете, Мишенка. Докъде бях стигнала?

— Говорехте, че Вавилов неизвестно защо се е опитвал да намери чуждия агент.

— Да, точно така. С една дума — всичко е ясно. Той е разпознал в лицето на новия служител на банката човека, когото навремето са му дали за провеждане на операция, и се е опитал да разбере как е възможно това. Отначало просто е видял, че лицето на човека му е познато и се е опитвал да си спомни къде и кога се е срещал с него. После, може би вече след съобщението за смъртта на Нурбагандов, се е сетил, че това е бил човекът на Чупров и е заподозрял нещо нередно. Но за да не обижда никого напразно, решил първо да научи името на човека, който му е помагал през деветдесет и пета година — та нали много хора просто си приличат, знаете това, Шиша. Ами ако се е припознал? Още повече че това е било много вероятно, та нали Вавилов се е срещнал с човека на Чупров само веднъж, когато го е инструктирал във връзка със задачата, тоест не е запомнил лицето му с всички подробности. А новият служител в банката и агентът на Чупров са от кавказка националност, с други думи — може би бият на очи с типични етнически външни признаци и зад тези признаци трудно се запомнят подробностите, отличаващи един човек от друг. Черна коса, гъсти вежди, голям нос, извита горна устна — на територията на Кавказ така изглежда всеки десети, а нашето славянско око възприема всичко това като един и същи човек. С една дума Вавилов прекрасно разбира това, страхува се да не се е припознал, не иска да обижда кората за нищо и никакво и затова моли приятеля си Филипич да види в архивното дело имената на онези задържани. Филипич отива в архива и съобщава имената на Вавилов и сред тях няма Нурбагандов. Какъв извод е трябвало да си направи от това Вавилов?

— Че се е припознал — отговори Доценко.

— Миша, разсъждавате като неработещ пенсионер — укорително каза Настя. — Поставете се на мястото на един началник на служба за сигурност при голяма банка.

— Тогава бих заподозрял, че Хаджиев под друго име се опитва да се внедри в структурата на банката.

— И би ли ви харесало това?

— Никак не би ми харесало — призна Михаил. — Отначало бих си помислил, че Хаджиев е извършил престъпление, крие се от правосъдието и срещу някаква безумна сума си е купил нови документи. И на мен като началник на служба за сигурност това никак не може да ми хареса, защото банката е солидна и прилична и в нея няма място за престъпници.

— Добре — съгласи се Настя. — А какво бихте си помислили после?

— Че ако Хаджиев не е извършвал никакво престъпление и не бяга от правосъдието, защо тогава носи друго име? Може би защото продължава да работи за правоохранителните органи, за данъчната полиция или за Федералната служба за сигурност и неслучайно е изпратен в нашата банка. Това, разбира се, не заплашва сигурността на банката по принцип, ако имаме предвид само легалната страна на въпроса. А пък за нелегалната да му мисли дирекцията. Но аз съм длъжен да проверя личността на служителя и да докладвам на ръководството, а те сами да решават какво да правят с него. Между другото, Анастасия Павловна, Нурбагандов е бил приет на работа, когато Вавилов е бил болен. Приели са го без усилена проверка, просто са прегледали документите, които е представил, провели са професионално тестуване, убедили са се, че има прекрасни познания по счетоводна отчетност, владее компютърните системи — и са го назначили на съответната длъжност.

— Така Вавилов е бил изправен пред три варианта: или Хаджиев-Нурбагандов е криещ се от милицията престъпник, или е агент на друга структура, или самият Вавилов банално се е припознал и Нурбагандов си е именно Нурбагандов и не е никакъв Хаджиев. Вероятно Вавилов прави известни усилия да си изясни ситуацията и да направи поне някакви проверки. Най-вероятно е помолил приятеля си Филипич да направи запитване за Хаджиев, точно както го направихте вие, Миша. Трябва да попитаме Чупров дали не е имало такова запитване — нали ако Филипич го е направил, Чупров е трябвало незабавно да бъде известен за това.

— А после Вавилов е убит — добави Доценко. — Вероятно някому никак не са харесали опитите му да изясни ситуацията. Анастасия Павловна, струва ми се, че пак напипахме някаква гадост.

— Да, напипахме — потвърди Настя с някак безцветен глас. Тя много добре разбираше какво именно бяха напипали. Именно за това я бе предупреждавал покойният Денисов. Но сега всичко й изглеждаше ненужно и безинтересно, защото болката, загнездила се в душата й, изместваше останалите мисли. — Вървете, Мишенка — каза тихо, — имате много друга работа, опитайте да свършите нея. А аз през това време ще помисля.

— Анастасия Павловна…

— Вървете, Миша! — повтори тя, вече по-твърдо. — Не ми се сърдете. Трябва да остана сама. — Виждаше, че Доценко наистина е обиден. Какво пък, на негово място и тя щеше да се обиди и да не разбира какво става, защото сега би трябвало да започне същинската работа, а тя проявява към тази работа пълно безразличие. — Ние с вас трябва да разкрием седем убийства и това, което успяхте да установите, говори единствено за факта, че поне Нурбагандов с абсолютна сигурност не е бил убит от маниак. Ето това ние с вас не бива Да забравяме. А кой е убил Вавилов — това не е наша грижа, с това се занимава районното управление за борба с организираната престъпност — добави, изпитвайки непреодолимо отвращение към себе си.

— Добре — сдържано отговори Михаил и излезе от кабинета.

„Обиди се — някак отнесено си помисли Настя. — И е прав. Аз изпълнявам последната молба на Денисов… Сякаш че Денисов за мен е най-важният човек на света. Защо толкова се инатя? Трябваше да разкажа на Миша всичко, което знам за тази държавна програма. Защото е очевидно, че Нурбагандов е действал в рамките на тази Програма, именно затова е получил нови документи и нова биография. Съвсем случайно е попаднал в структура, в която са го познали. Невероятно съвпадение, но се случва. Така че той е бил обречен. Внимателно, под благовиден предлог са го махнали от банката и почти веднага са го убили, за да не се мярка пред очите на разни хора. А после са премахнали Вавилов, който го е познал и е започнал да го проверява. Едуард Петрович беше прав, между двете убийства има връзка. А хората, които са премахнали Нурбагандов-Хаджиев, далеч не са глупаци, убили са го по начин, при който вероятността нещо да изплува е била минимална. Когато става дума за жертва на маниак, никому няма да хрумне да се рови надълбоко в миналото на убития, защото това минало няма никакво значение. Жертвите на маниаците винаги са случайни, никакви лични отношения не ги свързват с престъпника… Татко. Господи, колко боли! Татко. Но защо? Защо? Защо това трябваше да се случи точно на мен? Не мога да мисля за нищо друго, освен за това. И с никого не мога да го споделя. Дори с Льошка, с когото обикновено мога да споделям всичко.“

Тя си представи как довечера ще се прибере в празната гарсониера и ще остане сама с болката си. Колко дни вече живее така? Един, два, седмица? Имаше чувството, че другият живот, онзи, предишният, е свършил много отдавна и в онзи предишен живот е имала всичко, което й е било нужно, за да бъде щастлива, а пък тя все от нещо беше недоволна, намираше си някакви глупави поводи за тревоги и ядове. Нима тогава е могла да си представи, че може да съществува ТАКАВА болка, ТАКЪВ живот? Ако е могла, сигурно е щяла да се чувства абсолютно щастлива и да благодари на съдбата за всеки ден, изживян без тази чудовищна болка, която сега пронизва цялото й тяло и от която й притъмнява пред очите.

Ето, вече трябва някак да събере сили и да тръгне занякъде… Закъде да тръгне? А, да, за вкъщи естествено, вече е осем и половина. Но колко е седяла така, вперила неподвижни очи пукнатината на мазилката? Час, два, три? Май преди малко тук беше Миша и тя разговаряше с него… После ходи при Мелник и се отчете за работата, свършена през деня. Какво му каза? Дори не може да си спомни. Добре че освен делото за седмината удушени, има и други дела, с които трябва да се занимава, именно по тях се е отчитала. Инак Мелник засега не пита за удушвача, защото Лазарева е обявена за издирване и докато не я намерят, Господаря нищо няма да пита по този въпрос.

Настя с усилие си наложи да се надигне от бюрото и да прибере книжата в касата. Вече беше закопчала якето си и бе посегнала да угаси лампата, когато внезапно се върна до бюрото, вдигна телефонната слушалка, набра един номер.

— Иван Алексеевич, поканете ме днес на вечеря у вас — каза тя, без да изпитва нито смущение, нито неудобство, макар че в друго време дори под смъртна заплаха не би посмяла да се натрапи на гости у генерал Заточни.

— Заповядайте — кратко отвърна генералът. — Спомняте ли си адреса или да ви посрещна при станцията на метрото?

— Спомням си го, ще дойда сама.

Настя затвори телефона, загаси лампата, заключи вратата и бавно тръгна по дългия коридор на зданието на „Петровка“ 38, без да си дава ясна сметка защо току-що се бе обадила на генерала и какво очаква от срещата с него.

* * *

Генералът й отвори, облечен с анцуг. Той беше слаб, стегнат човек и винаги изглеждаше много по-млад, отколкото беше в действителност. Само оредялата коса и бръчките издаваха възрастта му, но за сметка на това жълтите тигрови очи умееха да се превръщат в разтопено злато, когато Иван Алексеевич искаше да бъде обаятелен и да предразположи събеседника си. Генералът помогна на Настя да се съблече и с жест я покани в кухнята.

— Моля да ме извините, не съм се готвил предварително за посещението ви, така че вечерята е съвсем скромна.

— Нищо, не съм гладна. Само ако може да приседна някъде — смотолеви Настя.

Заточни седна на масата срещу гостенката си и внимателно я погледна.

— Не изглеждате добре — забеляза той. — Да не сте болна?

— Не.

— Трябва да възобновите разходките си с мен в почивните дни. Съвсем сте се оставили на мързела, Анастасия, не е хубаво.

— Иван Алексеевич, защо всички толкова се грижат за физическото ми здраве! Мама всеки ден ми опява да се храня правилно, вие пък искате да се разхождам и да дишам чист въздух.

Тя не съумя да се въздържи, така че думите й прозвучаха раздразнено и нервно, но генералът очевидно не се обиди.

— А какво неправилно виждате вие в това? — присмехулно попита той.

— Не, всичко си е правилно, само че защо никой не се грижи на човек да му е спокойно на душата, всички се тревожат най-вече за стомаха. Не ми обръщайте внимание, Иван Алексеевич, аз просто така си мърморя, то е от лошото ми настроение. А къде е Максим?

— Замина с приятели на почивка, ще карат ски.

— Ами училището? — учуди се тя.

— Какво училище, Настенка? Та той е студент, ваканцията им е до десети февруари.

— Ох, извинявайте — усмихна се виновно тя, — забравих, все не мога да свикна, че той вече не е гимназист.

Заточни сложи на масата хляб, шише с кетчуп, чиния с кисело зеле.

— Сега картофите ще се сварят, потърпете още мъничко. Между другото защо не се прибрахте вкъщи? Къде е мъжът ви?

— В Америка. В прекрасната далечна Америка, страната мечта за деветдесет процента от нашите съотечественици.

— Какъв е този сарказъм? — учуди се генералът. — Какво имате против Америка?

— Нищо. Абсолютно нищо. Но нямам и нищо за. Затова просто не разбирам какво толкова й е хубавото и защо всички така се стремят към нея. Мене например и планини от злато не могат да ме примамят там. Скука и еднообразие. И наоколо само чужди хора.

— Анастасия, днес не мога да ви позная. Не приличате на себе си. Какво ви е? Аз, общо взето, се досещам, че сте дошли при мен не защото сте гладна, а вкъщи нямате нищо за ядене. Нещо ви измъчва, искате да обсъдите нещо с мен… е, тогава какво ви възпира? Говорете. Нали затова сте дошли, а не за да хапнете варени картофи и кисело зеле в моята скучна компания, прав ли съм?

— Прав сте. Наистина искам да поговоря с вас, но езикът ми не се обръща.

— Няма страшно. Още повече че и картофите вече се свариха, сега ще похапнем и нещата ще потръгнат по-лесно. — Той сръчно изля водата в мивката, подсуши картофите и ги сервира в голяма плоска чиния. — Слагайте си, вземете си от зеленцето, с Максим сме го правили, този път стана чудесно. Може би искате да пийнете нещо?

— Не, благодаря.

Настя си сложи в чинията два вдигащи пара картофа и започна машинално да ги размачква с вилицата, вперила поглед в едно едва забележимо петънце на зеленикаво-синкавата мушама, с която бе покрита кухненската маса. Не й се ядеше, но приличието изискваше поне да се престори, че вечеря заедно с домакина.

— Иван Алексеевич, спомням си как веднъж ми казахте, че ако реша да напусна работата си, мога да разчитам на вашата служба — най-сетне събра кураж да започне тя.

— Кязах го. И сега мога да го повторя. Защо, имаме ли повод да се върнем към този разговор?

— Имаме. Вземете ме при себе си. Моля ви — изведнъж жално добави тя и тихо заплака.

Заточни мълчаливо стана и излезе от кухнята. Настя разбра, че той не понася женски сълзи, и се постара да се успокои, като вътрешно се проклинаше за слабостта и невъздържаността си. Но опитите да престане да плаче само накараха сълзите й да рукнат още по-силно, а на гърлото й застана буца. Тя отиде до мивката, пусна студената вода и изпи на един дъх цяла чаша, после наплиска лицето си. Постепенно гърлото й се отпусна, сълзите престанаха да се стичат по лицето й. Тя се избърса с кухненската кърпа, отново седна на масата и запали цигара. Почти веднага в кухнята се върна Заточни. Вероятно бе усетил цигарения дим и бе разбрал, че гостенката му вече не плаче.

— Успокоихте ли се? — сухо попита той. — Можем ли да продължим разговора си?

— Извинете, Иван Алексеевич, ще се постарая да се владея.

— Ще ви бъда признателен. Та какво ви се е случило? Гордеев ви напусна, дойде нов началник и вие сте успели да се скарате с него?

— Не сме се карали… Впрочем може и така да се каже. Във всеки случай той вече ме заплаши с уволнение. Но за едно сте прав — аз наистина не мога и не искам да работя с него. И много добре си спомням как ми казахте: ако вие, Анастасия, решите да си смените работата, обещайте ми, че първо ще се сетите за моята служба. Тогава ви обещах и ето че сега искам да изпълня обещанието си.

— Значи това било всичко? — позасмя се генералът. — Изобщо не искате да работите при мен, а просто се опитвате да бъдете честна и да удържите дадената някога дума? Похвално. Ценя вашата лоялност. Само че защо всичко това трябваше да бъде придружено от сълзи?

— Извинете. Сигурно съм уморена, а и грип прекарах на крак, нервите ми не издържат на напрежението. Май не биваше да идвам. Извинете ме за безпокойството.

Тя понечи да стане, но Заточни с бързо движение я върна обратно на стола й.

— Не ми играйте тийнейджърски игрички, Анастасия. Ах, толкова зле се чувствам, аз дойдох, а ти не ме разбра, искам да остана сама, по-добре да си вървя, не ме спирай, искам да умра. Само в онази крехка възраст това изглежда многозначително и на пръв поглед зряло, всички юноши и млади момчета минават през синдрома на Чайлд Харолд, а на вашата възраст това повече прилича на женска истерия. И тъй като ви познавам достатъчно добре, за да повярвам, че можете да се превърнете в истеричка, сега съм принуден да си направя извода, че се опитвате да скриете нещо от мен. Изобщо не искам да ставам довереник на вашите сърдечни тайни, те не са ми нужни, нито интересни. Но щом дойдохте при мен, значи сте искали да поговорим за нещо, а сега изведнъж сте решили друго. Съгласете се, нямаше да бъда старият детектив, когото познавате, ако оставя тази повече от странна ситуация да мине незабелязана покрай мен. Ако не сте забравили, ние с вас вече имаме зад гърба си една тежка епопея на взаимно недоверие и мнителност, но след като приключихме с нея, мисля, че нямаме поводи да не си вярваме. Е, какво ви възпира да започнем същинския разговор?

Настя потиснато мълчеше. Тя напълно съзнаваше колко прав е генералът, но същевременно изобщо не беше очаквала той да й заговори с такъв тон. Познаваха се от почти две години и нито веднъж през цялото това време Иван Алексеевич не се бе държал с нея толкова студено и рязко. С какво се бе провинила пред него? Нима само с плача си? Глупачка, защо дойде тук? Надяваше се на откровен задушевен разговор, на морална подкрепа, а какво излезе? Стана само по-лошо. Защо, защо е толкова непохватна, защо всичко й върви наопаки!

— Не ме гледайте с очи на болно куче, не се надявайте да пробудите у мен съжаление — продължи Заточни. — Моля да не ми се сърдите, че съм рязък, аз съм мъж и мога да ви бъда само приятел. Не се опитвайте да направите от мен близка дружка. Не ме бива за такава роля и не очаквайте да ви разпитвам за причината за вашите страдания, та после заедно с вас дълго и скучно да я разнищваме, поливайки я със сълзи и сополи. Или вие честно ми разказвате какво ви е докарало до състояние, близко до нервна криза, или си тръгвате, а аз оставам с убеждението, че ми нямате доверие и следователно можем да сложим кръст на нашето приятелство. Избирайте.

Настя изпита чувството, че участва в някаква чудовищна пиеса, чийто сюжет няма нищо общо с нейния собствен живот. Защо е седнала в този чужд апартамент, в апартамента на този съвършено непознат за нея човек, един висш ръководител от министерството? Защо е дошла? Какво е искала, какво е очаквала? На какво се е надявала? Че генерал Заточни ще започне да й бърше сълзите, да я утешава и успокоява? Току-що той й даде да разбере, че това няма да стане. Но нали тя не беше и разчитала на това. Много се надяваше, че разговорът с втория й баща ще й позволи да погледне трезво на ситуацията, така и стана. В края на краищата онзи час и половина, прекаран в пътуване от дома на родителите й до нейното жилище, тя беше почти спокойна и взетото решение да напусне отдела вече не й се бе струвало ужасно, страхливо и позорно. Но после се случи това, което се случи, и всичко казано от Леонид Петрович мигновено напълно изгуби своята ценност, тежест и убедителност. Колко струват съветите и разсъжденията, ако идват от човек, замесен във… Не й достигнаха душевни сили дори мислено да довърши фразата. И без това всичко беше ясно. Тя бе дошла при Заточни, за да се посъветва отново: да напусне ли или да не напуска. А той я посрещна на нож, сякаш я заля със студена вода. Защо? Какво толкова беше сторила?

Внезапно я обзе яростна решителност. Ами нека, нека сега се скара с генерала. Да, тя ценеше това приятелство, нещо повече — имаше момент, около два месеца преди сватбата с Льошка, когато почти се беше влюбила в Иван Алексеевич, да, този човек не й беше безразличен, той много пъти й бе помагал, но сега й беше толкова болно, толкова зле се чувстваше, че всичко останало в сравнение с тази болка й изглеждаше дребнаво и несериозно. Сега не й се струваше страшно дори да разруши приятелството си със Заточни. Какво й каза? Че тя има само два пътя — и й предложи да избира? Добре, така да бъде.

— Ами ако ви предложа вие да избирате? — каза тя, вдигайки глава. — Не искам да ви натрапвам своето решение. Вие самият какво предпочитате — да ви разказвам или да си тръгна? Изборът е ваш, другарю генерал.

Заточни се разсмя и неговите жълти тигрови очи мигом огряха всичко наоколо, разтопиха леда и стоплиха Настя със своята топлина — като две малки слънчица.

— Е, най-сетне! Най-сетне виждам онази Анастасия, която познавам и обичам. Вече си бях помислил, че никога повече няма да ви видя, че сте се преродили и сте станали скучно, плачливо, неуверено в себе си същество. Но не, вие отново вместо жалната усмивка ми показвате хищните си зъбки. Това ме радва. И тъй, чакам вашия разказ.

Настя също се усмихна в отговор, за миг изпита лекота и радост, дори сякаш убийствената болка се притъпи.

— Ами няма нищо особено за разказване, Иван Алексеевич. Искам да напусна отдела, наистина не мога да се сработя с новия началник. Но ме гризе едно чувство на срам. Надявам се, не е нужно да ви обяснявам във връзка с какво. Всъщност това е всичко.

— Е, учудвате ме, Анастасия — разпери ръце Заточни. — Не съм склонен да преувеличавам ни най-малко степента на собственото си влияние над вас. По-просто казано, давам си сметка, че аз далеч не съм главният и пръв съветник и приятел в живота ви. За мъжа ви е ясно, казахте ми, че не е тук, но нали имате на разположение и съпруга на майка ви? Винаги сте ми говорили толкова хубави неща за него! Защо не отидохте със съмненията си при него? И от него ли ви е срам?

— Да — излъга тя и почувства, че се изчервява. — Тоест не. Има нещо друго. Разговарях с него.

— Така ли? И какво ви посъветва той?

— Каза, че спокойно мога да напусна, че в това няма нищо срамно. Дори изказа предположения къде бих могла да отида.

— И какво не ви допадна в неговите съвети? Защо дойдохте при мен?

— Страхувам се, че Льоня не е съвсем обективен. Като всеки баща. Той иска аз да се чувствам по-добре.

— Ясно. Колко време вече работите с новия началник?

— Един месец. Тече вторият.

— И вече се предадохте? Не сте такъв човек, мисля.

— Знам. Тъкмо затова се срамувам.

— Добре, добре, няма да говоря за това, щом самата вие разбирате всичко. Бих искал да работите при мен — това е ясно. Но в момента нямам нито едно вакантно място.

— Значи такъв ми бил късметът — въздъхна тя. Радостното усещане, грейнало у нея заедно със слънчевата усмивка на генерала, угасна и болката отново изпълни цялото й същество. — Ще отида някъде другаде. Но ми се искаше да дойда при вас. Жалко.

— Не бързайте — спря я Заточни. — Та вие не сте дете, Анастасия, нима няма да потърпите два-три месеца? Някъде през април-май ще се отвори място, един от служителите при мен се пенсионира, тогава ще ви взема с удоволствие. Е, какво ще кажете?

— Не — тя отрицателно завъртя глава, — не мога да изтърпя толкова. Ще полудея. За мен всяка сутрин е мъчение, защото трябва да се насиля да ида на работа, при Мелник. Измъчих се, Иван Алексеевич, не мога повече. Сега съм готова да отида, където и да е, ако ще и да мия някъде чинии, само и само никога да не срещам Мелник.

— Ако поне малко ви интересува моето мнение — хладно произнесе генералът, — имайте предвид, че не одобрявам това. Вашата работа е сериозна и тежка, за нея човек трябва да има твърд характер. Ако сега проявите слабост и се предадете бързо, акциите ви много ще паднат в моите очи. И доста ще си помисля дали да ви взема при мен. И мога да ви уверя, че точно така ще разсъждават и другите началници, при които бихте потърсили работа. Разбира се, ако са свестни ръководители. А ако не разсъждават така, това ще означава, че са лоши началници и организират зле работата в своето поделение, набират какви да е хора, колкото да запушат някоя дупка. Дали самата вие ще искате да работите при такъв началник?

— Иван Алексеевич, с разума си признавам, че сте прав, но не мога да надвия себе си. Класически случай на свада между разума и сърцето.

— Лошо. Вие сте оперативен работник, нямате право на емоционални люшкания. Да не говоря, че нямате право нито на слабост, нито на страхливост. И не смейте да ми изтъквате, че сте жена. Никой не ви е довеждал насила в милицията, дошли сте сама и е трябвало да разбирате в какво се набърквате. С една дума, Анастасия, ако ви е нужен моят съвет по въпроса „да напусна или да не напусна“, аз смятам, че трябва да останете. Ако ли пък съветът ми не ви е нужен и решението ви е твърдо, единственото, което мога да ви предложа, е да почакате, докато при мен се освободи място. Става дума за около три месеца. И ако ми позволите, все пак ще ви дам съвет: потърпете, убедете се, че решението ви е правилно и не отивайте никъде, освен в моята служба, изчакайте при мен да се освободи място за вас.

— Благодаря — измънка Настя и посегна за чантата си, оставена на пода.

Всичко е ясно, всичко е казано. Време е да си тръгва. Краката и ръцете не я слушаха, както всъщност беше през всички дни напоследък, тя се движеше с усилие, почти не виждаше пода под краката си и постоянно се страхуваше, че ще се спъне. Генералът не я спря, излезе след нея в антрето и й подаде якето. Но преди да отвори вратата, се спря.

— Ще се вслушате ли в съвета ми? Ще почакате ли, докато бъда в състояние да ви взема при себе си?

Тя мълчаливо сви рамене. Как можеше да му обещае нещо, след като не знаеше какво ще й донесе утрешният ден?

— Този отговор не ме задоволява — настойчиво каза Заточни. — Искам да чуя по-ясен отговор. Три месеца, Анастасия, само три месеца, но пък ще работите при началник, с когото няма да имате проблеми. Ако избързате, рискувате да попаднете при някой друг като Мелник, от когото толкова припряно бягате.

— Не искам да ви лъжа, Иван Алексеевич, нищо не мога да ви обещая. Просто не знам.

— Какво не знаете?

— Нищо. Аз не знам нищо! Нищо!

Тя изхвърча от апартамента на генерала, като едва сдържаше отново бликващите сълзи. Заточни живееше на единайсетия етаж, но Настя не изчака асансьора, а заслиза по стълбите, като се държеше за перилата, хлипаше и със свободната си ръка бършеше сълзите от лицето си. Беше й много болно, чувстваше се смазана.

Глава 15.

Човек може да привикне дори към най-острата болка. Настя Каменская прекрасно знаеше това. След още една нощ, прекарана почти без сън, в тежка полудрямка, тя все пак си възвърна способността да мисли нормално. Вярно, всяка крачка по пътя на логичните разсъждения й причиняваше страдания, но тя смело правеше тези крачки, защото такъв беше характерът й. По-добре да приеме горчивата истина, отколкото да се самозалъгва.

И тъй, вторият й баща беше свързан с тази странна история, в която се оказа замесен журналистът Баглюк. И то свързан далеч не косвено, защото именно при него, при Леонид Петрович, се бе завтекъл журналистът след разговора си с Мелник на „Петровка“. Именно вторият й баща го бе поил с уиски по време на сериозния им разговор на четири очи. И дори му бе дал недопитата бутилка. Макар да е знаел, не може да не е знаел, че Баглюк, първо, ще шофира, а второ — че е склонен да се напива до забрава. Каква е причината за подобна постъпка? Било ли е умишлено — с цел да провокира катастрофата? Или е било някакво неразбираемо и неприсъщо на Льоня безгрижие и неблагоразумие?

Нещо повече — историята от странна се превръщаше в плашеща. Защото Баглюк бе писал в статията си за разкрита агентура, основавайки се на видео- и аудиозаписи с Никита Мамонтов, направени след заплаха от физическо насилие. Записите бяха гледани от опитен специалист по жестомимичен превод и той установи, че всъщност Никита е отрекъл да е бил вербуван. Какво излиза тогава? Излиза, че хората, които са отишли при Мамонтов, са били сигурни във връзките му с милицията, пребили са го и са го накарали да говори пред камера и микрофон. Но той не е казал онова, което са искали да чуят, тогава те са фалшифицирали записите. Това е ясно, но защо те изобщо са отишли при него? Защо са били убедени, че той е нечий агент? Някой ги е излъгал — умишлено или неволно. Някой е сгрешил. Но кой?

Добре, този въпрос ще остане открит. Но ето че на сцената се появява някой си Нурбагандов, който след подробното проучване се оказва агент на служител от милицията. Вярно, бивш, връзката с него е била изгубена, деловите отношения — прекъснати. Сега е точният момент да си припомни какво й бе говорил Денисов. А той бе казал, че Нурбагандов е един от завършилите учебен център, действащ в рамките на държавната програма за борба срещу укриване на данъци. Освен това Денисов бе казал, че в тази Програма, макар че е държавна, нещо не е наред. Силно намирисвала на нещо престъпно.

Прекалено много агенти… Прекалено много, за да мислим за случайно съвпадение. Ако ли пък не е съвпадение, а става дума за звена от една верига, тогава тази верига изглежда горе-долу така: за учебния център се набират хора с опит в сътрудничеството си с правоохранителните органи, и то опит от съвсем определен характер, с други думи — опит в агентурната работа. И още едно уточнение: този агент трябва да бъде завербуван чрез компрометиращи материали, по-просто казано — той трябва да е извършил престъпление или поне да е бил замесен в нещо престъпно. И тук изникват нови въпроси.

Първият: откъде учебният център получава информация за такива хора, кой им „предава“ тези агенти-престъпници?

И вторият: по какъв начин ги карат да сътрудничат на държавната програма? Защото ако Денисов не греши и там наистина нещо не е наред, трябва да има гаранция, че тези хора ще мълчат.

Отговорът се натрапва от само себе си. В държавната програма участват служители на милицията, които имат достъп до информация за агентурата. По-нататък всичко е лесно, ако вземем за образец ситуацията с Мамонтов. Идват някакви хора при него и по един или друг начин получават признанията за извършено престъпление, а ако успеят — и за сътрудничество с органите. Между другото можем малко да кривнем от първоначалната линия на разсъждения и да признаем, че подобно сътрудничество най-вероятно не е определящият момент при избора на кандидат за обучение. Най-важното е извършеното престъпно действие. Именно с това ги държат, та после да не си отварят устата. Друг е въпросът, че такива хора, ако за тях знае милицията, доста често наистина се оказват негласни сътрудници.

По този начин в учебния център, а после и в банка „Руска тройка“, е попаднал Мурад Хаджиев, впоследствие превърнал се в Аликади Нурбагандов. И случайно е срещнал човек, който е разпознал в него престъпник със съвършено друго име. И точно по същия начин в учебния център е трябвало да попадне Никита Мамонтов. Та нали той наистина е извършил престъпление — убийството на Павелецката гара — и си го е признал под натиск, а и Коротков не се е съмнявал в това. Защо тогава нещата с Никита не са се подредили както трябва? Има грях, има признание, а вместо обучение в центъра, Мамонтов е получил куршум, Баглюк — материал за статия, а Коротков — един милион неприятности?

И в цялата тази каша се оказа замесен Леонид Петрович. Днес всичко изглежда още по-зле от вчера. Много по-зле…

Не, да оставим емоциите, трябва още да се мисли. Откъде в учебния център са научили за Мамонтов? Кой може да им е казал, че в милицията са имали всички основания да смятат Никита за убиец, но не са разполагали с доказателства? Кой? Само човек, който се е занимавал с разкриването на това убийство. Например Юра Коротков.

Не! Стига й баща й, тя, Настя, няма да понесе втори такъв удар. Трябва незабавно да намери друг отговор на въпроса, инак ще полудее. Ако не е Юрка, кой тогава? Всеки друг оперативен работник, който също се е занимавал с това убийство на Павелецката гара. Или човек не от милиционерските среди, но който е разполагал с точна информация кой именно е извършил убийството, което е останало неразкрито. Човек от групировката, в която някога е членувал Мамонтов. И днес този човек сътрудничи на учебния център. Бива си ги обаче връзките на тази държавна програма! Не току-така покойният Денисов твърдеше, че има нещо нечисто в нея. Уцелил е десетката старият мафиот, усетът не го е подвел.

* * *

Преди да се обади първия път, Анна много се вълнуваше.

— От какво те е страх, моето момиче? — ласкаво я успокояваше Паригин. — Та това не е лична среща, а само разговор по телефона. Той няма да те изяде, да те обиди, да те удари. В краен случай просто ще затвори телефона. Нищо страшно.

— Ами ако сбъркам нещо и всичко се провали? — тревожеше се тя.

— Е, и какво? Ще го преживеем. Ще измислим нещо друго.

Паригин, разбира се, лъжеше — не би могъл да измисли нищо друго, така де, нали не можеше да извърши въоръжен грабеж, да речем. Но се надяваше на успех, защото през дългите години на своята опасна кариера се беше научил да разбира от хора, виждаше своите възложители като на рентген и умееше безпогрешно да определя с кого как трябва да се държи. Пьотър Михайлович (а именно така му се бе представил човекът, който бе „поръчал“ Нурбагандов) не се бе пазарил и му бе заприличал на скръндза, веднага си бе проличало, че не харчи свои пари, просто изпълнява нечие нареждане. Ето защо по време на първия разговор с неизвестната шантажистка нямаше много да се опъва, щеше да поиска време „да помисли“ и да хукне да докладва на човека, за когото работи. Всички неприятни и трудни въпроси щяха да бъдат зададени едва при втория разговор. Освен това онзи явно беше лош стратег, иначе никога не би допуснал да се откажат от услугите на Паригин, тоест Зотов. Първо, за хората с опит в тази деликатна област Зотов е гаранция за стабилност, квалифицирано изпълнение и безопасност. Второ, с хора като Зотов човек не бива да се кара, не бива да им отнема обещаното, с което ги е примамил, без да им обяснява каквото и да било, да се извини и без да плати неустойка. Не е редно. Играта си има своите правила. Пьотър Михайлович не умее да предвижда разните варианти и да гледа в бъдещето. А Паригин Умее. Ето защо е наясно, че вариантите са само два. Пьотър Михайлович или ще плати без много приказки, или ще се опита да проследи и премахне шантажистката и така ще падне в капана. Така или иначе, независимо от избрания вариант, Евгений щеше да му вземе паричките. Дума да няма, жалко за Аня, добро момиче е, но дългът пред вдовицата и сина на братовчед му е по-важен за него.

Най-сетне Аня събра кураж и посегна към телефонната слушалка.

— Набери номера — каза тя след дълбока въздишка.

Оттатък вдигнаха веднага. Паригин знаеше, че това е клетъчен телефон и няма идентификатор на номера, от който се обаждат.

— Пьотър Михайлович? Трябва да говоря с вас насаме. Удобно ли ви е да говорите или да се обадя по-късно? — започна Анна така, както я бе учил Евгений Илич. — Не, по личен. Добре, след двайсет минути. Всичко най-хубаво. — Тя с явно облекчение затвори телефона.

— Видя ли, а ти се страхуваше! — весело каза Паригин. — Както виждаш, всъщност няма нищо страшно.

— Женя, всичко това е някак странно… Мислех, че шантажистите се обаждат и започват веднага да заплашват с убийствен глас.

— Значи вече се почувства като шантажистка, а? — с усмивка я подкачи Евгений. — Навлезе в ролята? Моето момиче, всички твои знания за подобни ситуации са дошли от слабите филми. Със заплахи, и то със злокобен глас, веднага започват хора, които искат да сплашат отсрещния, да го извадят от равновесие. Тогава наистина те не бива да се интересуват дали на човека му е удобно да говори и да обсъжда деликатни въпроси. А ние с тебе никого не искаме да сплашваме, ние се стремим към нормален делови разговор, в резултат на който да продадем стоката си — тоест мълчанието ти — срещу определена сума. Това са почти пазарни отношения. Така че не е никакъв шантаж.

Те прекараха двайсетте минути в съвсем семейни занимания — чупеха и чистеха орехи за грузинската гозба сациви[4]. Паригин с удоволствие ядеше нейните кулинарни творения — Анна наистина готвеше хубаво, при което годините, прекарани в спорта, я бяха приучили към хранене, което най-добре подхождаше на самия Евгений и с което той беше свикнал. Много витамини, енергетично ценни, но не тлъсти продукти. И отново го споходи мисълта за истинска, а не илюзорна женитба с Анна. Защо не, наистина? Тя напълно му подхожда. Предана, нежна, добра домакиня. Ако всичко мине нормално и Пьотър Михайлович не направи някоя глупост, може пък наистина да се ожени за нея? Вярно, Аня не е от жените, дето можеш лесно да ги залъжеш и които не зададат въпроси. Тя съвсем не е глупава, но истинската й прелест се състои в това, че като задава въпроси и получава съответните отговори, не подскача ужасена и не крещи: „Животно! Да не си посмял да се приближиш до мен!“, а приема всичко като даденост, сякаш другояче не може и да бъде. Тя веднага застава на страната на мъжа си, влиза в неговия отбор и е готова да играе докрай. Каквото и да говорим, тя е спортистка и има психика на играч в колектив, а не на самотен воин. Той, Паригин, цял живот е бил вълк-единак, сам е влизал в битки с противника, а Аня е друга — на нея й е нужно чувството за другарско рамо, усещането, че не е сама, че подкрепата и помощта са наблизо — така тя ще преобърне планини и от нищо няма да се страхува. Именно такава съпруга му трябва.

— Това беше, Анюта, времето изтече — забеляза той, като погледна часовника, — вече можеш да се обадиш.

— Изтече ли? — Тя уплашено вдигна глава, трескаво стиснала в ръка орехотрошачката.

— Време е, време е. Ако искаме да накараме някого да ни уважава и да вижда в нас делови хора, трябва да бъдем точни.

Разговорът премина дори по-леко, отколкото бе очаквал Паригин. Пьотър Михайлович беше кратък и не се правеше на много хитър. Щом чу името Зотов, веднага попита:

— Колко искате за това?

— Четирийсет хиляди — отговори Анна.

— Много е. Трябва да помисля. Освен това ми трябват гаранции за вашата добра воля. И искам да знам какъв обем знания са оценени на сумата, която посочихте.

— По телефона ли искате да чуете това?

— Естествено, че не. Предполагам, че и вие не сте привърженичка на прибързаните решения. Дайте ми време да обмисля ситуацията.

— Колко време?

— Два дни. Обадете ми се след два дни и ще си уговорим среща.

Връзката беше добра. Паригин чу целия разговор, притиснал ухо до слушалката, и той никак не му хареса. Ха, да се среща с човека, от когото смята да измъкне доста пари! Това не е по правилата. Шантажистът изобщо не бива да се среща с жертвата си — това е елементарно правило за безопасност, камо ли пък да се среща не за да получи парите, а за да преговаря предварително. Следователно, Пьотър Михайлович, очевидно вие нямате намерение да платите. Искате да проследите прекалено информираната дамичка и да си разчистите сметките с нея. Добре, господинчо, няма къде да се денете, при всяко положение ще си платите. Дето се казва, ако не умееш — ще те научим, ако не искаш — ще те накараме.

Той бързо докосна Анна по ръката и отрицателно завъртя глава. Тя разбра.

— Не, Пьотър Михайлович, за това и дума не може да става. Или вие вярвате на думите ми, или аз ще рискувам да дам гласност на съдържанието на своята осведоменост по телефона.

— Но трябва да ме разберете — поомекна Пьотър Михайлович, — става дума за много пари и аз трябва да знам за какво плащам.

— Това са ваши проблеми. Можете да не плащате и тогава ще научите какъв е обемът на информацията, с която разполагам, от средствата за масова информация или от следователя. Така допада ли ви?

— Слушайте, та ние сме делови хора, а деловите хора винаги проверяват качеството на стоката. Никой не купува на сляпо. Съгласна ли сте?

— Не, не съм съгласна. Теоретично сте прав, но на практика това не ме устройва.

— Ами добре тогава, търсете си друг купувач на стоката — леко раздразнено каза Пьотър Михайлович.

— Другият купувач вече си плати.

— И кого имате предвид?

— Зотов.

— О, така значи…

— Да, Пьотър Михайлович, именно така. Двамата с него плащате по равно. Той вече внесе своя дял, сега е ваш ред. Та кога да ви се обадя?

— Нали ви казах — след два дни.

С това разговорът приключи. Резултатът напълно задоволи Паригин, сега трябваше да почакат — дали Пьотър Михайлович няма да се опита да намери Зотов и да го попита за шантажистката.

Той помогна на Анна да смели с месомелачката орехите, зеленчуците и чесъна и да приготви варената кокошка, като отдели месото от костите. Те смесиха получената маса със силен бульон, заляха с нея късчетата месо и след като тенджерата завря, я свалиха от огъня и я сложиха в хладилника.

— А сега какво? — попита Анна и си свали престилката, вързана върху ризата и панталоните. — Тъпо ще чакаме два дни?

— Е, защо пък тъпо? — разсмя се Евгений Илич. — Ще чакаме умно. Първо, имаме цели два дни, които да прекараме заедно, а това никак не е малко. Второ, довечера ще трябва да проверим дали скъпият Пьотър Михайлович не ме търси за разговор. Това е задача за теб, не искам излишно да се мяркам там, където може да ме видят колеги от завода. Нали съм в отпуск по семейни причини.

— Това опасно ли е?

Очите й отново станаха огромни и уплашени, като на дете, заплашено със затваряне в тъмния килер заради сторена беля. И Паригин отново се почувства зле.

— Какво говориш, мила, никак не е опасно. Трябва само да отидеш в един магазин, аз ще ти кажа къде се намира, да влезеш в отдела за галантерия и да видиш коя продавачка е на смяна. Не е нужно специално да питаш за нея — на униформените блузки на всички продавачки са прикрепени баджове. Трябва ти онази, която се казва Алла. Ако я няма, попитай кога е на смяна. Ако е на щанда, кажи й, че те праща Зотов. Тоест аз. И това е всичко.

— Как така всичко? — учуди се Анна. — И после какво ще стане?

— Тя ще ти отговори нещо. Ще й благодариш и ще си тръгнеш.

— А тя какво ще ми отговори?

— Не знам. — Паригин сви рамене. — Но непременно ще ти каже нещо. Например ще ти каже да ме поздравиш от нея. Или „честит рожден ден“. Или ще ти предложи да си купиш четка за коса. Най-важното е — не се изненадвай, а реагирай естествено и действай според обстановката.

Магазинът беше близо до завода, в който работеше Паригин. Той влизаше там редовно, много продавачки го познаваха по физиономия като постоянен клиент, щедър на комплименти приятен мъж, но само една от тях — Алочка — беше посветена в една тайна. Всъщност нямаше никаква особена тайна. Просто неформални отношения: в службата по телефона й се обаждаше този приятен мъж — Зотов — и питаше имат ли например германски четки за коса, електрически сешоар „Браун-суперволюм“, някаква особена самобръсначка или нещо друго от асортимента на галантерийния отдел. Алочка отговаряше, че да, имат, елате и си купете, или обратното — в момента нямаме, но може би ще получим. Зотов учтиво благодареше и обещаваше скоро да намине. И наистина скоро се отбиваше в магазина и простодушната Алочка веднага се втурваше към него с думите: „Получихме това, което търсите. Ще си купите ли?“ Обикновено той го купуваше, дори да беше скъпо. Откъде можеше да знае Алочка, че телефонният „Зотов“ и приятният мъж, който винаги й правеше комплименти, са съвсем различни хора? Всъщност на Алочка се обаждаха възложителите на поръчки или техни хора, а задача на Паригин беше само систематично да навестява симпатичната продавачка и по нейната реакция да си прави изводи дали са се обаждали с молба да влезе в контакт или не. Ако тя само се усмихне мило на стария си познат и го попита с какво може да бъде полезна, значи никой не го е търсил, а ако се завтече към него с думите: „Ще купите ли?“ или: „За съжаление още не сме получили това, за което питахте“, значи някой се е обаждал. Главното беше да се отбива в магазина достатъчно често, за да не пропусне обаждане.

А след като получеше този сигнал, Паригин се явяваше на предварително уговореното място в уречения час. Мястото и часът бяха постоянни в продължение на две години, откак връзката се осъществяваше чрез продавачката Алочка, а по-рано той бе имал друга връзка и местата на срещите бяха други. Паригин сменяше на всеки две-три години начина на връзка, както и мястото за срещи с възложителите, като съобщаваше това само на невидимия надзирател, който всъщност осъществяваше посредничеството между възложителите и изпълнителите. Използваха Алочка, без тя да подозира, и ако някой я попиташе, тя честно щеше да заяви, че на никого не е предавала ничии съобщения и никой не я е молил за никакви съмнителни услуги.

След като инструктира Анна и я изпрати в магазина, Паригин се помота из апартамента и полегна на дивана. Усещаше се овладян и готов за скок, както винаги, когато пристъпваше към изпълняване на задача. В такива периоди той не чувстваше умора, организмът му, благодарно откликвайки на грижите, правилното хранене и суровия режим, изцяло мобилизираше всички свои ресурси от издръжливост.

Той почти не мислеше за отговора, който щеше да му донесе Анна, беше напълно сигурен, че Пьотър Михайлович вече се е обадил в магазина. Трябваше да разработи системата от аргументи, които щеше да представи на този Пьотър. Достатъчно сериозни и убедителни аргументи, обясняващи защо Зотов е платил на шантажистката и защо Пьотър Михайлович също трябва да го направи. Освен това трябваше да има в резерв поне някакво предположение откъде шантажистката може да е научила всичко това. Естествено не биваше да поема вината върху себе си и да признава собствени грешки, Зотов имаше завидна репутация, той не правеше подобни грешки, значи трябваше да измисли как да стовари вината върху самия Пьотър Михайлович, дяволите го взели! Бедствено Паригин разбираше, че това не е истинското му име, друго не знаеше. В този деликатен бизнес всички работят под псевдоними и гледат да се срещат колкото може по-рядко и по възможност да не се виждат. Колкото по-малко знаеш, толкова по-добре спиш.

Колкото и да си блъскаше главата, Паригин не можеше и не можеше да измисли правдоподобна версия за появяването на шантажистката. Системата за връзка между възложители и изпълнители беше стабилна и добре защитена, така че не беше толкова лесно да се намери в нея слабо звено.

Когато чу щракването на бравата, той с учудване установи, че не бе забелязал как е минало времето. Нима Анна вече се върна? Или са дошли хазаите?

Но се оказа, че наистина е Анна. В ръката й имаше найлонова торбичка, в която се очертаваха формите на кутия.

— Женя, наложи се да купя подаръчен комплект, имаш ли нещо против? Твоята Алла веднага ми каза, че получили комплекти и ми предложи да избера. Беше ми неудобно да откажа, но избрах най-евтиния. Правилно ли постъпих или не биваше да го купувам?

— Каква си ми умница! — топло се усмихна Паригин, целуна я и й помогна да си съблече якето. — Направила си всичко, както трябва. С помощничка като теб не ме е страх от нищо.

Точно така, Пьотър Михайлович, вие реагирахте бързо и искате да проверите дали дамичката не блъфира. Не, не блъфира, ще се постарая да ви убедя в това.

* * *

Паригин тръгна късно вечерта за срещата си с Пьотър Михайлович. Самият той навремето бе избрал мястото за срещи и дълго се бе смял вътрешно над комизма на ситуацията. Доставяше му особено удоволствие фактът, че възложителите — които и да бяха те — бяха принудени да се срещат с него на такова „неинтелигентно“ място. Нищо, простотата е залог за сигурност, дори тази простота да намирисва зле. А тя наистина не намирисваше на скъп парфюм или на хубав тютюн. За срещите с възложителите Паригин използваше обществената тоалетна в един от московските паркове. Тоалетната се заключваше нощем, но Евгений имаше ключ. Както обикновено, той пристигна трийсетина минути преди уречения час, отключи, грижливо притвори вратата след себе си, запали фенерчето и огледа наоколо. Мястото, където беше разположена кръглата постройка на тоалетната, беше заобиколено от дървета, наблизо нямаше улични лампи и не беше възможно да се види лицето на човека. За всеки случай Паригин провери всички кабинки — веднъж се беше натъкнал на дълбоко заспал бездомник. Но днес нямаше изненади, само ромоленето на вода от повредено казанче в една от кабините нарушаваше тишината.

Той избра две кабинки — в едната щеше да се намира самият той, в другата — Пьотър Михайлович… или както се казва там в действителност. Отвори вратата на кабинката, та събеседникът му да знае къде да влезе, а всички останали затвори. Така, всичко беше готово, сега можеше да надникне и през прозорчето. Прозорчето беше малко и както във всички подобни тоалетни, варосано до височината на човешки ръст, но ако се надигнеше на пръсти, Паригин можеше добре да наблюдава входа и водещата към него през храстите пътечка. Защо ли всички смятат, че да облекчаваш нуждите на организма си е срамно и все гледат да скрият тоалетните по-далеч от хорските очи? Ако внезапно ти се приходи до тоалетна, в бързината като нищо може да не успееш да откриеш заветната кръгла постройка. Паригин винаги бе смятал това за глупаво и неправилно, макар и удобно за целите, за които той използваше тази тоалетна нощем.

В тъмнината се показа нечия фигура, човекът бавно вървеше между дърветата и макар че лицето естествено не се виждаше, Паригин веднага позна походката му и навика леко да размахва ръце при ходене. Несъмнено беше човекът, с когото вече се бе срещал през декември. Крачеше спокойно, не се озърташе и не правеше с ръце никакви съмнителни жестове, които биха означавали, че той прави знаци на някого. Не, уважаемият Пьотър Михайлович беше дошъл сам, никого не бе взел със себе си. Това беше добре.

Паригин се дръпна от прозорчето и безшумно се шмугна в кабинката до онази, чиято врата предварително бе отворил. Чу се скърцането на отварящата се входна врата, после колебливи стъпки. Влезлият се оглеждаше наоколо, търсейки отворена врата. Най-сетне стъпките приближиха, вратата на съседната кабина се затвори и веднага се чу тих глас:

— Тук ли сте?

— Да. Слушам ви внимателно.

Паригин умишлено не се обърна към дошлия по име. Откъде да знае кой го е извикал на среща? Може да става дума за нова поръчка. И изобщо не беше нужно Пьотър Михайлович да се досети, че Зотов го е наблюдавал през прозореца.

— Казвам се Пьотър Михайлович, с вас се срещнахме през декември, ако не сте забравили.

— Не съм забравил — кратко отвърна Паригин.

— Обади ми се някаква дама.

— Ах, и на вас ли? Каква кучка! Ненаситна твар. Колко иска да вземе от вас?

— Много. Вие платихте ли й?

— Естествено. Иначе можеше да ми излезе по-скъпо. От такива като нея е по-добре човек да се откупи веднага, отколкото да обяснява, че в нищо не е замесен.

— Не разбирам как е докопала информацията за нас. Вие ли сте сгафили нещо?

— Що за навик винаги да търсите виновници? — парира го Евгений Илич. — Сигурно в миналото сте били партиен работник? Никой не е сгафил — нито вие, нито аз, просто нелепа случайност. На всеки може да се случи, никой не е застрахован. Във всеки случай информацията на тази дама е откъслечна и непълна. Знае, че получих поръчка, но не знае, че вие я отменихте.

— Обяснихте ли й, че изпълнителят беше друг? — разтревожено го попита събеседникът му.

— Не, защо? Аз, Пьотър Михайлович, съм в този бизнес от десетки години, знам правилата. Щом тази кучка ме е спипала, по-добре да поема всичко върху себе си, отколкото да намесвам трети лица.

— Ей, какво благородство само! — разнесе се зад ниската стена кратък кикот.

— Не се подигравайте — сухо отговори Паригин, — това не е благородство, а елементарни правила за безопасност. Откъде да знам на кого сте прехвърлили тази поръчка? Може да е някой съвсем страничен човек, някой глупак или развейпрах, а знам ли какви възможности може да има тази кучка и откъде получава информацията си. Ако й бях казал, че в работата е бил замесен и трети човек, тя щеше да вземе парите от мен и да се втурне да търси този трети. Ами ако го беше намерила? Вие можете ли да гарантирате за него? Можете ли да гарантирате, че би се държал правилно и няма да предаде още хора? Не можете, Пьотър Михайлович. Така че и аз не можех. То аз и за вас не мога да гарантирам, а само за себе си, така че си платих, без да споменавам никакви други хора. За ваше сведение, аз съм жив и свободен до днес единствено защото винаги съм спазвал правилата на нашите специфични игри. И искрено ви съветвам да направите същото.

— И все пак аз не разбирам как тя е стигнала до нас — упорито повтори човекът в съседната кабинка. — Не разбирам и толкоз.

Това беше най-трудният момент в разговора. Паригин се бе готвил за него, но разбираше, че всички варианти, които бе измислил, не издържат и най-слаба критика. При такава система на конспирация е невъзможно да проследиш възложител и наемник. Това, в случай че шантажистът работи сам. Разбира се, ако му помагат добре информирани източници, тогава е друга работа. Но в този случай не бива и да се плаща, това са вече съвсем други игри. А Пьотър трябваше да плати, непременно да плати.

— Знам едно-друго за нея — започна предпазливо Евгений Илич, — поне успях да й поразвържа езика. Тя, ако мога да се изразя така, е откачила техничарка. Работила е в някакъв секретен научноизследователски институт, разработвала е спец-техника. Е, разбирате за какво говоря. Сега вече втора година е без работа, институтът се разпада, няма финансиране. А тя на свой риск продължава да конструира разни хитри прибори, още се надява на световна слава. Иска да отиде в чужбина и там да патентова изобретенията си. В този парк нощем е изпробвала своите прибори. И ни е засякла по време на предишната ни среща. Тогава вие ми казахте номера на телефон, чрез който мога да се свържа с вас, ако изникне нещо непредвидено. Така че тя е знаела за вас много повече, отколкото за мен — и името ви, и телефонния ви номер. Ето защо, когато сме си тръгнали, е проследила именно мен. Не знам как е успяла. Но подозирам, че е имала някакъв неизвестен много мощен прибор за нощно виждане. Просто ме е огледала много добре, когато съм излизал, но не ме е последвала през парка, защото тук е съвсем безлюдно, веднага щях да я усетя. Сигурно е излязла през другия изход, той е много по-близо до метрото от онзи, който използвам аз. И ме е причакала вече в метрото. Проследила ме е до вкъщи, видяла е кои прозорци са светнали, пресметнала е за кой номер на апартамент става въпрос. По-нататък всичко е ясно.

— Знаете много подробности — каза Пьотър Михайлович и по недоверчивия му тон Паригин разбра, че май е прекалил. Трябваше да отстъпи крачка назад.

— Това е не толкова знание, колкото логика. Дедуктивният метод на Шерлок Холмс. Защото тя не знаеше моя телефонен номер, а ми беше пуснала писмо в пощенската кутия. И всичко, което знае, го знае само от подслушания разговор, който водихме с вас. Видяла е, че двама мъже влизат нощем в неработеща тоалетна, разбрала е, че от това може да излезе нещо интересно, и е лепнала на прозореца бръмбар. Между другото тя ми каза, че отначало ни взела за хомосексуалисти и решила от любопитство да послуша как се прави това между мъже, какво си говорят. А чула нещо съвсем друго, много по-вълнуващо. И когато сме тръгнали всеки по пътя си, решила да проследи онзи от нас, за когото имала по-малко информация. Това е напълно естествено, нали вече е знаела вашия телефон.

— И все пак не разбирам как е решила кого от двама ни да проследи. Та нали само ни е чула, не ни е видяла! На челото ви не пише, че именно вие сте Зотов.

— Така е — съгласи се Паригин, — но спомнете си как стана тогава. Приключихме разговора си и аз казах: „Тръгвайте, Пьотър Михайлович. Вие пръв. А аз — малко по-късно.“ Спомняте ли си?

— Да, вярно — промърмори онзи. — Спомням си. Тогава май ми се мерна някаква сянка сред дърветата, но си помислих, че ми се е сторило.

„Е, слава богу — тихичко си пое дъх Евгений. — Започна да схваща колко сериозна е ситуацията. Най-важното е да го убедя, че шантажистката действа сама, че никой не стои зад нея. В противен случай няма да плати. От група откупване няма, с група трябва да се води контраигра. А със самотните играчи се действа другояче. Или им плащаш, или ги убиваш“.

— Значи вие й платихте?

— Платих й.

— И повече не ви е закачала?

— Не е. Колкото и да е странно, оказа се, че държи на думата си.

— И смятате, че и аз трябва да платя?

— Вие ще си решите.

— Защо сте сигурен, че никой не стои зад нея?

— Така ми се струва. Съдя по информационните й възможности. Как ви нарече, когато ви се обади по телефона?

— Както ме наричате и вие.

— А това вашето истинско име ли е?

— Не, естествено.

— Ето виждате ли? И мен нарече Зотов. Това показва, че тя няма възможности да прави допълнителни справки. Или просто няма желание. Или и през ум не й минава, че това не са истински имена, а псевдоними. Ако зад нея стоеше силен и опитен човек, те щяха да научат и истинското ми име, защото са имали адреса ми, между другото можеха да научат и вашето. Макар че, спор няма, щеше да им е много по-трудно да научат вашето — вие използвате много сериозна фирма за клетъчни връзки. Но ви повтарям, че за опитни шантажисти това нямаше да е невъзможно. Щяха да научат всичко. Съгласен ли сте?

— Общо взето, да — отговори колебливо Пьотър Михайлович — Склонен съм да се съглася с вашите аргументи.

„Така, той все пак не иска да плати — разбра Паригин. — Иска да се убеди, че тя наистина е сама и да я премахне. Какво пък, тъй да бъде, но той пак ще плати, мръсен кучи син!“

— Пьотър Михайлович, разговорът ни доста се проточи, трябва да приключваме. Имате ли още въпроси към мен?

— Не — с въздишка произнесе човекът зад стената. — Всичко е ясно.

— Взехте ли решение?

— Ще помисля още. Благодаря ви, че намерихте възможност да се срещнете с мен.

— Не ми благодарете — позасмя се Паригин, — не съм знаел, че това сте вие. Мислех, че е поредният клиент.

Те се разотидоха в същия ред, както и миналия път. Пръв си тръгна Пьотър Михайлович, а след двайсетина минути Паригин заключи вратата на мъжката тоалетна отвътре, отключи с друг ключ вътрешната врата, която водеше към женската тоалетна, и вече оттам, като използва трети ключ, излезе навън от другата страна на кръглата постройка и тръгна през парка в посока, обратна на онази, в която бе поел събеседникът му. Така се чувстваше по-спокоен.

* * *

На сутринта той се обади на Лолита и разбра, че е притиснат отвсякъде и ситуацията се е изострила до крайност. Лола не издържала затворничеството и си отишла до вкъщи за някаква дреболия, без която според Паригин спокойно би могла да преживее и сто години. Но Лола очевидно не е смятала така. С една дума отишла в жилището си и там естествено я чакали. Не в самия апартамент, разбира се, а на стълбището.

— Женя, едва се откопчих от тях! — крещеше Лолита в телефонната слушалка, задавена от сълзи. — Докараха ме тук и сега седят в колата точно под прозорците. Казаха, че ако до три дни не получат парите, ще влязат в апартамента и ще вземат Серьоженка.

— Абе за кой дявол си отишла там! — кресна и Евгений. — Нали ти забраних изобщо да излизаш! Ти да не си луда случайно?

— Ох, Женечка, какво ще правя сега! — нареждаше плачещата жена. — Ще полудея от страх, та те всеки момент може да нахълтат в апартамента.

— Тихо! — сряза я Паригин. — Нали са ти казали: три дни. До три дни пари ще има.

— Ти откога вече обещаваш, пък…

Тя обидено изхлипа и Евгений се намръщи. По дяволите, Лола разговаря с него така, сякаш той й е съпруг и й е обещал още за миналата Коледа ново кожено палто, защото няма какво да облече в студа. Да се благодари, че изобщо се нае да й помогне, а не я прати на майната й. Ах, братовчеде, братовчеде, каква я свърши ти! Разбира се, в твоя памет ще направя всичко възможно, че и невъзможното, макар че бог ми е свидетел какво ми струва това.

— Казах: пари ще има! — твърдо повтори той и затвори телефона.

Анна седеше на пода с глава в скута му и не откъсваше от лицето му напрегнат поглед.

— Какво има, Женя? — тихо попита тя. — Някакви усложнения ли?

Потънал в размислите си, той я погали по косите машинално, но въпреки това — за кой ли път! — забеляза колко копринени, лъскави и тежки са те и колко приятно за дланта му е това докосване.

— Лолита е направила поредната глупост и сега кредиторите на братовчед ми знаят къде се намира. Ще трябва да форсираме събитията. Не можем да чакаме повече.

— Но Пьотър Михайлович каза да се обадя след два дни.

— Всичко може да е казал. Какъв ти е той на тебе? Началник? Треньор? Ще се наложи да му се обадиш още днес.

— Ти самият ми каза, че трябва да бъдем точни и учтиви, за да го накараме да ни уважава — упорито възрази Анна.

Паригин знаеше, че е права. В друга ситуация и той самият щеше да говори по същия начин. Вярно, събитията бяха започнали да се развиват не както му се искаше, но нямаше какво да се направи. Не той определяше сроковете, а хората, които в момента чакаха под прозорците на Лола. Дявол да я вземе тая глупачка, дето не я свърта на едно място!

— Анюта, невинаги нещата се подреждат по най-добрия начин. В края на краищата и ние с теб сме заинтересовани всичко да свърши колкото може по-бързо, нали така?

Той я погледна изразително и весело й намигна, сякаш й напомняше за сватбата и за медения месец на океанския бряг. В отговор Анна се усмихна леко и открито, в очите й припламна искра, която ясно показваше, че е разбрала всичко.

— Трябва да му се обадиш и да кажеш, че обстоятелствата около теб са се променили и парите ти трябват спешно. При това можеш дори да не криеш, че си нервна — това ще бъде напълно убедително.

— Какви обстоятелства около мен може да са се променили?

— Ами например получила си виза и платен билет и трябва да вземеш самолета буквално до дни.

— Какъв платен билет? — не разбра Анна.

— Ти си инженер, занимаваш се с разработка на специализирана техника. Разни там подслушващи и записващи устройства. Искаш да заминеш за чужбина и там да продадеш разработките си, вече имаш много готови. Пращала си информационни писма до различни страни и ето че една от фирмите ти е изпратила покана и билет. Не е нужно да се впускаш в подробности, разговорът трябва да бъде кратък. Ти нервничиш, бързаш, настояваш за парите. Ако той ти задава трудни въпроси, не отговаряй.

— Как така няма да отговарям?

— Ами много просто. Раздразнено казвай, че той се опитва да избегне същината на разговора, в който става дума не за теб, а за парите.

— Добре, Женя, ще опитам — плахо каза тя.

— Няма да опитваш, а ще го направиш — хладно отговори Паригин. — От това зависи нашето щастие, не забравяй. И от нищо не се страхувай, сега можеш да се поотпуснеш, ще се обадиш следобед, някъде към два-три часа.

Анна се поуспокои и веднага започна да крои планове за първата половина на деня. Евгений Илич я слушаше с половин ухо, разсеяно кимаше и мислеше за предстоящите събития. Пьотър Михайлович трябваше да разбере, че шантажистката е нервна и бърза, и ако не е пълен глупак, не може да не опита да се възползва от тази ситуация. Трябваше да се възползва.

Паригин трябваше да прескочи до вкъщи, да вземе всичко необходимо. Изглежда, опасността е отминала, посещението на тримата странни мъже с видеокамерата остана без последствия. Разбира се, предпазливостта няма да е излишна, но все пак трябваше да прескочи дотам. Какво бърбори Аня? Предлага да отидем до спортния комплекс „Олимпийски“, да потърсим хубави книги ли?

— Не, момичето ми, друг път ще отидем за книги! — решително каза той. — А сега трябва да свърша една неотложна работа. Ще поскучаеш без мен до обед.

— Къде отиваш? — разтревожено попита Анна.

— Анюта, не се тревожи, никъде няма да се дяна, бързичко ще отида и ще се върна. Нали? Ама ти какво така?

И очите й се напълниха със сълзи, влага затрепка по миглите й и Паригин отново изпита мъчителното чувство на срам и жал към това искрено, толкова добро и доверчиво момиче.

— Ами ако не се върнеш? — почти шепнешком попита тя.

— Че защо пък няма да се върна, глупачето ми?

— Не знам. Всички вие рано или късно тръгвате занякъде не се връщате.

Той се наведе към нея, както беше седнала на пода, силно я прегърна, целуна я, погали я по косите, по рамената, по гърба.

— Анечка, Анечка момичето ми — тихичко повтаряше той, — та къде мога да се дяна, помисли сама. Разбира се, че ще се върна, много скоро ще се върна, изхвърли от главицата си всички лоши мисли. Вярваш ли ми?

Тя отрицателно завъртя глава:

— Не. Усещам, че ме лъжеш.

Така, отново се започва. И то в най-неподходящия момент. Паригин едва се сдържа да не изскърца със зъби от яд. Е, какво, какво още не е направил, та тя да му повярва? Нима не се постара достатъчно? Все пак тази жена е много неуравновесена, същинско буре с барут, никога не знаеш в кой момент ще избухне. „Усещам, че ме лъжеш.“ Така е, лъже я, но как може тя да усеща това? Откачена работа. Вярно, казват, че жените имали необикновен усет, нищо не анализирали, а възприемали нещата като цяло. Ако някой анализира поведението му, не може да заподозре никаква измама, постъпките му са разбираеми и логични. Мъж определено нищо не би заподозрял. Но какво да прави? Ще трябва да я вземе със себе си, макар че това не е хубаво. Но няма изход, тя трябва да се успокои и да се убеди, че той няма намерение никъде да бяга, инак, не дай си боже, пак може да изпадне в транс или в истерия. А Анна му трябва сега в нормално състояние.

— Ако искаш, ще отидем заедно — предложи той. — Аз само се радвам, и на мен не ми се иска да се отделям от теб. Просто в това излизане няма нищо интересно и си мислех, че ще ти бъде по-приятно да си останеш вкъщи или да се разходиш по магазините.

Сълзите в очите й моментално пресъхнаха, по устните й отново заигра усмивка:

— Наистина ли? Ще ме вземеш ли със себе си?

— Обличай се. Закъде съм без теб? — усмихна се Евгений.

Така си е, веднага добави мислено Паригин, закъде съм сега без нея. Въвлякох я в играта, накарах я да се обажда на възложителя, веднъж хванали се на хорото, ще го играят до край.

* * *

Улицата, на която живееше, се видя на Паригин тиха и спокойна. Не се забелязваха никакви подозрителни коли или размотаващи се типове. Изглежда, страховете му са били напразни — дори някой да се бе опитвал да го намери веднага след инцидента с неканените гости, вече беше минало доста време оттогава. А може и никой да не го беше търсил.

Качваха се по стълбището заедно с младеещата се пенсионерка от съседния апартамент.

— А, Евгений Илич — зарадвано разцъфна в усмивка съседката, — нещо отдавна не бях ви виждала, вече си помислих, че сте заминали занякъде.

— Не, Ирина Кондратиевна, не съм заминавал. Влюбих се и се изгубих. Нали знаете как става това с мъжете? Крепих се, крепих се ерген, но срещнах ей тази красавица — той докосна Анна по рамото — и край. Не мога да се разделя с нея. Така че, Ирина Кондратиевна, можете да ми честитите годеница.

При тези думи очите на Анна грейнаха и Паригин се наруга мислено. Не беше хубаво това, което направи, не биваше да я взема със себе си, камо ли да казва всичко това на съседката, но главната му задача сега беше Аня. Тя трябваше да му вярва, трябваше да го слуша и заради това той съзнателно бе поел този риск. Впрочем може би всичко щеше да се размине, Пьотър Михайлович може би щеше да плати и тогава Паригин щеше благополучно да се ожени за Анна.

— Ето тук живея — каза той, когато влязоха в апартамента.

Анна огледа със зорки очи малкото антре, надникна в хола и Евгений разбра, че тя търси следи от пребиваването на жена тук. Какво пък, да търси, такива следи няма, по всичко личи, че тук живее сам мъж — спретнат, самостоятелен и добър домакин.

— Ти се поогледай наоколо, нали скоро ще живееш тук, а аз бързо ще събера някои неща.

Анна веднага събу ботушите си и отиде в кухнята, после в банята, а през това време Паригин извади и грижливо опакова в сак необходимата техника. Отгоре сложи два пуловера и чисто бельо — нека Аня си мисли, че е дошъл да си вземе дрехи.

— Анюта, готов съм! — извика той. — Какво правиш там?

— Разглеждам пералнята ти — долетя гласът й от банята.

— Е, и как я намираш?

— Хубава е. Можем да не купуваме нова.

Олекна му. Тя му вярва и отново гради планове за бъдещето. Май срещата със съседката се оказа полезна, благодаря ви, Ирина Кондратиевна, прибирахте се от магазина точно когато трябва.

— Радвам се, че ти харесва. А какво ще кажеш за хладилника? Задоволява ли те?

Тя излезе от банята и започна да се обува.

— За двама души е достатъчен. А ако имаме деца, ще ни трябва по-голям.

— Момиченце — бързо каза Паригин. — Непременно ще бъде момиченце — мъничко, пухкавичко и с гривнички на ръчичките. Бива ли? А за момчетата после ще решим. Но първо — момиченце.

Анна вдигна циповете на ботушите си и стана. Гледаше го от висотата на ръста си и лицето й беше строго и същевременно щастливо.

— Женя…

— Да?

— Женя, и досега не мога да повярвам, че това е истина. Като в приказка. Нима всичко това става в действителност, а не насън?

— Истина е. Ние ще се оженим, ще живеем дълго и щастливо и ще умрем в един и същи ден. Хайде, Анюта, да вървим, имаме още много работа.

Те се върнаха в апартамента на улица „Мосфилмовская“ без приключения. Паригин погледна часовника и заведе Анна до телефона.

— Време е, Анечка.

— Хайде първо да обядваме — предложи тя.

Евгений разбра, че тя се страхува и се опитва да отложи трудния момент.

— Не, първо трябва да се обадим, а после с чиста съвест ще седнем на масата. Хайде, Анюта, стегни се, нали вече му се обади веднъж и знаеш, че това не е никак страшно. Още повече че снощи аз здравата го сплаших, така че днес ще бъде много по-сговорчив. Ако предложи среща, не отказвай, съгласи се с всякакви условия, само и само да получиш парите. Разбра ли?

Той буквално насила натика слушалката в ръката й и набра номера. Пьотър вдигна веднага, изглежда, нито за миг не се разделяше с клетъчния си телефон. Първите думи на Анна прозвучаха неуверено, гласът й предателски трепереше, но всъщност това беше добре за осъществяването на замисъла.

— Обстоятелствата около мен се промениха и не мога да чакам повече. Парите ми трябват спешно.

— Но ние се разбрахме за два дни — недоволно отвърна Пьотър Михайлович. — Нали разбирате, че сумата е твърде голяма и е просто невъзможно да се събере толкова бързо.

— Това не ме интересува — прекъсна го Анна. — Щом сте сметнали, че можете да наемете Зотов, ще намерите и парите.

Паригин мислено й изръкопляска. Интуитивно Анна бе избрала верния тон. Агресивна, нервна и поради липса на време — нелогична, Пьотър трябваше да види в нея лесна плячка. Нима няма да клъвне?

— Ами добре. Ще се опитам да намеря парите за днес. Можете ли да почакате поне до довечера?

— До довечера мога. Къде и как ще ги получа?

— Районът Северно Бутово ясен ли ви е?

— Обяснете ми, ще намеря мястото.

Притиснал ухо до слушалката, Паригин внимателно слушаше. Пьотър искаше шантажистката да отиде за парите в един район с нови строежи. Грамотно решение. Хората там са все нови, още не се познават по физиономия, едно непознато лице няма да бие на очи.

— … До този блок се строи административно здание, многоетажно, веднага ще го видите. Още няма стени, само бетонни плочи и стълбища. Качете се на осмия етаж, там ще видите още едно широко стълбище, това ще бъде зала за конференции във вид на амфитеатър. Ще се срещнем на горната площадка.

— А не може ли на по-долен етаж? — попита Анна. — Защо трябва да се катерим до осмия етаж без асансьор?

— Трябва да бъда сигурен, че не ме лъжете и ще дойдете сама. От това място всичко се вижда добре. Ако не сте сама, няма да получите никакви пари.

— Добре. В колко часа?

— В единайсет и половина.

— Много е късно.

— Но по-рано аз няма да успея да събера цялата сума. Вече ви обясних. Нали вие не искате да чакате до утре?

— Добре тогава. Но имайте предвид, Пьотър Михайлович, аз нямам какво да губя, при всяко положение ще замина, имам билет за вдругиден, а парите, които получих от Зотов, са ми напълно достатъчни. Затова ако днес не получа парите, няма да ви се обаждам повече, а веднага след моето заминаване вас ще ви приберат на топло. Аз не хвърлям думите си на вятъра.

— Разбрах това. Довиждане.

Замисълът на Пьотър Михайлович беше пределно ясен на Паригин. Ами добре, значи ненапразно прескочи до вкъщи. Анна го гледаше въпросително в очакване на оценка за проведения разговор.

— Е, Женя? Правилно ли разговарях или нещо сбърках?

— Много правилно, мила, всичко беше прекрасно — промърмори той, откъсвайки се с усилие от собствените си мисли. — Довечера ще получим парите, утре сутринта ще ги дадем, ще откараме Лола и момчето у тях и можем да смятаме, че с всички проблеми в живота ни с теб е свършено. Още Утре ще отидем в гражданското.

— Наистина ли? Не ме лъжеш, нали?

— Не те лъжа. Ела при мен, хубавице моя.

Той притегли Аня към себе си. Трябваше да я разведри, може би това беше последният ден в живота й, така че поне да изпита удоволствие.

Глава 16.

Настя никога не се бе страхувала от самотата. Тя не скучаеше и не тъгуваше, когато беше сама, винаги имаше за какво да размишлява. Сега обаче се почувства абсолютно объркана. Льошка го няма, а и тя едва ли би му казала в какво подозира втория си баща. Самият Леонид Петрович в качеството на съветник и утешител естествено отпада. Преди два месеца тя, без да се замисли, би отишла да сподели нещастието си с Гордеев, но сега й беше неудобно да се обърне към него. Човекът е на ново място, има си нови грижи и ново обкръжение, а тя ще му се натрапва с разни глупости, сякаш той си няма друга работа. Като си припомни миналите дни, Настя призна пред себе си, че и у Заточни се бе самопоканила на гости с надеждата да може да поговори с него за онова, което мира не й даваше. Ако той я бе приел по друг начин, тя щеше да му разкаже всичко. Имаше доверие на Иван Алексеевич почти колкото на самия Гордеев. Но Заточни не оправда надеждите й, беше студен и рязък и тя имаше чувството, че глупавите й приказки дразнят генерала, изглеждат му детински и безсмислени и изобщо със самото си посещение и молбата да я вземе на работа много го е разочаровала.

Никога досега Анастасия Каменская не се бе озовавала в ситуация, когато под думата самота трябва да се разбира нямам с кого да се посъветвам. Приятелите, такива като например Юра Коротков или Стасов, не се броят. Проблемът беше толкова сериозен, че й трябваше не приятелско съчувствие, а професионален опит и мъдрост, които идват с годините, а не от развития интелект.

До такава степен бе потънала в преживяванията си, че почти напълно бе изгубила интерес към работата си. И дори поредната проява на началническо недоверие от страна на Мелник не я засегна и разстрои. Докато Миша Доценко беше страшно възмутен.

— Помислете само, Анастасия Павловна, Мелник след нашата молба за обявяване на Лазарева за издирване е пуснал ориентировка, в която е посочил, че издирваната Анна Лазарева е особено опасна престъпничка, страда от сериозни разстройства на психиката и може да окаже съпротива при задържане. Да не е откачил? Какви разстройства на психиката?

— Самият вие казахте, че тя е психично неуравновесена личност — вяло му напомни Настя.

Анна Лазарева никак не й беше интересна. Всичко, което не беше непосредствено свързано с нейното лично нещастие, не й беше интересно.

— Да, казах — продължи да се горещи Михаил, — но не ставаше дума за разстройства, за които се говори в ориентировките.

— Откъде знаете за какви разстройства става дума? Не сте лекар, нали?

— И Мелник не е лекар. Аз поне опознах Анна, общувал съм с нея, а той дори не я е виждал. Откъде му е хрумнало, че тя би могла да окаже съпротива при задържане?

— Тя е спортистка, физически е добре развита, едра. Не може да бъде заловена с голи ръце. Това са дребни неща, Мишенка. Не забравяйте, че Мелник наистина я смята за престъпничка и от тази гледна точка всичко, което е направил, го е направил правилно и грамотно. И вие прекрасно знаете, че без подобна ориентировка никой няма да я издирва. В постановлението за издирване Олшански е определил Лазарева като свидетел, а свидетелите у нас никой не се претрепва да ги издирва. Да, ние с вас не успяхме да докажем на Мелник, че тя няма нищо общо, но това е вече наш проблем, а не негов. И после — тя наистина изчезна. Къде е отишла? Къде се намира и защо не живее в дома си и не ходи на работа? Не можем просто така да си затворим очите за това.

Настя едва изтръгваше думите от себе си, стараеше се да успокои Михаил и да оправдае действията на началника, за да не покаже до каква степен всичко това й е безразлично. Лазарева не е никаква убийца. Единственото, с което е интересна, е защо е ходила в редакцията и е търсила Валентин Баглюк. Но тъй като е съвсем сигурно, че изобщо не познава Баглюк, щом отначало е взела Коротков за журналиста, то тя едва ли е замесена в историята със статията. В историята, към която има отношение вторият баща на Настя. Сега само това има значение за нея. Само това. А всичко останало върви по дяволите!

* * *

Вечерта, малко след десет, Анна започна да се облича. Ръцете й трепереха и Паригин виждаше, че тя се вълнува и е много уплашена.

— Анюта, не се страхувай от нищо, аз ще бъда наблизо — успокояваше той момичето, но също трудно овладяваше обзелото го напрежение.

— Ти няма да можеш да бъдеш наблизо — Пьотър Михайлович каза, че отгоре всичко се вижда. И ако не съм сама, няма да даде парите.

„Той и без това няма да ги даде — помисли си Паригин. — Важното е да ги донесе, а пък аз ще съумея да ги взема.“

— Е, ние с теб не сме по-глупави от уважаемия Пьотър Михайлович, ще отидем по-рано и ще се поогледаме на място. Аз ще се кача на площадката и сам ще определя кои места се виждат и кои — не. Нали разбираш, Анечка, той разчита, че ти никога не си ходила там и не познаваш мястото. Блъфира, уверявам те. Всичко наоколо може да се види само от кула насред голо поле, а в условията на градска строителна площадка това практически е невъзможно.

Тя се поуспокои, отиде до прозореца, замислено погледна съседните блокове и улиците наоколо. Евгений разбра, че проверява думите му.

— Да, мисля, че си прав. Да тръгваме, Женя, готова съм. Само ме целуни.

Той я целуна силно и нежно и отново си помисли, че това сигурно е последната им целувка.

До Северно Бутово отидоха с кола, хванаха частно такси. През целия път седяха на задната седалка, хванати за ръце, без да разменят нито дума. На около две пресечки преди мястото освободиха колата и продължиха пеша.

— Ами ако и той е дошъл по-рано и сега ни наблюдава — разтревожи се Анна.

— Откъде ще има толкова време? Ами че той трябва да събира парите. Мислиш ли, че е лесно да се съберат четирийсет хиляди долара?

— Не знам — тихичко въздъхна тя. — За мен и хиляда са проблем, цяла седмица би трябвало да ги събирам от приятели.

— Ето виждаш ли? Като нищо може да го чакаме цял час след уреченото време, ще видиш.

Свърнаха зад ъгъла и веднага видяха новостроящата се сграда. Вдясно и вляво от нея имаше вече завършени блокове, дори в единия от тях някои прозорци светеха, а в другия всички бяха тъмни, явно блокът още не беше предаден и никой не се бе нанесъл. Районът беше съвсем неблагоустроен, нямаше улични лампи и беше тъмно като в рог. Блъфира драгият Пьотър Михайлович, сплашва шантажистката, в такива условия от осмия етаж ще видиш нещо, ама друг път, може изобщо да не проверява. Разчитал е, че дамичката не знае за липсата на осветление, така че ще му повярва и няма да посмее да вземе някого със себе си.

— Върви, Анюта. — Паригин лекичко я побутна. — Качи се горе, огледай се, свикни с обстановката. Актьорите наричат това усвояване на сцената. Така ще ти бъде по-лесно да разговаряш с него. А аз ще потърся позиция, от която да ви наблюдавам. Върви, моето момиче.

Тя мълчаливо хвана ръката му, притисна я до бузата си, постоя неподвижно няколко секунди и бавно тръгна към строящата се сграда. Евгений Илич известно време гледа след нея, после, без да откъсва очи от едва различимата в мрака фигура, тръгна към съседния блок. Към онзи, в който светеха няколко прозореца. Разбира се, той би предпочел другия, в който със сигурност нямаше никого, но за съжаление бъдещата зала за конференции беше разположена от другата страна и не се виждаше от незаселения блок.

Блокът беше дълъг, с десет входа, и Паригин избра най-удобния за наблюдателен пункт. Отвори сака на рамото си, извади бинокъл, конструиран за нощно наблюдение, и го доближи до очите си. Фигурата на едрото момиче се виждаше добре, ясно. Анна бавно се изкачваше по стълбището между третия и четвъртия етаж. Поспря се на площадката, опипа стената, отиде до края на плочата, постоя още малко и отново тръгна нагоре, към следващия етаж. Евгений окачи бинокъла на врата си и извади камерата. Навремето бе платил за нея луди пари, но си струваше. Снимаше не само на тъмно, но и с голямо увеличение. Ако Пьотър Михайлович започне да си позволява насилие, това ще бъде записано и тогава няма измъкване. Едно са голите, неподкрепени с нищо думи и съвсем друго — фиксираните факти. За думите той няма да иска да плати, то е ясно, за фактите обаче ще му се наложи.

Анна стигна до широкото стълбище на залата за конференции и спря. Паригин погледна светещия циферблат на ръчния си часовник. Двайсет и три и двайсет. Още най-малко десет минути, но той беше сигурен, че Пьотър Михайлович ще закъснее. Засега можеше да остави камерата, достатъчен беше бинокълът. Сега Анна бавно, много бавно се качваше по широкото стълбище. Ето, вече е на площадката. А сега слиза, вече по-бързо. Отново нагоре — и отново надолу, прескачайки през едно стъпало. Паригин разбра, че тя се опитва да свикне с това стълбище, та в тъмното да може да се придвижва по-бързо. Умно момиче. Действа правилно. Макар че кой знае дали това ще й потрябва. Най-вероятно — не.

Когато на улицата се показа човешка фигура, Анна вече стоеше на площадката, там, където й бе казал да стои Пьотър. Стоеше неподвижно, притисната до вертикалната колона между плочите. На това място нямаше стена. Човекът с познатата на Паригин походка стигна до строящата се сграда и започна да се качва. Евгений Илич охлаби мускулите си за няколко мига, за да си починат, и намести камерата на рамото си, все още, без да я включва, а само наблюдавайки през визьора. Три етажа деляха Анна и Пьотър Михайлович, после два, един… Сега вече — двайсетина метра… Край. Пьотър е на площадката. Той стои и се оглежда. Анна излиза от укритието си и приближава към него. Паригин не чува какво си говорят, но по жестовете и позите разбира, че си разменят напрегнати реплики. Анна нервничи, попрегърбила се е, ръцете й са в джобовете. Пьотър пък, напротив — жестикулира разпалено. Не, Паригин не могат да го заблудят с подобно държане, прекалено опитен е, за да не се усети. Беше го правил. Преструвал се бе на човек, свикнал да размахва ръце, а събеседникът се бе отпускал, без да забележи опасността. А опасност имаше. Защото в един прекрасен миг от хаотичните и вече уж познати движения изведнъж се откроява едно движение, едно-единствено, при което те наръгват с нож. Или те застрелват. Или те удрят по главата.

Евгений Илич включи камерата. Време беше.

С набитото си око той веднага съзря онова движение, което трябваше да убие Анна. Но тъй като тя притежаваше бързата реакция на спортист, успя да отскочи. Пьотър се опита да я хване с едната ръка за косата, а с другата — за гърлото. Значи няма да има нито изстрели, нито нож. Планирал е падане от високо. Обяснимо, помисли си Паригин. За една строяща се многоетажна сграда е напълно обяснимо. Анна вече тичаше надолу по широкото стълбище на бъдещия амфитеатър, прескачайки по две стъпала. Пьотър изоставаше съвсем мъничко, движеше се леко и уверено, личеше си, че е идвал тук и преди.

И тогава Анна направи грешка — затича се не надолу, а незнайно защо — нагоре, към деветия етаж. Явно се обърка.

Внезапно на Паригин му хрумна, че той вероятно подценява Анна. Защо пък да се е объркала? Ами ако не е? Ако умишлено примамва Пьотър към високото и се кани да направи с него същото, което всъщност бе искал да й стори той? И от къде на къде Паригин бе решил, че Аня е нежно и безобидно същество? Нима бе забравил как едва не се сбиха с нея в онази първа вечер, когато тя изпадна в неконтролируема ярост, и как буквално под ръцете му мускулите й се наляха с нечовешка сила? Не, не бе забравил. Тя далеч не беше глупачка и вече сигурно бе разбрала, че Пьотър не иска да плаща и се кани чисто и просто да се отърве от шантажистката. И ако у нея отново бе избухнала същата онази бясна злоба, май вече беше време Паригин да изпита съчувствие към Пьотър — Анна нямаше да го пусне жив.

Точно това не биваше да се допуска. Ако Пьотър не беше донесъл парите, смъртта му нямаше да реши проблемите на Паригин. Ами ако ги беше донесъл? Тогава щеше да се налови да претърсват трупа, което също не обещаваше приятни мигове. Е, все пак донесъл ли бе парите или не? В първите минути на разговора на площадката на залата за конференции той бе разкопчал якето си и бе извадил нещо от вътрешния джоб, бе го показал на Анна, после отново го бе скрил. Напълно бе възможно да са били парите, та нали първите думи на изнудвача в такава ситуация винаги са: „Донесохте ли парите? Покажете ги.“ Пьотър е показал пачката долара прибрал ги е и е започнал да иска гаранции. И това беше нормално, никой не дава пари без гаранции. Паригин можеше да смята, че все пак той има у себе си някаква сума, макар и не цялата, но все е нещо. Освен ако не е била фалшива пачка.

Двете фигури се показаха между единайсетия и дванайсетия етаж. Пьотър настигна Анна. Те стояха, вкопчени един в друг, на малка площадка и отдалеч изглеждаше, сякаш влюбена двойка се е сляла в прегръдка. Това продължи само три-четири секунди, но за Паригин те бяха сякаш вечност. Фигурите отскочиха една от друга и по-високата отново се втурна нагоре. Когато стигна до дванайсетия етаж, Анна не продължи, а изтича към средата на широката площадка на междуетажната плоча. Сега между нея и преследвача й имаше малко повече от два метра. Пьотър стоеше срещу нея и преценяваше от коя страна ще е по-удобно да приближи и да избута Анна до края на площадката. Камерата леко бръмчеше до ухото на Паригин, а той не откъсваше очи от двете фигури, безшумно движещи се в мрака. Пьотър Михайлович започна бавно, предпазливо, едва забележимо да пристъпва към жертвата си, Анна също тъй бавно отстъпваше, като запазваше удобна за себе си безопасна дистанция, твърде голяма, за да я достигне мъжът с ръце, но напълно достатъчна, за да вижда всяко негово движение. Паригин не се съмняваше, че бившата баскетболистка има остър поглед.

Анна отстъпваше ли, отстъпваше и Евгений Илич с ужас видя на няколко десетки сантиметра от тила й хоризонтално закрепена греда. Гредата беше на височина, предвидена за хора с нормален ръст, но Аня непременно щеше да я закачи с главата си, ако не се наведеше. Момичето неотвратимо приближаваше към проклетата греда и Паригин беше готов да закрещи с цяло гърло, за да я предупреди, но същевременно се възпираше: защо е нужно? Всичко върви така, както трябва да върви. Пьотър иска да убие шантажистката, без да знае, че така дава повод за още по-сериозен шантаж. Ако успее да се справи с Анна, ще трябва да плаща. А ако момичето надвие, ще трябва да се задоволят със сумата, която е донесъл Пьотър, а това е по-лошият вариант.

Паригин искрено желаеше Анна да остане жива. Но същевременно още повече му се искаше да намери пари за Лолита. А в създалата се ситуация осъществяването на едното желание изключваше осъществяването на другото. И той трябваше да избира.

До гредата останаха само няколко сантиметра. Паригин замря, напрягайки очите си. Ето, Анна направи още една крачка назад, съвсем мъничка крачка… Тя се движеше бавно и внимателно, затова не удари тила си, а само закачи гредата с глава, но това беше достатъчно, за да отклони вниманието й и да се обърне към взелата се незнайно откъде преграда. Пьотър не изтърва момента, направи мигновен скок напред — и ето че двамата се търкаляха по бетонната плоча. Краят на площадката беше съвсем близо до тях и може би съвсем скоро всичко щеше да свърши…

Но не, гъвкавата и силна Анна успя да се изтръгне и да скочи на крака. Тя вече не бягаше от мъжа, а се опитваше да го нападне. Сега почти не приличаше на играеща спортистка, повече напомняше огромна разярена котка, която доверчиво се е приближила до нечия ласкаво протегната ръка, но след като е получила болезнен удар, се готви да издере очите и да забие нокти в лицето или шията на врага. Едно лъжливо движение, второ — и ето че тя успя да сграбчи Пьотър за косата отзад, а с другата ръка да притисне врата му в смъртна хватка. Вероятно Пьотър Михайлович беше доста тежък, около осемдесет килограма, но Паригин добре си спомняше каква нечовешка сила се пробужда у Анна, когато е разярена. Пьотър се съпротивляваше с всички сили, но въпреки това Анна Постепенно го изтикваше все по-близо до края. Евгений Илич виждаше, че той се опитва да забие нокти в кожата на Анините ръце, и мислено се усмихна. Какви ти нокти у мъжете, само името им е нокти. А дори той да ги имаше, Аня сега почти не изпитваше болка — Паригин го знаеше от опит. Емоциите се сменяха в душата на Паригин с калейдоскопна бързина. Трябват му пари. Но толкова му е жал за Аня! Тя май взема връх, сега ще блъсне Пьотър от дванайсетия етаж. Ами парите? Не, Пьотър май успява да отстои позициите си, те отново се придвижват към центъра на площадката. Нима силите на Аня свършват? Може би предизвиканият от ярост прилив на сили не трае дълго? Ако е така, още малко и Пьотър ще я надвие. Тогава пари със сигурност ще има. Но вече няма да я има Аня…

Внезапно Евгений чу шум от коли, който го накара да се напрегне. Общо взето, по тази улица минаваха коли, макар и рядко. Откак Паригин се намираше тук, десетина бяха минали. Но тези коли нямаха никакво намерение да подминават. Те спираха. И ако се съди по звуците, бяха най-малко три.

По-нататък събитията се развиха стремително и Паригин не само че не можеше да ги контролира, но дори не успяваше да ги осъзнава. Той не можеше да вижда нито самите коли, нито какво става около тях, защото не можеше да отмести камерата от двете фигури на дванайсетия етаж на недостроената сграда. Всеки момент можеше да се случи най-важното, заради което той, Евгений Илич, стоеше тук, в този тъмен вход на незаселения блок, така че за преценка на ситуацията трябваше да разчита само на слуха си. Затропаха врати, чуха се мъжки гласове.

— Къде е тя?

— Трябва да е горе. С нея има някакъв мъж.

— Какво правят там?

— Ами аз откъде да знам? Тук е страшна тъмница… Видях само как тя отиде на строежа, а после там се качи още един — това е. Не са излизали оттогава.

— Да не се чукат?

— Всичко е възможно. Но определено не пият водка. Никакви гласове не се чуват.

— А сигурен ли си, че е тя?

— Да, сигурен съм, сигурен съм! Ръст близо два метра — то се вижда от километър, с цяла глава е по-висока от нормалните хора. И лицето й е като на снимката — дълъг нос, прическата същата…

— Ами ти как видя лицето й в тъмното?

— Засякох я, когато слизаше от една кола, точно пред магазина, там е много светло. С нея между другото имаше и мъж.

— А на строежа отиде сама, така ли?

— Сама, да. Той, изглежда, я чака някъде наблизо. Сигурно е съучастник, а?

— Сигурно. Ще го намерим, ако чака, няма къде да избяга. Е какво, момчета, готово ли е?

В същия миг светъл лъч проряза черната, недостроена сграда. Пристигналите мъже бяха включили мощен прожектор. Лъчът се луташе по откритите етажи, докато накрая изтръгна от мрака двете вкопчени в смъртна прегръдка фигури. Паригин моментално скри камерата и бинокъла в чантата си. Сърцето му блъскаше като лудо, не разбираше какво става. Как се озова тук милицията? Защо? Кой я е извикал? Защо някой от тези хора позна Анна? За каква снимка става дума?

— Лазарева! — разнесе се усилен от микрофон глас. — Анна Лазарева! Незабавно слезте долу!

В ярката светлина на прожектора Евгений виждаше двете фигури, слели се в една на самия край на площадката.

— Слизайте, Лазарева! Районът е отцепен, няма начин да се измъкнете оттук!

Фигурите на площадката на дванайсетия етаж леко помръднаха и още повече се приближиха до ръба.

— Оправи прожектора — чу се глас досами входа, където бе застанал Евгений Илич, — върху тях пада сянка, не се вижда добре.

Лъчът на прожектора се премести, премести се съвсем лекичко, но това се оказа достатъчно, за да наруши крехкото равновесие, което позволяваше на Анна и Пьотър да балансират на ръба на пропастта. Паригин не можа да види кой от тях направи последното движение. Той наблюдаваше как двамата падат от високото и в тези кратки мигове на техния последен полет престана да усеща себе си, престана да мисли и да съществува. Едва когато телата тупнаха на земята и животът отлетя от тях, той се съвзе.

В същата секунда някъде горе тропна врата, чуха се стъпки и гласове — женски и детски.

— Лиля, гледай в краката си, да не се спънеш. Дай тук торбичката, по-добре носи чантата ми. И предай на татко си, че ако не си поприказва по мъжки с онзи идиот асансьорния техник, аз ще наема бандити да му откъснат краката.

— На кого — на татко или на асансьорния техник?

— На асансьорния техник. А покрай него — и на електротехниците. Защо на стълбището няма електричество? Сега остава само и да си потрошим краката тук. Ще има да лежим безпомощни, докато някой ни намери.

— Лельо Ира, а скоро ли ще се местите?

— Мисля, че след около два месеца. Нали видя още колко работа има да се свърши в апартамента? А ако вместо да работи, бригадата половината ден мъкне дъските на гръб до седмия етаж, защото техникът е изключил асансьора и се е запилял кой знае къде, може да минат и цели четири месеца, докато се нанесем. Лиля, да не ти тежи? Дай ми твоята чанта, аз ще я нося.

— Няма проблеми, лельо Ира, никак не ми тежи. Само малко ме е страх.

— От тъмното ли те е страх? Не бой се, освен нас — двете добросъвестни глупачки, — няма никого.

— Ами плъхове?

— Какви плъхове, слънчице! — звънливо и мелодично се разсмя жената. — Плъхове се появяват само там, където има храна. А тук няма изобщо нищо, само три семейства са се нанесли.

Жената и момиченцето се умълчаха, сега Паригин чуваше само техните внимателни стъпки и дишането им. И двете дишаха пресекливо, явно носеха нещо тежко.

Оставаха му броени секунди, за да вземе решение. Аня загина. Пьотър — също. Дори у него да има пари, не е възможно да ги вземе — наоколо е пълно с милиция. Нещо повече — някакво стръвно ченге е видяло Аня заедно с него, взело го е за съучастник (което всъщност е вярно) и сега търсят и него. Така че първата му задача е да се измъкне оттук. След като реши този проблем, ще може да помисли и за парите за Лола. Но първо да се измъкне.

Той направи няколко нарочно шумни крачки нагоре по стълбите и запали фенерчето.

— Момичета, да ви посветя ли? Да не би да паднете в тая тъмница.

— Кой е? — уплашено попита жената.

— Аз съм. Сега ще се кача и ще ме видите.

Без да угася фенерчето, той бързо се заизкачва по стълбите докато ги пресрещна — жената с мелодичния глас и едро, пълно момиченце на около десет години. В двете си ръце жената носеше големи хартиени чували с боклук, а момиченцето притискаше до гърдите си обемиста чанта с много джобове.

— Я дайте тия чували на мен, пречат ви да гледате в краката си, а вие вземете от мен фенерчето. — Евгений ловко подхвана чувалите. — Господи, как сте мъкнали тази тежест?

— Трудно — весело отвърна жената. — Виждаш ли, Лиля, какъв късмет извадихме, а ти се страхуваше! Дай ми чантата, дръж се по-здраво за перилата и гледай в краката си.

Те заслизаха надолу — отпред жената на име Ира с фенерчето в ръце, готова всеки момент да подхване момиченцето, ако то се препъне, и на опашката — Паригин с чувалите, пълни догоре със строителни отпадъци. Светлината от фенерчето в ръцете на Ира му беше напълно достатъчна, за да не се препъне.

— Закъснели сте нещо — забеляза той уж между другото, — районът тук е пуст, има проблеми с транспорта. Или живеете наблизо?

— Не — безгрижно отговори Ира, — живеем далече, в Черьомушки. Забавихме се заради асансьорния техник. Вие сигурно живеете на по-долен етаж? Така че когато асансьорът не работи, за вас това не е кой знае какъв проблем. А ние сме на седмия. И щом тоя кретен изключи асансьора и си тръгне, веднага започват проблемите ни с работниците. Ето днес например ни докараха дъските, от които работниците ще правят рафтове за книги и някои мебели. Дъските са дълги три метра и половина, дебели са три сантиметра и широки — шейсет. Вие можете ли да си представите колко тежи една такава дъска? Безумно много. Дъските са всичко на всичко двайсет и четири. И работниците са ги изкачвали по двама една дъска — от долу до седмия етаж. Аз пристигнах към седем часа, за да проконтролирам доставката, и гледам — дъските стоварени на улицата, единият работник ги пази, а другият се лута да търси асансьорния техник. Когато в осем и половина така и не намерихме тоя кретен, работниците казаха, че ще трябва да качат дъските на ръце, защото не можем да ги оставим навън до сутринта — ще ги откраднат. Но работниците са само двама, те носят, а нали някой трябва да стои долу при дъските, за да не ги задигнат! Така че ние с Лиля стояхме като кучета пазачи. После се качихме в апартамента, нахранихме момчетата, след това още някое време разтребвахме… Уф, слава богу, стълбите свършиха. Ще бъдете ли така любезен, ще ни помогнете ли да довлечем чувалите до общото бунище? Близо е, след два входа.

— Разбира се, разбира се — на драго сърце се съгласи Паригин.

— А вие вече нанесохте ли се или като нас още ремонтирате? — попита Ира, докато отваряше външната врата и я държеше, за да мине Евгений.

Той не успя да отговори, защото от паркираната наблизо милиционерска кола към тях се втурна младо момче.

— Един момент, граждани. Ще трябва да поспрете за малко.

— Защо, какво има? — съвършено спокойно попита Ира.

От тона й Паригин разбра, че тя не се страхува от милицията нито в конкретния случай, нито изобщо. Това е добре, значи няма да дразни ченгетата със своята нервозност.

— Вашите документи, ако обичате — учтиво поиска милиционерът, като освети с фенерче лицата им.

— Аз нямам документи — весело съобщи Ира. — Не ги нося със себе си, но можете да се обадите там, където живея, ще ви кажат всички данни по телефона.

— Детето ваше ли е?

— Почти.

— Какво значи почти? — напрегна се ченгето.

— Леля Ира е роднина на леля Таня, а леля Таня е омъжена за моя татко — съобщи момиченцето Лиля.

Милиционерът я изгледа изумено, но веднага превключи към Паригин:

— Този мъж с вас ли е?

Ира не отговори веднага, но Паригин пое инициативата. Като подхвана по-удобно тежките чували с боклук, той леко разпери свитите си ръце и откри достъп до ципа на якето си.

— Ръцете ми са заети, извадете документите ми, ако обичате, те са във вътрешния джоб — каза той колкото може по-топло и доброжелателно.

Евгений спокойно би могъл да сложи чувалите на земята и сам да извади паспорта си, но умишлено не го направи. Сиреч нямам какво да крия, моля, господа, ако искате, целия ме обискирайте. Той знаеше, че в джобовете му няма нито един съмнителен предмет, а документите му са в идеален ред. Нека момчето действа, може да забрави да задава въпроси. А най-важното беше, че зад обемистите чували не се виждаше сакът, окачен през рамото му. Ако освободеше ръцете си от тези чудесни чували, сакът веднага щеше да се набие в очи и младото чевръсто момче като нищо можеше да поиска да провери съдържанието му. Паригин позна гласа му и своеобразната му дикция — беше момчето, което говореше, че видяло Лазарева да слиза от кола заедно с някакъв мъж. Оставаше да се надява, че не е видяло лицето на този мъж, нормално беше погледът му да се е спрял на Анна и добре да я е запомнил. А мъжа просто да е зафиксирал като факт.

Милиционерчето помисли малко, после решително протегна ръка към ципа на якето на Евгений Илич, разкопча го и бръкна в джоба. През това време Паригин се огледа наоколо. Около мястото, където буквално преди няколко минути бяха паднали двете тела, сновяха хора, осветяваха, отдалече се чу сирената на „Бърза помощ“. „Колко бързо се променя всичко в живота! — помисли си Паригин. — Само преди няколко часа правих любов с Аня, преди час разговарях с нея, преди десет минути наблюдавах как тя се движи, бяга и мислех как да запазя живота й, като при това получа и парите. Само преди десет минути се опитвах да съчетая Аниния живот с тези проклети пари за Лолита и ми се струваше, че задачата може да се окаже изпълнима, ако имам късмет. Минаха само десет минути оттогава… И ето че сега стоя пред милиционер, който проверява документите ми, защото търси именно мен, и си мисля единствено как да се изпаря оттук. А Аня вече я няма И пари за Лола няма. Но пари аз може би все някак ще намеря, а Анюта не мога да я върна. Колко странно се подрежда животът понякога…“

— Моля да се качите в колата и да почакате! — строго заяви момчето, след като внимателно проучи и затвори паспорта на Паригин.

Евгений Илич очакваше Ира да започне да се възмущава и да моли да я пуснат, защото вече е късно и детето трябва да си ляга. Но за своя изненада — беше сбъркал. Ира мълчаливо и все така усмихната хвана момиченцето за ръка и послушно отиде при колата, без дори да се извърне към човека, който току-що й бе помогнал да слезе по тъмното стълбище и бе мъкнал нейните чували с боклук. Паригин я последва.

— Какво има в чувалите? — попита момчето.

— Боклук. Строителни отпадъци. Апартаментът се ремонтира — избъбри през рамо Евгений.

— Оставете чувалите, дайте ги тук, а вие се качете в колата.

Паригин с видимо облекчение подаде тежките чували на милиционера, като същевременно с лакът премести сака по-назад зад гърба си, за да не бие на очи. Нека провери съдържанието им, по принцип това е правилно — когато е извършено престъпление, милицията не бива да изпуска никого от отцепената територия без проверка и обиск.

Под мрачния поглед на още един милиционер, който седеше зад волана, тримата се настаниха на задната седалка на жигулата. Първото момче подаде на някого чувалите, после се наведе към тях с бележник в ръка.

— Кажете си името, адреса и телефона, а също името и адреса на детето — обърна се той към Ира.

— Ирина Павловна Милованова. Ще ви кажа адреса и телефона, но имайте предвид, че не съм регистрирана като жителка на Москва.

— При кого живеете?

— При роднини. Обадете им се, те ще потвърдят.

— И детето ли не е регистрирано?

— Не, Лиля е коренячка московчанка. Аз живея в апартамента на баща й и съпругата му.

— Какво правехте тук в този късен час?

— Нали ви казах, ще се местим в този блок, купихме тук апартамент и сега го ремонтираме. Наложи се да закъснеем, защото асансьорният техник изключи асансьора, а ни докараха дъските, които бяхме поръчали, и работниците ги качиха на ръце. Ако мислите, че това се прави лесно и бързо, можете да проверите колко време отнема.

Паригин остана поразен, че тя продължаваше да говори весело и дори май се шегуваше, във всеки случай отговаряте на въпросите без ни най-малко раздразнение и доста подробно.

— Ще трябва да поседите тук и да почакате, докато проверим самоличността ви.

— Разбира се — отговори тя и отново се усмихна.

— Защо, какво се е случило тук? — колкото можа по-равнодушно попита Паригин шофьора. — Защо е цялата дандания?

— Една жена и един мъж са загинали, паднали са от високо — лаконично отвърна шофьорът. — И изобщо не отправяйте въпросите си към мен.

Той явно не беше разговорлив, но Паригин искаше на всяка цена да научи какво се е случило и защо някой е познал Аня по някаква снимка. Да не би да са я издирвали? Но защо? За какво?

— Добре, добре, ще питаме другите — благодушно отвърна той. — А какво викаха тука колегите ви през мегафона? Викаха някаква Лазарева ли беше, Ларионова ли, казваха й да слезе, заплашваха, че районът бил отцепен…

— Ами точно тя загина. Маниакална убийца, напълно откачена, удушила е десет души, избягала от следствието, за това я издирвахме.

— Ама наистина ли десет души… — смаяно изохка Ира.

— Ъхъ — потвърди шофьорът. — Тоя й беше единайсетият.

— Кой тоя? — не разбра тя.

— Ами с когото паднаха от високото. Тя го душеше, съвсем за малко не успяхме да я заловим. Ако бяхме дошли три минути по-рано, щеше да оцелее човекът.

Паригин едва се сдържаше да не му кресне. Как му се обърна езикът да нарече Аня откачена маниачка? Била удушила десет души! Тоя бил единайсетият. Глупости, идиотщини! „Спокойно, Женя, спокойно — каза си строго той, — не се възмущавай, откъде може това шофьорче да знае истината, не му се сърди. Ти си мълчи и си седи кротичко. Ти няма откъде да знаеш истината. Нали не познаваш жената, която е загинала, след като е паднала от… От кой етаж всъщност падна? От дванайсетия ли? Не, Женечка, не от дванайсетия, ти и понятие си нямаш от кой етаж е паднала, не си го видял, нали така? И милиционерчето не ти е казвало. То ти каза: «Една жена и един мъж са загинали, паднали са от високо.» А ти не си фантазирай, че да не си докараш някоя неприятност.“

Внезапно се съживи и запука радиостанцията:

— Кола осем две седем, кола осем две седем, отговорете на Трети.

— Осем две седем, слушам те, Трети.

— Докарайте мъжа, жената и детето тук. Как ме разбра?

— Разбрах те, Трети. Да докарам в базата мъжа, жената и детето, намиращи се в кола номер осем две седем.

Шофьорът няколко пъти рязко натисна клаксона, колата нетърпеливо забуча и почти веднага дотича предишното ченге.

— Какво има?

— Базата нареди да закараме — шофьорът неопределено завъртя глава, сочейки задната седалка — тези хора. Качвай се, тръгваме.

— Къде ще ни карате? — осведоми се Ира все така миролюбиво.

И Паригин отново се учуди на спокойствието й, както и че момиченцето на име Лиля не изразяваше ни най-малък страх или тревога, сякаш всеки ден се прибираше след полунощ и през ден му се случваха инциденти като днешния.

— В районното — кратко отвърна момчето и се качи отпред.

* * *

Настя Каменская имаше богат опит в борбата с душевния и мъката, друг е въпросът, че тя обикновено беше твърде ленива и не искаше да предприема активни действия, за да се освободи от това отвратително състояние, с надеждата, че „само ще мине, ако не го разчоплям излишно“. Този път обаче това състояние не й минаваше, нещо повече — болестта явно прогресираше и макар да започна да усеща, че свиква с нея и вече се готви да живее така до края на дните си, Настя не можеше да не забележи, че всъщност нещата все повече се влошават. Безразличието към работата прерасна в апатия, при която не само не й се помръдваше (всъщност това си беше абсолютно нормално за Настя, известна с прословутия си мързел), но вече и не й се и говореше, а после не й се мислеше, което беше съвсем необичайно. Всички опити да удържа гласа си спокоен и с кротка интонация при телефонните разговори с мъжа й и майка й завършваха така: щом затвореше телефона, тя отиваше в банята да маже с йод следите от собствените си нокти, които по време на тези разговори забиваше ту в дланите, ту по-нагоре в ръцете, ту в краката си.

Тази вечер, когато се прибра от работа, тя се погледна в огледалото и се ужаси. От стъклените дълбини я гледаше ужасяваща старица, живяла на този свят сто двайсет и четири години и напълно изгубила интерес към живота и способността да изпитва удоволствие от каквото и да било. Една безразлична старица, която доизживява с усилие и зле прикрито раздразнение от всичко, дошло й до гуша, своите дълги и скучни дни. „Това не съм аз! — смаяно прошепна Настя. — Какъв кошмар! Не може да бъде това да съм аз.“ Толкова се разстрои, че се втурна в хола, където нямаше нито едно огледало, рухна на дивана, замижа и захлупи лицето си с длани, после замря, без да помръдва. Но след петнайсет минути отвори очи, стана и високо изрече:

— Трябва да се направи нещо.

Звукът на собствения й глас й се стори отвратителен, а произнесените на глас думи — глупави и безсмислени. Настя се намръщи от досада, съблече пуловера и фланелката си и останала само по дънки, заснова от прозореца към вратата и обратно, за да не замръзне. В гарсониерата беше студено, особено когато влажният мразовит въздух нахълтваше през пролуките на балконската врата, които те с Льошка пак не бяха сколасали да запушат. Вече коя ли година поред и двамата проклинаха и самите себе си, и тези пусти пролуки, но постоянно ту забравяха, ту нямаха време, ту ги домързяваше да ги запушат.

След няколко минути интензивно ходене тя се стопли, въпреки че беше полугола. Сега можеше да свали и дънките. Още няколко минути бързо движение в студената стая само по плитки бикини — и Настя рискува да се върне в банята при огледалото. Ами ето, началото е поставено, кожата й, макар и да не порозовя, поне изгуби онзи чудовищен бледо сиво-жълт оттенък, какъвто имат хора, които дълго не са излизали на чист въздух.

Тя се наведе над мивката, изстиска на дланта си малко тоалетно мляко и внимателно изми лицето си с ледена вода. Пръстите я заболяха от студа, но за сметка на това по страните й изби някакво подобие на руменина. Добре, сега косата. Отвори шкафчето и бързо огледа кутийките с боя. Как да се боядиса? Рижа? Я стига, толкова пъти се е правила рижа, че беше й омръзнало. Платиненоруса? И това й беше омръзнало, естествената й коса е пепеляворуса, докога ще гледа тази липса на цвят! Брюнетка? Да, така ще е най-добре. Една брюнетка трябва да бъде енергична, активна, страстна и може би този облик ще я изведе от състоянието на вялост и апатия.

Тя изми главата си, после нанесе боята върху косата си, намаза лицето си с козметична маска с интензивно действие и седна в кухнята с цигара в ръка. Когато допуши цигарата, нервно скочи. А, не, няма какво да седиш, щом решението е взето, трябва да го изпълняваш, а не да чакаш да дойде някои добър чичко и да свърши всичко вместо теб. Няма да дойде и няма да го свърши, защото твоите проблеми са си твои проблеми, а твоята болка си е твоя болка — на никого друг, и никой няма да получи главоболие, задето ти страдаш и трябва да ти се помогне. И никой няма да ти помогне. Защото никому не си нужна…

Стоп! Ти какво, да не откачи? Кой ти разреши да разсъждаваш така? Ето на, вече чак се просълзи от самосъжаление, бедната тя, никому не е нужна. Една захвърлена, скъсана парцалена кукла. Хайде, хайде, самонавивай се, говори си колко си нещастна и как никой не се интересува от теб. Край, стига. Обича те Льошка, ти си му нужна, а той е нужен на теб, просто сега го няма наблизо, но не защото е безразличен към болката ти, а защото замина да печели пари. Пак за теб между другото! Обича те майка ти и колкото и да те тормози с приказките си за правилния начин на живот, ти прекрасно знаеш, че тя ще ти даде всичко и всичко ще направи, дори в ущърб на себе си и на Леонид Петрович, само и само ти да си щастлива. И ако майка ти все още е младолика, елегантна и привлекателна, работи много, включително и в чужбина, и води светски начин на живот, това изобщо не означава, че не те обича и не се притеснява за теб. Татко… Не, прескачаме го, не мисли за него, него го няма, няма го, няма го! Затова пък ги има брат ти Саня, неговата чудесна съпруга Дашенка и тяхното синче, което е вече на годинка и половина. Ето, те съвсем определено те обичат и ще те обичат каквото и да се случи. Между другото — за Саня. Нали и той работи в банка, и то голяма банка. Защо не си поприказваш с него за Програмата? Ами ако знае нещо, защото именно тяхната банка е сред спонсорите на Програмата, също както структурите на Денисов? И защо не се сети веднага за брат си? Ама че и аз съм една глупачка! Вероятно това е неизкоренимият страх на всички детективи — да не би да въвлечеш някой близък в мръсотията.

Настя дори не бе забелязала как бе започнала да си говори сама шепнешком и се сепна едва когато откри, че не само си говори, но и почиства печката. Боса, по мънички дантелени бикини, с мокра коса, покрита с черна крем-боя и забодена високо над тила, и със сивкавозелена маска на лицето, Настя Каменская, която ожесточено търкаше керамичната повърхност на печката и при това си мърмореше нещо под носа този момент представляваше — най-меко казано — страховита гледка, но беше прекалено погълната от собствените си преживявания, за да може да се погледне отстрани. Ако можеше, сигурно дълго и от сърце щеше да се смее.

Когато минаха двайсетте минути, определени от инструкцията, тя застана под душа, изми боята от косата си и маската от лицето си. Избърса се, като с всички сили разтърка тялото си с пешкир, и включи сешоара. Тежката и гъста дълга коса съхна дълго, но Настя отново потъна в своите тъжни мисли и не забеляза колко време е минало. И за да бъдем напълно справедливи, трябва да отбележим, че сешоарът беше хубав и мощен.

Сега от огледалото я гледаше белокожа брюнетка. Вярно, тази брюнетка беше някак недоправена, защото жените, които имат естествено черна коса, нямат съвършено безцветни вежди и мигли като Настя. Създаваше се усещането, че е сложила перука. Но това беше поправимо.

Настя внимателно разреса косата си с четката и я събра в гладка прическа с тежък възел на тила. Извади големия комплект за гримиране и се зае с лицето си. Първо фон-дьо-тен, после пудра — налагаше се, истинските брюнетки не са такива сиво-бледолики, кожата им трябва да бъде ако не мургава, поне с наситен телесен цвят. Хрумна й мисълта, че да си прави толкова сложен грим в единайсет вечерта е най-малкото глупаво, ще може да приключи с него чак в дванайсет, след което ще трябва веднага да измие всичко и да си легне. Но въпреки това ще го направи. Ако трябва, няма да спи, ще седи в кухнята или ще се мотае из жилището цяла нощ, за да запази до сутринта и укрепи в себе си вътрешното усещане, което трябва да се появи у нея заедно с новия облик. Ами ако не се появи? Не, трябва да се появи, трябва, тя ще работи върху външността си, докато не почувства, че вялата, апатична, скапана и смазана от преживяванията си Анастасия Каменская вече я няма.

Ето че най-сетне нужният ефект е постигнат, кожата й сякаш свети отвътре. Нежен овал на лицето, под високите скули — леки сенки. Сега контурът на устните. По-мек ли да го направи или, напротив — по-открояващ се? Май трябва да е по-мек, нали не се прави на жена-вамп. Веждите — по-тъмни подчертани. Очите… Най-важното в това гримиране са очите. Щом правим устните по-меки и сочни, при очите най-важното е да не се прекали, инак ще стане вулгарно. Твърдо очертаните устни се съчетават добре със силно гримирани очи, но когато устните са меки и леко пухкави, към очите е нужен по-особен подход. Те трябва да бъдат много ярки и големи, но същевременно сякаш негримирани. Такава работа отнема маса време. Как да направиш ярки едни очи, които всъщност са бледосиви? Разбира се, можеш да си сложиш контактни лещи и очите ти ще станат кафяви или дори черни, но тези цветни лещи трудно пропускат кислорода и от тях много скоро те заболява главата. И после, нали реши, че не прави жена-вамп! А брюнетка със светли очи дори си е много добре… Ефектно е.

Когато около полунощ приключи с очите, Настя се чувстваше вече много по-добре. В един момент тя дотолкова не можеше да познае лицето си в огледалото, та имаше чувството, че гримира друга жена. Е, това беше, работата беше свършена, тя почти се превърна в друг човек. Почти — защото само лицето не е достатъчно, трябва и дрехите да са съответни, а после и мимиката, движенията, гласът, маниерите. Човекът е цял комплекс от различни съставки и лицето е само една от тях.

Но какво да облече? За този стил най-подходяща е дългата черна рокля с високи цепки до бедрата, която Льоша й подари по-миналата година. Всъщност тя я беше обличала само два-три пъти, защото й подхождаха обувки с високи токове, а за Настя това беше същинско мъчение. Трябваше да намери нещо по-простичко. Ето например впитите черни панталонки, които майка й й донесе някъде от Южна Америка. Тях пък Настя никога не бе обувала. Че къде да ги носи? На работа? Първо, те бяха прекалено предизвикателни, повече подхождаха на някоя проститутка, отколкото на държавна служителка. Второ, бяха неудобни. Вярно, изглеждаха страхотно — дума да няма, но беше невъзможно да се седи с тях. Дърпа, реже, притиска, впива се… Но ако не седиш и не мислиш за напречните гънки, които се образуват при ходене, стават, дори много добре.

Настя обу панталонките и уплашено изохка. Да, миналата година, когато й ги донесе майка й, те и дърпаха, и притискаха, и се впиваха. А сега между колана и талията можеше свободно да се напъха дебела книга. Излиза, че последните дни не са минали безнаказано. Бръчките около очите й са се увеличили, а няколко килограма са се стопили. Какво пък, толкова по-добре, във всеки случай тесните черни панталони са получили шанс да излязат от недрата на гардероба и да подишат чист въздух.

Сега фланелка. Или блузка? А може би пуловер? Между другото едва започва февруари, не е лято, каква ти фланелка? Но пуловерът май е грубичка дреха за такова нежно изискано лице, каквото тя си направи. Тесни панталонки и свободен пуловер подхождат на лице, което е свежо, измито, с разпуснати коси. Настя си спомни, че има плътна трикотажна блуза с дълги ръкави, но с открити рамене. Да, с нея вероятно няма да замръзне. Само че къде да я търси?

Не намери блузата в гардероба и трябваше да се качи на табуретка, за да потърси в надстройката, където стояха куфарите и големите пътни сакове. Естествено, по закона на Мърфи, мечтаната блуза с дългите ръкави се намери едва в най-долния куфар. Но Настя все пак я откри. За което мислено си каза браво.

„Каква глупост — мислеше си тя, докато навличаше блузата и я пъхаше в панталоните, — половин нощ търся из всички сакове и куфари някаква идиотска блуза, и то само за да походя с нея десет минути из къщи. Съвсем си откачила, Каменская, нямаш си друга работа, затова се занимаваш с идиотщини.“

— Разбира се, нямам си абсолютно никаква работа — отговори си на глас. — Аз съм безделница, която живее без грижи и тревоги, всичко ми е наред, всичко е просто прекрасно и тъй като разполагам с неограничено време, мога да си позволя да се позабавлявам пред огледалото и да потърся имиджа си за светски изяви или за предстоящ курорт. И изобщо…

Не успя да си разкаже какво й предстои изобщо, защото иззвъня телефонът. Настя хвърли смаян поглед към часовника, след което вдигна слушалката и чу познатото тенорче на следователя Олшански:

— Каменская, ти пак ме набърка в някакви истории. Намерили са твоята Лазарева.

— Е, слава богу! Вие пък от какво сте недоволен? — предпазливо попита тя, защото не разбираше защо е трябвало да й съобщят това в дванайсет и половина през нощта, и то с такъв ядосан тон.

— От всичко съм недоволен. Първо, Лазарева е загинала.

— Как така е загинала?!

— Ами просто е загинала. Паднала е от високо и е загинала.

— Не са успели да я арестуват?

— Опитали се. Но сега ще ти кажа и най-неприятното. Опитали са се да я арестуват в момента, когато на дванайсетия етаж на недостроена сграда е душела някакъв мъж. Докато накрая са паднали заедно. И двамата са загинали. Така че ти май си прибързала със заключението си, че тя няма нищо общо със седемте трупа. Сега друго. Наши момчета от районния участък са идентифицирали Лазарева, когато е отивала към строежа, придружена от мъж. Но не онзи, когото се е опитвала да удуши, а друг. Затова за задържането й са отцепили голяма територия, защото са смятали, че мъжът може да е неин съучастник, който я подсигурява. И са открили някакъв мъж и жена с дете. Закарали са ги в участъка и молят за нашето решение: да ги задържат ли или да ги пуснат. Името Евгений Илич Паригин говори ли ти нещо? Да ти се е мяркал в делото за седмината удушени?

— Не, не съм срещала това име.

— Ами Ирина Павловна Милованова?

— Милованова ли?! А детето как се казва? Лиля? На десетина години?

— Именно! — учудено проточи Олшански. — Познати имена, така ли? Фигурирали са в делото?

— Не, какво говорите, Константин Михайлович, аз познавам Ира Милованова. Тя е роднина на мои приятели. А Лиля е тяхната дъщеря. Къде се е случило всичко това?

— В Северно Бутово.

— Точно така. Те си купиха там апартамент и сега го ремонтират. Ира ходи там всеки ден и почти винаги взема със себе си Лиля, знам го, те са ми казвали.

— Накратко, твоята позната седи сега в участъка и чака да проверят самоличността й и да се убедят, че няма нищо общо с всичко това. Така че ако се интересуваш, иди там, защото ще я държат чак до сутринта, ако не и повече. А за Паригин сигурна ли си? Сигурна ли си, че не се е мяркал в делото?

— Определено, Константин Михайлович. Сигурна съм.

— Добре, утре сутринта ела при мен, да видим какво ще правим с вашата Лазарева.

Настя затвори телефона и се втурна към антрето да си обуе маратонките. Колко хубаво, че така и не се накани да откара колата на Льошка в Жуковски, за да я прибере в гаража! Ето че й потрябва. Вече си закопчаваше якето, когато се сети, че трябва да се обади на Стасов. Ами ако той не знае къде са Ира и детето и вече е полудял от тревога? Набра бързо номера.

— Ало? — почти веднага се чу напрегнатият глас на Владислав.

— Аз съм, Владик. Да не би да спиш?

— В колата съм, отивам нататък. След десетина минути ще бъда в участъка. И на тебе ли се обадиха?

— Разбира се.

— Защо? Проверявали са Ирка?

— Не, нищо подобно. Обади ми се следователят. По моя молба той беше обявил за издирване един човек, та при задържането му са прибрали и твоите момичета. Просто са се случили наблизо. И аз тръгвам нататък.

— Добре, Настюха, ще се видим. Дочуване.

Настя изхвърча от гарсониерата, стискайки в едната ръка чантата, в другата — ключовете от колата. В този момент напълно беше забравила как изглежда.

Глава 17.

Ирочка Милованова бе живяла твърде дълго заедно със следователката Татяна Образцова, за да се нервира и ядосва заради неочакваното й задържане в районното. От разказите на Татяна тя добре знаеше, че такова нещо може да се случи буквално с всекиго и не бива да обвинява „лошите милиционери“, това е глупаво и безсмислено, защото те си вършат работата, а на челото на никого не е написано кой е той в действителност и има ли отношение към престъплението. Именно затова съществуват разните проверки — за да се попълнят тези липсващи „надписи“. Нещо повече — Ирочка знаеше и друго, а именно, че често се случва, ако задържат човек без документи, любезно да му предложат да си плати, ако не иска да има неприятности. В Питер „тарифата“ била сто-сто и петдесет хиляди рубли и тя нямаше никакви основания да смята, че Москва се различава по нещо от северната столица. Така че ако я изнудват за пари, тя щеше да плати, без да търси помощта нито на Таня, нито на Стасов. По-просто е, по-бързо и в крайна сметка — по-евтино, отколкото да се възмущава, пилеейки напразно нервни клетки, които, както е известно, не се възстановяват. Единственото, което я тревожеше, беше Лиля, която можеше да се уплаши, но по всичко личеше, че момичето приема ситуацията с олимпийско спокойствие. Първо, за своите десет години без два месеца бе изчела безброй криминални романи, предимно написани от същата тази Татяна Образцова под псевдоним Татяна Томилина, и второ, беше дъщеря на служител от милицията, макар и бивш, но нали милиционерската кариера на Стасов бе приключила немного отдавна и Лиля прекрасно си спомняше колко често неочакваните ситуации се създаваха именно привечер, когато е време за лягане. Освен това Лиля беше нормално дете и като почти всички нормални деца не обичаше да ходи на училище и се надяваше, че нощното приключение ще й даде право утре да не отиде. Така де, кой ще прояви такава жестокост — да прати на училище дете, което половин нощ не е спало? Още повече че това дете е пълна отличничка и не го заплашва изоставане от програмата.

Така че когато пристигнаха в участъка, хубавичката Ирочка веднага започна да се запознава с всички служители, намиращи се в този късен час в дежурния отдел. Тя чуруликаше, кокетираше, звънливо се смееше и казваше, че всяко зло било за добро, защото тя скоро щяла да живее на територията на този милиционерски участък и щяло да е прекрасно, че ще познава милиционерите, призвани да осигуряват нейната защита и спокойствие. Беше невъзможно да се съпротивляваш на нейното весело обаяние и само след двайсетина минути всички наоколо започнаха да се усмихват, дежурните й предложиха чай, а Лиля почерпиха с бонбони.

Много скоро пристигна Стасов, разстоянието от Черьомушки не беше голямо. Той хвърли бърз поглед на Ира и дъщеря си, влезе право при дежурния и му подаде документите — своите и на Ирина. После поприказва с милиционера, който ги бе докарал тук, като кимаше и отговаряше на различни въпроси.

— Ще трябва да изчакаме Настя — каза той, когато отиде при Ира и Лиля.

— Защо, не повярваха ли на теб?

— Не е там работата. И те си имат задачи. Нашата Настя е издирвала жената, която е загинала, и сега тя трябва да дойде и с очите си да види хората, задържани на местопроизшествието. Такъв е редът, разбираш ли? Аз не съм човек, заради когото биха нарушили този ред. Така че ще трябва още да потърпите. Лиля, казах на майка ти, че ще пренощуваш у нас.

— Добре, татко — послушно отговори момиченцето.

— Гладна ли си?

— Не, ядох бонбони.

— Донесох ти книжка, почети си, а аз трябва да си поговоря с леля Ира.

Лиля веднага грабна книгата и престана да забелязва околната действителност. Ирочка и Стасов се отдалечиха, застанаха на мястото за пушене.

— Разкажи ми дума по дума какво точно ви се случи — поиска Владислав.

Ира го погледна учудено:

— Нищо не ни се е случило. Всичко стана така, както вече са ти разказали.

— Сега ти ми разкажи. Обади се към девет и ми каза, че заради изключения асансьор работниците мъкнат дъските по стълбите, затова ще трябва доста да закъснеете. Какво стана после?

— Нищо особено не е станало, Владик, честна дума! Те качиха всички дъски в апартамента, аз ги нахраних и ги пуснах, после разтребих, измих пода и някъде към единайсет и половина с Лиля си тръгнахме. На улицата ни спря милиционер и ми поиска документите. Аз не си носех документите, той си записа твоя телефон и ми каза да почакаме в колата, след което ни докараха тук. Това е всичко.

— Всичко ли? — недоверчиво присви очи Стасов. — Ами мъжът? Той откъде се взе?

— Наш съсед е. Тоест бъдещ съсед — веднага се поправи тя. — Живее на втория етаж… или на третия. И той още не се нанася, прави ремонт. Помогна ни да слезем по стълбите, светеше ни с фенерчето, ами че там е страшна тъмница, няма крушки. Взе да ми носи чувалите с боклука, защото са тежки. Затова излязохме заедно с него, тримата. Това е всичко.

— Сигурна ли си?

— Сигурна съм. Ама ти какво, Владик? Не ми ли вярваш? Попитай Лиля, това ставаше пред очите й.

Тропна входната врата, през помещението до гишето на дежурния премина ефектна брюнетка с яке и впити лъскави панталони. Брюнетката подаде на дежурния удостоверение, онзи мълчаливо кимна, без да я поглежда, и започна да върти шайбата на телефона. През това време жената се извърна към Ира и Стасов и приветливо им кимна.

— Познаваш ли я? — попита Стасов.

— За пръв път я виждам. Помислих, че поздравява теб. Всъщност май съм я виждала някъде, но не мога да си спомня къде.

Тя се обърна, но веднага чу познат глас:

— Хей, аз съм! Наистина ли никак не приличам на себе си?

Ира и Стасов се облещиха срещу брюнетката, после избухнаха в смях.

— Господи, Настася, невероятна си! Какъв е този маскарад?

— Просто така — Настя сви рамене, — за разнообразие. Беше ми скучно и… — Тя приближи още, за да им даде възможност да я разгледат по-добре.

— Направо безумие! — поклати глава Владислав. — Абсолютно друг човек. Ако не беше заговорила, нямаше да те позная. Ирка обаче има набито око, веднага забеляза нещо познато. Добре, няма да те питам за служебните ти тайни, кажи ми само: дълго ли ще ни размотават тук?

— Още не знам. Но ти можеш да си вземеш Лиля и да се приберете.

— Как така? Ами Ирка до сутринта ли ще стои тук?

— Аз ще я закарам у нас. Какво ще кажеш, Ириша? Съгласна ли си?

— Разбира се — веднага се съгласи Ира, — вземи Лиля, Владик, отдавна трябваше да е заспала. И изобщо тук не е място за деца, студено е и е задимено.

— Не знам, не знам — усъмни се Стасов. — Как така ще те зарежа тук? Между другото, приятелко, с какво смяташ да закараш Ира до вас? Или смяташ, че ще трябва да висите тук до сутринта?

— С кола съм — обясни Настя. — Льошка ми я остави, когато заминаваше.

— Майчице мила, светът се е преобърнал! — подсвирна Владислав. — С модерни панталони, с кола и с чуждо лице. Да не си се влюбила случайно?

— Засега не — усмихна се Настя. — Ира, какъв е бил този мъж с тебе? Откъде се е взел?

Ирочка отново търпеливо разказа всичко от самото начало. За дъските за стелажите, за спряния асансьор и липсващия техник, за работниците, които изкачили чак до седмия етаж на гърба си въпросните тежки дъски, за тъмнината на стълбището и за добрия мъж с фенерчето, за тежките чували със строителни отпадъци. Тя не разбираше защо всички се интересуват от този учтив и приятен във всяко отношение чичко, но добросъвестно разказваше — просто защото искрено обичаше Стасов и харесваше Настя. Щом я питат, трябва да отговаря.

* * *

Стасов все пак се вслуша в съветите на жените и откара Лиля вкъщи, а Ирочка остана долу, при дежурните, и продължи да флиртува с милиционерите, докато Настя си изясняваше ситуацията с оперативния работник на име Володя.

— За всеки случай ги разделих — обясни Володя, когато тя го попита за задържания мъж. — Той чака в съседния кабинет.

— Притеснен ли изглежда?

— Не, май е спокоен. Малко е ядосан, но това е разбираемо.

— Как обясни присъствието си на местопроизшествието? Наистина ли е собственик на апартамент там?

— Не — разсмя се Володя, — всичко е много по-просто. Човекът минавал, наложило му се да ползва тоалетна и нали е неудобно на улицата, влязъл в първия попаднал му вход и не щеш ли — отгоре слизала жена с дете. Било тъмно, той им светнал с фенерчето, да не си потрошат краката. Помогнал им да пренесат чувалите. А когато жената го попитала от кой апартамент е, излъгал. Това е естествено, нали не е можел да признае на младата красавица, че е влязъл във входа им по малка нужда, още повече — в присъствието на дете.

— Документите му в ред ли са?

— В пълен ред. Проверихме, той наистина е регистриран на адреса, посочен в паспорта. Инженер в автозавода.

— А какво казва момчето, което първо е засякло Лазарева? Прилича ли този инженер на човека, с когото тя е слязла от колата?

— Не е видял лицето му. Но онзи мъж е бил много по-нисък.

— Самоличността на втория загинал установена ли е?

— Да, документите му бяха у него.

— Дайте ми ги да си препиша данните. Както и паспорта на задържания.

Настя седна до бюрото и започна да преписва имената и останалите данни от паспортите, които сложи пред нея оперативният работник.

— Между другото загиналият не е бил съвсем обикновен човек — каза Володя и сладко се прозя. — У него са намерили четири пачки стодоларови банкноти. Две истински и две фалшиви. Мошеник някакъв. Все си мисля защо ли се е замъкнал на този строеж, като е имал в джоба си толкова пари. Нима и той е бил глупак като всички мъже?

— Какво искате да кажете? — вдигна глава Настя. — Защо всички мъже да са глупаци?

— Е, не всички де, казах го просто така — позасмя се той. — Много често ние, мъжете, хукваме подир безплатното удоволствие и тогава забравяме за всичко.

— Уверявам ви, и ние, жените, не сме по-умни — много сериозно отговори Настя. — Смятате, че Лазарева го е помъкнала нататък, като му е предложила бърз секс?

— Че как иначе? — искрено се учуди оперативният работник. — Или да се чукат, или да пият, за какво друго може да е отишъл там!

„Ами парите? — добави наум Настя. — Две истински пачки и две фалшиви. Това много прилича на мошеничество. Или на шантаж. Тогава е ясно защо е отишъл на строежа. Имал е определена среща там. Интересно — с кого? Нима с Лазарева? Или с някого другиго, а Лазарева се е озовала там случайно и се е опитала да извърши поредното убийство. Часът е бил много подходящ — след единайсет. И начинът е същият — удушване. Ах, дявол да го вземе, нима съм сбъркала за нея? Ех, че ще се радва Мелник, когато се разбере, че е бил прав Лазарева е убийцата! Какво пък, тогава ще трябва да отдадем дължимото на професионалния му опит и детективския му усет. А аз, както става ясно, съм пълна глупачка и нямам работа в милицията. Добре, така да бъде, и без това ще напусна отдела, вече е решено.“

Мина най-малко час, докато Настя най-сетне приключи разговорите си първо с оперативния работник, а после със задържания Паригин. Настани Ира в колата и каза:

— Сега ще прескочим до мястото, където се е случило всичко, ще огледам набързо и веднага след това се прибираме. Показвай ми пътя. Хем така ще науча къде ще ви идвам на гости.

Когато видя милиционерските коли и линейката край строящата се сграда, тя слезе и остави Ира сама. Да, неприветливо местенце. Странни са нашите власти — първо започват да строят жилищни блокове, а едва после, и то след доста време, започват да създават нормални условия за хората, настанени в тези блокове. Вероятно се предполага, че жилищният проблем в нашето общество е толкова остър, че човек е готов да се нанесе в новия си апартамент, независимо че няма пътища, осветление, обществен транспорт и магазини.

След четвърт час Настя се върна и отвори вратата откъм пътническото място.

— Седни на волана — каза кратко. — Аз ще ти казвам накъде да караш.

Ирочка послушно се премести на шофьорската седалка и запали двигателя, а Настя опря тила си на облегалката и притвори очи, борейки се с гаденето. Пред очите й още бяха двата трупа, проснати сред огромна локва разтопен сняг. Вярно, всички хора рано или късно умират. Но все пак… Те трябва да умират тогава, когато и както природата е решила. Само тогава и само така. И по никакъв друг начин.

* * *

Ира критично оглеждаше жилището на Настя. Каквато беше къщовница, тя веднага разбра всичко за обитателите на тази малка гарсониерка.

— Значи тук живеете с мъжа ти?

— Да — разсеяно кимна Настя, — тук живеем. Не обръщай внимание, че не е разтребено.

Ира бързо отиде в кухнята.

— А, не говори така — чу се оттам звънливият й гласец, — тук цари чистота като в операционна. Печката блести, мивката лъщи. Не се критикувай напразно.

Настя седна на дивана, изпружи крака и впери очи в отсрещната стена. Посред нощ е, безсмислено е да си ляга, и без това гледката на мъртвите тела няма да й даде да заспи. Трябва да приготви постелята за Ирочка, поне тя да си почине. А тя ще поседи в кухнята с чашка кафе и цигара и ще помисли…

— Настя, какво ти е? — чу тя над ухото си гласа на Ирочка.

— Защо?

— Днес не приличаш на себе си. Преди един час в участъка фучеше като механична метла, сновеше по стълбите, очите ти святкаха, а сега си пак каквато си обикновено. Случило ли ти се е нещо?

— Не, всичко е наред, Ириша. Я да ти приготвя леглото.

Ира беше застанала точно пред нея и погледът й бе укорителен. Настя неволно се залюбува на стройната й фигурка, на тъмните й вълнисти коси и на хубавото й личице.

— Будалкаш ме — твърдо заяви Ира. — Че ти било доскучало — тия ги пробутвай на Стасов…

— Ира — слисано я прекъсна Настя, — какъв е тоя език? Защо употребяваш думи като будалкаш, пробутваш?

— Ами как да разговарям с теб, след като не разбираш нормалните думи? Аз имам очи и тези очи виждат, че ти изобщо не скучаеш. Нещо те гризе и ти се опитваш да избягаш от това нещо. Така ли е или не е така?

— Да речем, че е така. Отчет ли искаш да ти давам?

Това беше грубо, но Настя се сепна твърде късно след укора по лицето на Ирочка моментално се изписа обида.

— Не ти искам никакъв отчет, но ако имаш проблеми, може би бих опитала да ти помогна.

— Извинявай — Настя ласкаво докосна ръката й, — не ми се сърди. Не исках да те обидя. Наистина имам проблеми, но едва ли някой може да ми помогне.

— Не говори така — пламенно възрази Ира. — Знам, ти си ужасно самостоятелна и не обичаш да молиш за помощ, но така не може, Настя! Повярвай ми, не може така. Човек не може вечно да се справя с нещастията си сам, той се нуждае от помощ и подкрепа, това не е срамно. Погледни какво си направила със себе си!

— Не ти ли харесва? — попита Настя.

— Не е там работата. От гледна точка на красотата е чудесно, не мога да си откъсна очите, но това не си ти. Не си ти, Настя. Колко ли трябва да си се отвратила от себе си, за да поискаш да престанеш да бъдеш ти!

— В това си права — позасмя се тя, — наистина се отвратих от себе си. Но ако това те плаши, сега ще взема душ и ще измия цялата тази красота. И без това не мога да ида на работа в този вид.

— Не искаш ли да ми разкажеш какво ти се е случило?

— Не искам. Извинявай, Ира, не ми се сърди, но трябва сама да се справя с това. Благодаря ти за съчувствието.

— Е, ти си знаеш — въздъхна добросърдечната Ирочка, която винаги беше готова да се втурне на помощ още щом я помолят.

Настя й постла на дивана, а тя отиде в кухнята и притвори по-плътно вратата след себе си. Експериментът не успя, промяната на облика този път не помогна. Всичко щеше да е успешно, ако не беше Лазарева. Но какво, какво се е случило там? Ако младши лейтенантът не е сгрешил, с Лазарева е имало мъж. Къде се е дянал той? Изпратил я е до мястото и си е тръгнал? Или е останал да чака, а милиционерите са го пропуснали? И защо може да я е чакал?

Вариантите са два. Или Лазарева наистина е онази убийца, която е удушила седем души и се е опитвала да удуши осмия и в този случай се получава, че при всички епизоди е имала съучастник. Но маниаците нямат съучастници, следователно убийствата не са били серийни и в това професор Самойлов се оказва напълно прав. В седемте убийства има нещо друго, което ги обединява. Другият вариант: Лазарева не е свързана с онези убийства, отишла е на среща с някого, тогава е напълно естествено някой да я подсигурява. Но къде се е дянал този подсигуряващ? Видял е, че работата отива на зле и си е плюл на петите? Но нали — ако се съди по разказите — ситуацията е започнала да се изостря, когато милиционерите са пристигнали на мястото! Трагедията е станала пред очите им, точно в лъчите на прожектора. Едва ли този загадъчен мъж е могъл след това да се промъкне през обсадата.

Тогава вариантите отново са два. Или той си е тръгнал по-рано и не е подсигурявал Лазарева, може да е бил дори просто случаен спътник или човек, който я е изпращал. Или…

Да, ще трябва да помисли и за това. Какво бе казал онзи младши лейтенант за Паригин? Че бил много по-висок от мъжа, който слязъл от колата заедно с Лазарева. По дяволите ами че това е основно правило в криминалистиката! До Лазарева всеки мъж би изглеждал дребен, ако не е висок два метра. Защо не се сети за това веднага? Глупачка!

Не се сети именно защото прекалено се е задълбочила в собствените си преживявания. Прекалено силно се разстрои, задето бе сгрешила и Лазарева можеше да се окаже убийца, което би потвърдило правотата на Мелник. Емоции, емоции, сълзи и сополи. Край, Каменская, стига толкова, време е да прекратиш това безобразие! Малко ли са на света хората, които изведнъж откриват, че сред близките им има предател? Не е световна катастрофа. Неприятно е, тежко е, болезнено е, но това не означава, че можеш да зарежеш всичко и да не си гледаш работата.

Тя погледна часовника — четири без десет. Сигурно е неприлично да се обажда на Миша Доценко по това време, момчето сладко спи. Нека поспи още два-три часа, ще му се обади в седем. И трябва спешно да потърси сведения за втория загинал. Григорий Иванович Стоянов. Кой е той? Освен паспорта, не е носел никакви други документи със себе си. Впрочем фамилното име й говори нещо. Дали да провери в компютъра? Не, не, какъв ти компютър, там спи Ира, и тя трябва да си почине. Но името определено й е познато. И никак няма да е трудно да го намери, ако се е мяркало пред очите й някъде през последните десет години.

Настя мислено се похвали, задето при въвеждането в компютъра бе създавала азбучен справочник на всички имена, срещани в тези данни — били те имена на престъпници, потърпевши, свидетели, заподозрени или просто случайни хора. Човек никога не знае за какво може да му послужи подобна информация. Навремето благодарение на тази картотека тя успя да разкрие човек, който бе извършил три убийства й се подготвяше да извърши четвърто. В своя компютърен справочник откри дори потенциалната четвърта жертва. Много полезно нещо.

Нетърпението се разгаряше у нея като пожар, но съвестта не й позволяваше да събуди Ира. За да убие времето, Настя отиде в банята да измие красотата. С лицето няма да има проблеми — обикновен грим, а виж, боята от косата трябваше да мие на три-четири пъти. Вярно, тя не е устойчива, направена е специално за еднократна употреба, но пак ще трябва няколко пъти да насапуниса косата си с шампоан, докато тя не възвърне естествения си платинен цвят.

Докато си връщаше естествения облик, тя успя да убие цял час. Сега отново беше безцветна блондинка с белезникави вежди и мигли. Настя се стараеше да не се гледа в огледалото, за да запази решимостта си докрай. Така и не успя окончателно да заглуши вътрешния глас, който й нашепваше: „Не си навирай носа в това, не се рови, неизбежно ще намериш и други доказателства, че с това е свързан вторият ти баща, и ще изпиташ още по-голяма болка. Затвори си очите и се преструвай, че нищо не се е случило, че нищо не знаеш, че просто ти се е сторило. Да не би само баща ти да има навик да драска по етикетите на бутилките? Със сигурност има и други хора, които го правят. Втълпи си го и се успокой.“ Настя много искаше да послуша и последва съветите на това коварно гласче, трудно й беше да се бори със съблазънта отново да се върне към спокойния и стабилен живот, в който си имаше своя толкова близък и обичан татко Льоня. И от него винаги можеше да поиска съвет. А сега не можеше.

Тя седеше в кухнята, пиеше кафе и методично чертаеше на лист някакви схеми и таблици. Така й беше по-лесно да подрежда мислите си.

От едната страна на листа, вляво горе, подреди сведенията за седмината удушени. Един от тях беше някой си Нурбагандов, в миналото — Хаджиев, завършил учебния център, създаден в рамките на държавната програма. Бивш „източник на информация“ на криминалната милиция, по нелепа случайност разпознат от Дмитрий Вавилов.

Горе вдясно нарисува кръгчета и квадратчета, в които вписа информацията за Никита Мамонтов, потенциален курсант в учебния център, и за загиналия при автомобилна катастрофа журналист Баглюк. От името на Мамонтов до квадратчето „учебен център“ прекара пунктирана линия. Тук връзката беше ясна.

В долния край на страницата — сведенията за Лазарева и за двамата мъже — загиналия Стоянов и задържания Паригин. Между долната и горната част имаше само една връзка. Лазарева — Баглюк. Между тях нямаше нищо друго, което да ги свързва. Следователно, за да се обединят всички тези части в едно, трябваше да се изясни защо баскетболистката бе отишла в редакцията. Това беше най-слабото звено, защото и момичето, и журналистът бяха мъртви. Вече нямаше как да ги попита. Но без това звено нищо нямаше да излезе.

Вярно, имаше още едно звено. Баглюк — Леонид Петрович. Но нали не можеше да попита втория си баща… Не, тя няма да направи това за нищо на света. Идиотска история: да води следствие срещу собствения си втори баща, който й беше като истински и когото от най-ранно детство бе наричала татко.

Точно в седем сутринта тя решително влезе в стаята и запали лампата. Ирочка се размърда под одеялото, извърна се към стената и се зави презглава. Настя включи поставения на бюрото компютър, бързо намери своя азбучен справочник и въведе думата за търсене: Стоянов. Беше абсолютно сигурна, че ще намери човека, който й трябваше. Но я очакваше разочарование. Мъжете е фамилно име Стоянов не бяха много, само осемнайсет, но сред тях нямаше нито един Григорий Иванович. Нищо чудно, че името й се бе сторило познато, от тези осемнайсет Стоянови двама бяха братя, жестоки убийци, и навремето й се бе наложило здравата да се потруди за разкриването на извършените от тях престъпления. Други петима бяха цяло семейство: родители, син, снаха и внучка — всички бяха загинали при взривяване на колата им, с която те тръгвали за вилата си. Синът беше важен бизнесмен, а взривът — акт на отмъщение. Настя добре си спомняше този случай, беше съвсем пресен.

Значи в нейните домашни архиви Григорий Иванович Стоянов липсва. Добре, нека опитаме да потърсим Паригин. Може да се получи точно обратното на замисленото — търсенето на познатото име да не доведе до успех, а търсенето на непознатото изненадващо да даде положителен резултат. Общо взето, без да се надява на нищо особено, Настя набра името на екрана и включи търсачката. А ето го и него — Паригин, Евгений Илич, роден 1948 година. Нима наистина е той?

До името бяха написани букви и цифри, обозначаващи файла, в който се съдържаше по-подробна информация. Настя бързо намери нужния й материал и го прегледа. Започна да става много интересно! Евгений Илич Паригин е бил сред многото задържани и разпитвани във връзка с дело за убийство. С него е работил Михаил Доценко. Против Паригин не са били намерени никакви улики и благополучно са го пуснали. И адресът съвпада. Излиза, че е същият.

Какво излиза значи? Паригин, също като убития Никита Мамонтов, е попадал в полезрението на милицията при разследване на убийство, но доказателства той да е имал нещо общо с него не са били намерени. С Паригин, както и с Анна Лазарева, бе работил Доценко. И за капак Паригин — странно защо — е ходил по малка нужда точно на мястото и по времето, където и когато са се вкопчили в смъртна хватка Лазарева и неизвестният Стоянов.

Но Паригин отрича да е познавал Лазарева и твърди, че се е озовал случайно на местопроизшествието. Всичко се случва в този живот… Стават съвпадения, каквито никой автор на фантастични романи дори не е сънувал.

Настя решително изключи компютъра и тръгна към телефона да се обади на Михаил Доценко.

* * *

С огромно усилие на волята Паригин си наложи да не си тръгва от районното управление, когато му казаха, че е свободен. Кой нормален човек ще си тръгне в три часа през нощта, ако не е с кола? При такива условия ще си тръгне само човек, който се чувства некомфортно в милицията и иска да си плюе на петите.

Евгений Илич се чувстваше не просто некомфортно, а направо отвратително, но разбираше, че е по-добре да остане. До най-близката станция на метрото имаше най-малко час път, значи до четири и половина трябваше да остане тук с израз на уморено недоволство и снизходително разбиране на лицето.

— Къде да поседя тук при вас, докато отворят метрото? — сухо попита той оперативния работник на име Володя.

Момчето заведе Паригин в някаква неуютна стаичка, където нямаше нищо, освен пейка и пепелник. Евгений седя до часа, който си бе определил, неподвижно, опрял лакти в коленете си и потънал в размисъл.

Ето че всичко свърши. Аня умря. Пьотър Михайлович или както се казваше там всъщност — също. Паригин не получи парите. А времето си върви, остава му съвсем малко — само два дни. Едва ли ще успее. Трябва спешно да измисли нещо, за да отърве Лолита и племенника си. Може би да продаде апартамента, в който сега се крие Лола? Да, вероятно това е единственият изход. Изглежда, трябва завинаги да сложи край на криминалния начин на печелене на пари — един килър не може да функционира, без да има поне една резервна база. Той няма право да смесва жизнените пространства, в които съществува като законопослушен гражданин и като наемен убиец. Това е едно от правилата, чието спазване му гарантира безопасност.

В пет без двайсет той излезе от стаичката, учтиво, но студено се сбогува с дежурния и тръгна към метрото. В седем и петнайсет сутринта, когато Настя Каменская четеше записаната в компютъра информация за него, Евгений Илич лежеше на дивана в апартамента на улица „Мосфилмовская“. Вчера по това време той бе лежал тук в леглото до Анна — жива, топла и страстна. Само преди няколко часа те двамата излязоха оттук и Аня го помоли да я целуне преди тръгване. Тогава той си помисли, че това сигурно е последната им целувка. И излезе прав.

Внезапно разбра, че му е мъчно за Анна. Колко странно… Той почти никога никого не съжаляваше, понеже студено и абстрахирано смяташе, че всеки човек сам си е виновен за нещастията, които го сполетяват. Но Аня за нищо не беше виновна, тя загина, защото на Паригин му трябваха пари за вдовицата на братовчед му. Братовчед му бе взел пари назаем, не бе успял да ги върне и се бе самоубил, оставяйки жена си и сина си в жестоките лапи на кредиторите и на грижите на Паригин. Братовчед му бе постъпил неправилно — няма спор. Но Аня какво общо имаше? Защо тя трябваше да плати за тези грешки?

Защото така реши той, Евгений Паригин. Защото глупачката Лолита и нейният малък син му бяха по-скъпи от почти непознатата всъщност жена, която той бе прибрал от метрото, ридаеща и обидена от неверния си любим. Но така ли беше в действителност? Може би той се самозалъгваше? Защото всъщност нещата опираха не в Лола и момчето, а в покойния му братовчед и в приятелството, което ги бе свързвало цял живот. А Анна беше за него не просто почти непозната жена, а жената, която искаше да се омъжи за него, която спеше с него, готвеше му, гледаше го с предани и доверчиви очи и беше готова да направи всичко, което той й нареди. Самият той със своите целенасочени и планирани действия я привърза към себе си, обеща й брак и чудеса на щастието след това, постара се да спечели доверието й и да я накара да му помага. Така че за нейната гибел беше виновен само той. Той знаеше, че това може да се случи и не направи нищо, нито една стъпка, за да предотврати нещастието. Нещо повече — предвидливо бе взел камерата, за да заснеме случилото се и после да притисне Пьотър Михайлович, ако онзи не донесе парите на уговорената среща, а вместо това се опита да премахне изнудвачката. Той, Паригин, беше студен, пресметлив, циничен и жесток, когато със собствените си ръце изпращаше Анна на смърт. И няма какво да се преструва и да се прави на нещастен и несправедливо обиден от коварната съдба.

Но Аня можеше да остане и жива. Можеше, ако Пьотър не бе решил да се прави на интересен и бе дал парите. Или ако онзи черноок капитан Доценко не я беше зарязал. Тогава Паригин нямаше да се запознае с нея и нямаше да се случи всичко останало. Може би тогава на нейно място щеше да има някоя друга жена. Или изобщо той щеше да осъществи съвсем друг план. Да, вярно, всичко започна именно от това, че Аня плачеше в метрото за гаджето си, тъкмо тогава планът се зароди в главата на Паригин. Сега всичко е ясно — виновен е капитанът. Ако не беше изоставил Анна, сега тя щеше да е жива.

Олекна му от тази мисъл. Съзнанието, че може повече да не се самообвинява, отвори шлюзовете, през които нахлу горчивото съжаление. Той наистина би могъл да се ожени за нея и да живее щастливо. Защо не? Аня щеше да му бъде добра съпруга, щеше да му роди момиченце. Сега вече нищо такова няма да има.

Разумът говореше на Паригин, че трябва да си наложи да стане, да си отиде вкъщи, да вземе документите за втория апартамент и бързо да се завтече към някоя агенция за недвижими имоти. Жилището, в което сега се намира Лола струва много повече от четирийсет хиляди долара, така че като се има предвид спешността на продажбата, спокойно може да получи нужната сума. Или пък изобщо да не се занимава с трети лица, а да го продаде направо на кредиторите. Договорът за покупко-продажба може да се оформи бързо, ако се действа чрез фирма.

Трябваше да стане и да тръгне. Но кой знае защо, той не можеше да го направи. Странно вцепенение бе сковало Паригин. И може би за пръв път в живота си той изведнъж разбра какво е мъка.

* * *

Настя имаше чувството, че вътре в нея се е свила до краен предел някаква пружина, която се е „заклещила“ и никога вече няма да се изправи. Рано сутринта я извика Мелник и с тих от ярост глас й обясни каква невероятна тъпанарка е. Освен това е своеволна, самоуверена, без професионални умения и неграмотна. Тя и само тя е виновна Лазарева да остане без наблюдение, тя неправилно е ориентирала младшия по длъжност Доценко и използвайки влиянието си върху него, го е накарала да действа напълно погрешно, което именно е довело до нощната трагедия. Сега вече няма никакво съмнение, че именно Анна Лазарева е убийцата, удушила седем души и опитала се да удуши осми човек. Каменская непростимо е проточила обявяването на една опасна и психически неуравновесена престъпница за издирване и именно това е попречило за своевременното й залавяне. Гибелта на гражданина Стоянов и на самата Лазарева изцяло лежи на съвестта на старши оперативния пълномощник Каменская. Със заповед на началника на управлението в най-близките дни щеше й бъде наложено строго мъмрене.

Тя мълчаливо изслуша Господаря и се прибра в кабинета си. Дори мислено не се опита да му възразява и да се оправдава. Той беше прав. За всичко беше прав. Мястото й не е в криминалната милиция. Докато тук беше Гордеев, й позволяваха да прави това, което тя умее най-добре от всичко — да мисли и анализира. Всичко останало, както става ясно сега, тя върши зле. При новия началник ще трябва да върши всичката работа, а не само онова, което й се удава най-лесно. Решението да напусне бе правилно и с всяка минута Настя все повече се убеждаваше в това.

Дори не успяваше истински да се разстрои — навивките на спиралата в стегнатата пружина прилепваха една към друга толкова плътно, че всички чувства се оказаха притиснати между тях и по никакъв начин не можеха да си пробият път навън. За сметка на това мозъкът й, освободен от емоциите, работеше бързо, ясно и безотказно.

Първото съобщение дойде от Миша Доценко. Григорий Иванович Стоянов, човекът, загинал заедно с Лазарева на строежа, се оказал бивш служител на органите на вътрешните работи, пенсиониран на последна длъжност заместник-началник на районно управление. В момента бил на работа в правителствения апарат на някаква незабележима длъжност, нещо като референт.

След като си отбеляза наум думата правителство и я записа на нужното място в схемата, Настя тъкмо понечи да включи бързовара, за да си направи кафе, когато в кабинета й се втурна Юра Коротков, който рано сутринта беше тръгнал да се „поразходи“ около официално посочения адрес на Евгений Паригин. Юра изглеждаше едновременно озадачен и възбуден, сякаш нещо го бе развълнувало, но той не беше в състояние да разбере какво може да означава това.

— Вашият Паригин лъже — изтърси той още от прага. — Включвай бързовара, не ме гледай очаквателно, днес не съм закусвал заради тебе.

Истина беше. Веднага след сутрешния разговор с Миша Доценко Настя се обади на Коротков и го помоли да провери местожителството на Паригин. Не можеше да възложи това На Миша — може би Паригин добре си спомняше оперативния работник, който бе работил с него. Външността на Михаил беше ярка, запомняща се, и дори самият Доценко изобщо да не си спомняше този Паригин, което е напълно естествено, Паригин със сигурност не би забравил оперативния работник. Нали не всеки ден го задържат на улицата и го водят на „Петровка“.

— Значи така — започна Юра, след като седна по-удобно и започна да граби от кутията бучки захар, които начаса схрускваше със здравите си зъби. — Паригин не е в дома си. Нещо повече — той отдавна не е там. Най-малко от десет дни. Сприятелих се с неговата съседка и тя с покровителствена усмивчица ми съобщи, че Евгений Илич скоро щял да се жени. Слава богу, най-сетне, защото бил човек толкова положителен във всяко отношение, а пък живеел сам. Дори представил годеницата си на съседката, с което напълно убедил възрастната дама в сериозността на намеренията си. Високо едно момиче, ама наистина страшно високо, Евгений Илич изглеждал съвсем дребен до нея, обаче си личало, че тя го обича, буквално не откъсвала очи от него и цялата греела от щастие.

— Ясно — спокойно кимна Настя. — Вече престанах да броя грешките си, не ми стигат пръстите и на двете ръце. Паригин е бил близък на Лазарева, а аз го пуснах. Именно той е отишъл с нея на строежа и е чакал във входа, а когато е дошла милицията, се е възползвал от късмета, който го е споходил във вид на жена с дете. Вярно, това не го е спасило, пак са го закарали в участъка. Браво на момчетата, не са го пуснали, не са му повярвали. А аз съм глупачка и мястото ми е при уличните метачи, а не в криминалната милиция. Разказвай по-нататък.

Коротков я погледна внимателно и хвърли обратно в кутията поредната бучка захар, която се бе приготвил да лапне.

— Ася, настроението ти не ми харесва. Когато си така спокойна, това обикновено предвещава буря. Няма да ти кажа нищо повече, докато не ми обясниш какво става с тебе.

— Ха, уплашил се от буря нашият човек! — позасмя се тя. — Не си измисляй, ако обичаш, а разказвай.

— Сутринта ме е потърсил служителят от автоинспекцията, при когото бяхме с тебе. Спомняш ли си го?

— Саша, дето обрали тъща му в автобуса? Спомням си го.

— Току-що му се обадих и той ми каза, че автотехническата експертиза на колата на Баглюк била готова.

— Всичко е ясно — отново кимна Настя, изключвайки бързовара и сипвайки нес кафе в чашките. — Така и предполагах.

— Какво си предполагала? Какво ти е ясно?

— Че някой е поработил върху колата. Така е, нали?

— Е, ама че си, Аска! — Юра разочаровано махна с ръка. — Никога не оставяш човек да изпита удоволствие. Аз исках да те смая, а ти…

— Извинявай, без да искам.

Настя сякаш наблюдаваше себе си отстрани с отчужден и напрегнат поглед. Юра беше прав — само преди месец тя щеше да подскочи от такава новина, без да крие изненадата си, а ако новината беше напълно очаквана, както сега, щеше шумно да се радва на своята досетливост. А сега нямаше нито изненада, нито радост. Тя доста отдавна бе разбрала, че материалът за Мамонтов, попаднал у журналиста, е свързан по някакъв начин с държавната програма, за която й бе говорил Денисов. И ако това е така, „своевременната“ гибел на Баглюк не може и не бива да се приема като случайна. Всъщност в живота има много случайности, дори повече, отколкото човек предполага, но има известна граница, отвъд която количеството преминава в качество. Всеки оперативен работник, както и следовател, трябва да притежава развита интуиция, за да почувства точно къде е налице просто съвпадение и къде действа ръката на режисьор. Защото понякога тези нюанси са толкова трудно различими… Не, сега май вече е очевидно, че Баглюк е бил премахнат. Някой е поработил върху колата му, докато той е пиел уиски с Леонид Петрович. И са го напивали целенасочено. Когато един катастрофирал шофьор е много пиян, а освен това има поледица, съответните служби не се взират много в причините за катастрофата. Така се подреждат нещата…

Татко… Господи, защо?

„Стига, Настася, я се овладей! Ти, разбира се, не си Павлик Морозов, за да шпионираш любимия си втори баща. Но не си и безволево създание, което позволява да го набъркват в мръсотии. Решила си да напуснеш? Напусни тогава. Но първо си довърши работата. Инак вместо тебе ще го направят други, а тебе ще те смятат за недалновидна и повърхността глупачка, която не е забелязала слона под носа си. И не забравяй, обеща на Денисов: ако имаш основания, да свършиш всичко сама и да предупредиш хората му.

Ти, майорът от милицията, си обещала нещо на голям финансов магнат, на мафиот? Ти в ред ли си изобщо, драга? — запита се Настя и веднага си отговори мислено: — Май не съм. Но вече съм се набъркала, вече съм обещала, макар и под влияние на слабостта си, в момент на остро съжаление към умиращия старец, и нямам път назад. Разбира се, не биваше да го правя, разбира се, беше грешка. Напоследък направих твърде много грешки.

Но нали обещание, дадено на умиращ човек, е нещо много специално! Ето че и с мен се случва онова, за което по-рано съм чела само в книгите. Конфликт между дълга на честта и служебната целесъобразност. Разумът говори, че трябва да докладвам всички материали на ръководството и да настоявам да ги предадат в главното управление на Заточни, а междувременно тихо и кротко да си напиша рапорта за напускане. С тази работа да се занимават опитни и грамотни служители, а не аз — неопитна, глупава, неумела и сам-самичка. Но аз обещах. И вече няма връщане назад.“

— Юра, трябва спешно да намерим Паригин. Доколкото разбирам, можем да направим това само чрез връзките на Лазарева, по друг начин е невъзможно да го хванем, ако не живее в дома си. Ти обади ли се в завода, където твърди, че работел?

— Защо само да твърди? Работи си там, ползва се с авторитет, ветеран на производството е човекът. Около две седмици е бил в болнични — заради грип, а после е взел неплатен отпуск по семейни причини. При което е взел този отпуск именно по времето, когато е напуснал постоянното си местожителство.

— А преди това си е боледувал вкъщи?

— Така излиза. Боледувал, боледувал, а после нещо се е случило, нещо, което го е накарало да вземе отпуск и да не се мярка нито в дома си, нито на работа. Ася, я да звъннем в „Мосприватизация“, представи си, че той има и друга къщичка, а?

— Или дори не една — съгласи се Настя. — Прав си.

Тя извади от бюрото си справочника и се обади в учреждението, известно на всички под името „Мосприватизация“, където в паметта на компютрите се пазеше информация за всички приватизирани апартаменти в Москва. Разбира се, не им дадоха справка по телефона.

— Сега ще подпишем при Жерехов официално искане и ще отидем — каза Настя. — Колата ти в ред ли е?

— Засега да, но какво ще стане след половин час — не знам! — сви рамене Коротков. — Аз изобщо се чудя как върви още, отдавна й е време да си отиде от естествена смърт.

Настя си наложи да се усмихне, затвори кутията със захарта и я прибра в шкафчето на бюрото заедно с кафето и празните чаши.

— Ще трябва да рискуваме. Да вървим, слънце мое! Аз изпуснах Паригин, аз трябва да го търся. А тъй като между Паригин и твоя личен враг Баглюк има някаква връзка, ти ще трябва да споделиш с мен тези доста неприятни усилия.

* * *

В „Мосприватизация“ те доста бързо получиха справка, според която Евгений Илич Паригин беше собственик на още едно жилище, гарсониера, но в хубав блок с подобрена планировка и в престижен квартал. След още някое време се сдобиха и с телефонния му номер.

— Звъни — каза Коротков и подаде на Настя листчето с номера.

— Защо аз? Ти не можеш ли?

— Твоят глас е неприятен, по-бързо ще ти повярват.

Настя го чукна без злоба по челото и започна да натиска бутоните. Отговори й женски глас.

— Ало! Женя?

— Обаждам ви се от телефонната централа — каза Настя, като се постара да направи гласа си колкото може по-равнодушен, служебен и уморен. — Не ви е платен телефонът за октомври, ноември и декември. Утре сутринта ви изключваме.

— Как така? Почакайте — притесни се жената, която бе вдигнала телефонната слушалка в гарсониерата на Паригин, — аз не знам… Трябва да попитате собственика, може би е платил, а вие не сте получили квитанцията. Аз не живея тук, роднина съм.

— Проверете си — равнодушно тръсна Настя. — Търсете квитанцията и я донесете, иначе утре в десет сутринта телефонът ще бъде изключен. Днес работим до деветнайсет и трийсет.

— Ама как… — слисано избъбри жената. — Аз не знам какво да правя. Не живея тук, не знам къде да търся тези квитанции. А собственикът замина, не мога да се свържа с него. Моля ви, не ни изключвайте, много ви моля…

— Вие се оправяйте. Трябва да си плащате навреме. Предупредих ви. — Тя затвори телефона и се обърна към Коротков: — Та така, слънце мое. В гарсониерата живее дама, която не знае къде е Евгений Илич. Тоест може би знае, но не може да се свърже с него. Или там, където се намира той, няма телефон, или дамата не знае този номер. По всичко личи, че тя дори не може да каже със сигурност кога ще види Паригин.

— Трябва да организираме засада там — предложи Коротков. — Рано или късно ще се появи.

— Юра…

— Да?

— Нищо, хайде да излезем оттук, трябва да поговоря с теб.

Те излязоха от голямото здание, разположено на булевард „Зельоний“, и бавно тръгнаха към вехтата кола на Коротков, която беше паркирана до отсрещния тротоар.

— Хайде да постоим малко на въздух, да ми се поосвежи главата — помоли Настя.

— Ами добре. За какво искаше да си поговориш с мен?

— За Паригин. Аз не мога и не искам да докладвам на Мелник за това жилище и за необходимостта да организираме засада. Ние с теб не можем да направим това сами, затова единственият изход е да се опитаме да намерим Паригин, а не да чакаме той да се появи.

— Аска, не мога да те позная! — учудено я погледна Коротков. — Опитваш се да скриеш информация от началника и се надяваш, че нищо няма да се разкрие? Първо, това е глупаво и рисковано, ще си спечелиш поредния скандал. И второ: защо? Не разбирам.

— Отговарям на първия въпрос. Господаря не знае нищо за Паригин. Той знае само, че снощи са загинали Лазарева и някой си Стоянов, че аз съм ходила в участъка да видя кой е бил задържан в близост до местопроизшествието и съм се върнала с празни ръце. Това е всичко. Той не знае нищо друго, стигна ми умът да не му казвам това, което казах на тебе и на Мишаня. И ако вие двамата си мълчите, всичко ще се размине.

— Да допуснем. И защо правиш цялата тази комбинация? По-рано никога не си постъпвала така, самата ти постоянно ни повтаряше: простотата и правдивостта са за предпочитане пред всичко друго. А сега натрупа необяснима грамада от лъжи. Та ти лъжеш не само Господаря, но и мен. Разбира се, аз те обичам нежно, но честно ще ти кажа: това ме обижда. Да не би вече да ми нямаш доверие?

Тя събра в гърдите си повече въздух, задържа го, после бавно издиша.

— Ще ти кажа истината. Но при едно условие: няма да ми четеш конско. Аз самата вече си го прочетох. И ако след това сметнеш, че е невъзможно да ми помагаш, обещай ми, че поне няма да ми пречиш.

— Абе никакво конско няма да ти чета! — ядоса се Коротков. — Притрябвало ми е. После аз ще си изпатя повече.

— Да се качим в колата, измръзнах.

Те седнаха в колата и Настя бавно, сякаш насила, разказа всичко на Коротков. Когато свърши, Юра известно време помълча, после внимателно я погали по рамото.

— Горкичката ми, горкичката — тихо каза той. — И през цялото това време си се измъчвала сама? Ако не ми беше толкова скъпа, просто щях да те убия.

— Защо?

— Задето не си ми казала веднага. И защото имаш този идиотски навик да страдаш в самота.

— Обеща да не ми четеш конско — напомни му Настя.

— Не ти чета конско, а ти изразявам съчувствието си. Разбира се, че ще ти помогна, изобщо не се съмнявай. Но поначало ти…

— Юра!

— Край, край, млъквам. Накъде тръгваме?

— Към фирмата, където е работила Лазарева. Ще търсиш нейни приятели и познати. Все някой трябва да знае къде е живяла напоследък. Шестото чувство ми говори, че тя е живяла там заедно с Паригин. И че той още се намира на това място.

Глава 18.

Във фирмата, където бе работила Анна Лазарева, не знаеха за гибелта й, така че появяването на служители от милицията бе посрещнато с известно напрежение. Личеше, че тук ако не бяха я обичали, поне бяха изпитвали към нея добри чувства и на въпросите на Настя и Коротков отговаряха първо с въпроси:

— Защо, какво се е случило?

— За какво ви е Анюта? Та тя на мравката път прави.

— Защо, какво има? Анечка е много добър служител, ние нямаме претенции към нея.

Наложи се да им кажат какво се бе случило през нощта. Но това не се оказа твърде полезно — хората клатеха глави, горестно въздишаха, ужасяваха се, къде обаче се е намирала Аня през всичките тези дни — това никой не знаеше.

— Може би знаете у кого може да е наела жилище? — попита Настя.

— Жилище ли? Трябва да попитате Лада, тя знае всичко за наемането на жилища.

— Каква е тази Лада?

— Наша продавачка, работи на наш щанд при метростанция „Тимирязевская“, на улицата, точно при изхода от подлеза. Ще я намерите, тя е там сама, няма други щандове. Сестра й се занимава с недвижими имоти, затова когато на някого трябва жилище, винаги го пращаме при Лада. Да, да, попитайте нея, ако на Анюта е дотрябвало жилище, със сигурност се е обърнала за помощ към Лада.

Колата на Коротков, пъшкайки и пръхтейки, ги закара до „Тимирязевская“, където наистина точно пред входа продаваше вестници и списания усмихната блондинка с тъмни очи. Новината за гибелта на Лазарева я шокира, тя дори едва не се разплака, но след като се овладя, им даде адреса и телефона на сестра си и каза, че преди около две седмици Аня я е търсила във връзка с наемане на жилище.

— Не ви ли каза за какво й трябва жилище? — полюбопитства Коротков. — Нали тя има къде да живее?

— Тя има къде да живее, но къде може да води мъже? При мама и тате? — възрази Лада. — Анютка, завърти ли любов с ново гадже, веднага наема жилище, за да има къде да се срещат. От мъж много има да чакаш инициатива. Всичките са хаймани, само чакат жените да им решават проблемите.

— Значи това се е случвало и друг път? — уточни Настя. — Аня и по-рано е прибягвала до услугите на сестра ви, за да наеме жилище?

— Разбира се. Три-четири пъти, вече не си спомням точно.

От „Тимирязевская“ те поеха към агенцията, където работеше сестрата на Лада. Коротков през цялото време хленчеше и се оплакваше, че бил гладен, но Настя този път не го подкрепяше. Не усещаше нито глад — макар че за последен път беше яла преди цяло денонощие, нито студ — което също беше необичайно за нея през зимния сезон, нито умора. Не усещаше почти нищо, освен хладна решимост да приключи с това дело веднъж завинаги и да напусне тази служба.

Когато минаваха покрай поредния павилион с надпис „Топли сандвичи“, Коротков все пак спря.

— Ти както искаш, но аз не мога повече — заяви той. — Отивам да си купя нещо за ядене. На теб какво да ти донеса?

— Нищо не искам.

— Стига, Ася, не може така, трябва да ядеш.

— Не съм гладна, Юрик, честна дума.

— Добре! — сърдито каза той и слезе от колата.

Върна се след няколко минути, в едната ръка носеше увити в пакет сандвичи, в другата — пластмасова чашка с кафе.

— Дръж! — подаде той чашката на Настя.

Тя взе кафето и благодарно се усмихна.

— Благодаря ти, ти си истински приятел.

Коротков седна в колата, извади един сандвич и лакомо отхапа почти половината.

— Ще ми се да не забравяш това, приятелко — каза той.

— Кое?

— Че съм ти истински приятел.

— Благодаря — повтори тя.

„Пада ти се, Каменская, заслужи си го — изкоментира наум Настя. — Юра наистина ти е приятел, винаги ти е помагал и не е имало случай да те предаде, а ти го обиждаш, като му демонстрираш недоверието си и не му казваш какво те безпокои. Безпокои ли? Направо те подлудява. За какво са приятелите, ако ти постоянно им показваш, че не се нуждаеш от тях? Сигурно Ирочка беше права. Впрочем напоследък това се случва със завидно постоянство: всички наоколо са прави — освен тебе, Каменская. Само ти не си права. Само ти постоянно грешиш.“

— Юра, как мислиш, за какво е потрябвала Анна на Паригин?

За миг Коротков престана да дъвче и се извърна към Настя.

— За нищо — учудено отговори той. — Имали са връзка. Обикновена любовна връзка, каквито имат милиони мъже с милиони жени. И тук ли виждаш нещо нечисто?

— Не виждам, но подозирам, че го има. Прекалено много съвпадения, в нормалния живот така не става. И двамата по един или друг начин са свързани с Доценко, имам предвид — познават се с него. И после, аз много добре си спомням какво ми разказваше Миша за срещите си с Лазарева. Тя е била влюбена в него и е очаквала той да започне да настоява за интимни срещи. Откъде тогава се взе тази любовна история с Паригин?

— Ами може историята с Паригин да е минала и да е прераснала в обикновени приятелски отношения — предположи Юра. Той трескаво довърши първия хамбургер и зашумоля с хартията, развивайки втория. — Между другото доста са вкусни — каза той, — глупаво постъпи, като не пожела да хапнеш, защо отхвърляш възможността за внезапно зародила се любовна история? Лазарева, ако съдим пак по разказите на Миша, е била импулсивно момиче, пламенно, влюбчиво, чувствата й са се пораждали лесно и бързо. Миша е изчезнал, престанал е да идва на срещи и точно тогава тя среща нов мъж, защо да не се възползва? Не разбирам какво те притеснява.

— Притеснява ме, слънце мое, фактът, че Лазарева се впуска в нова любовна връзка точно с мъж, който се познава с нейния неверен любим.

— Я стига, Ася — махна с ръка Коротков, — това се случва постоянно и навсякъде. Ти толкова се гордееш с литературните си познания, че би могла и да си припомниш: всяка трета книга описва именно такава ситуация. И всеки трети филм между другото — също. А животът, както ти е известно, ни поднася такива неща, каквито нито един писател не може да си представи. Хайде кажи ми честно — ако прочетеш в някоя книжка, че трима ръководители на едно и също ведомство са с едно и също фамилно име, без да са роднини, и поради това съвпадение се случват какви ли не недоразумения и бъркотии, ще повярваш ли? За нищо на света няма да повярваш. В краен случай ще решиш, че това не е сериозна книга, а пародия или иронично криминале. Ние с тебе обаче живеем с тази реалност, имаме министър, началник на Градското управление на вътрешните работи в Москва и началник на Главното управление на вътрешните работи в Московска област — и тримата съименници. Та какво можеш да ми възразиш в тази връзка, приятелко?

— Нищо — съгласи се Настя. — Но въпреки това тази история с Паригин и Анна не ми харесва, нещо там не е в ред.

* * *

Оказа се съвсем лесно да намерят човека, дал под наем жилище на Анна Лазарева. Той беше чевръст и ужасно делови младеж, шофьор във фирмата, в която работеше сестрата на Лада. Имал твърде сериозна дама на сърцето, с която живеел вече от две години в големия й апартамент в центъра на Москва, а своята гарсониера тихомълком давал под наем, и то не чрез фирмата, а изключително „на лична основа“, за да не плаща данъци.

Хазаинът здравата се стресна, когато научи, че от него се интересува милицията. И то стресна се, както се разбра по-късно, далеч не от евентуални данъчни проблеми.

— Ама как така?! — отчаяно нареждаше той и силно се удряше с юмрук по коляното. — Та аз винаги съм се старал да давам квартира на хора, с които няма да си имам неприятности. По сто пъти съм ги питал с какво се занимават и за какво им трябва жилището. Защото нали знаете как става? Превръщат жилището в склад или в някакъв пункт за прехвърляне на стоки, а после излиза, че там има наркотици или оръжие, или други разни контрабандни гадости. Или се сбиват, изпочупват всички мебели и взривяват вратата. А тази Аня ми се видя толкова симпатична, спокойна, пък и тя е наемала това жилище и по-рано и всичко е било наред. Е, това от нея не го очаквах!

— Не се тревожете — успокои го Настя, — нищо страшно не се е случило във вашето жилище.

— Как да не се е случило, щом вие се интересувате? — гневеше се шофьорът. — Какво са направили там? Бардак? Убили ли са някого?

— Не е там работата. Момичето, което е наело жилището, е загинало, а ние непременно трябва да видим нейните неща.

— Тъй — потиснато констатира той, — значи е крадла и е криела в моето жилище крадени стоки.

Той дори не реагира на съобщението за гибелта на квартирантката, толкова беше загрижен за самото жилище, за мебелите и дали е наред входната врата. Без да иска, подсказа, най-лесния вариант да бъде измамен. Коротков веднага се хвана за него.

— Да — веднага се съгласи Юра, — за съжаление вие познахте. Бихме искали да вземете ключовете от жилището и да дойдете с нас, инак ще трябва да разбием вратата. Никак не бихме искали да става така.

Има си хас! Хазаинът искаше това още по-малко. Той трепереше над имуществото си и май беше готов дори да плати на служителите от милицията, за да не повреждат бравата.

Пристигнаха на улица „Мосфилмовская“ към осем вечерта. Преди да слязат от колата, Коротков предупреди:

— Сега ще ви инструктирам и ви моля да правите всичко, както ви кажа. Не е изключено вашата квартирантка да е имала съучастник, който може още да се намира в жилището.

— Тогава аз няма да дойда — тутакси решително отвърна хазаинът. — Притрябвало ми е да си търся опасни приключения. А, не, вървете без мен.

— Разберете — меко каза Настя, — ако там наистина има съучастник, той няма да отвори вратата на никого, освен на вас. Вие сте хазаин и имате пълното право да влезете.

— Нека той — шофьорът завъртя глава, сочейки Коротков — да каже, че е хазаинът. На вас ви плащат за риска, а на мен — не.

— Има ли шпионка на вратата?

— Че как, разбира се!

— Ето виждате ли! Ами ако човекът, ако там наистина има човек, ви познава по физиономия?

— Как може да ме познава? — възмути се хазаинът. — Аз си нямам работа с крадци, изобщо не познавам такива хора.

— Срещали ли сте се с Анна, за да й дадете ключовете и да вземете наема?

— Разбира се.

— Къде и кога стана това?

— Тя дойде тук, във фирмата.

— Анна в помещението ли влезе?

— Не, бяхме се разбрали да се срещнем на улицата. Трябваше да карам шефа на преговори в три часа и казах на Анна да дойде между два и половина и три, че ще я чакам в колата на улицата пред входа. Е, и тя дойде. Предплати ми за един месец и взе ключовете.

— Слизахте ли от колата, когато тя дойде?

— Слязох. Не ми беше удобно аз да седя, а тя да се прегъва на три, щото е висока като… като не знам какво.

— Ето, виждате ли — отново повтори Коротков, — значи човекът, който е бил с нея, спокойно е можел да ви види.

— Абе никого нямаше с нея! Сама беше.

— Вие така си мислите. Всъщност тя може да е била със спътник, но просто той по някакви причини да не е искал да се приближи.

Коротков говореше разпалено и уверено, защото на всяка цена трябваше да придума хазаина да се качи до жилището. Вярно, ако се съдеше по времето, когато бяха ставали обсъжданите събития, Анна беше наела жилището за срещи с Доценко, но кой знае дали Паригин наистина не е бил неин стар познат. И в такъв случай не биваше да се изключва вероятността жилището да е било наето за него. Или пък просто в този момент той да е бил с нея, кой знае по каква причина… Ако Евгений Илич Паригин беше човекът, за когото го смятаха, той сигурно беше много предпазлив и те въобще не биваше да рискуват.

— Е, добре — предаде се най-сетне младежът, — печелите, придумахте ме. Значи ще позвъня на вратата. А после какво?

— Ако не ви отворят, звънете отново и започнете високо да викате Анна. Непременно кажете кой сте. Ако там има някой, той трябва да бъде сигурен, че това сте именно вие и че я търсите за някаква дреболия, например да си вземете нещо свое.

— А ако отворят?

— Същото. Представете се, попитайте къде е Аня, обяснете, че трябва да си вземете нещо. Ако не ви пуснат, не настоявайте, само попитайте кога ще се прибере Аня и помолете тя да ви се обади. Ако ви пуснат, вземете нещо, каквото и да е, и веднага си тръгнете. Това е всичко.

— Как така всичко? — слиса се хазаинът. — Ами вие? Нали казахте, че трябва да потърсите крадени вещи?

— Е, нали не можем да търсим тези вещи в присъствието на съучастника — усмихна се Коротков. — Тогава това ще прилича повече на задържане, а при задържане нали знаете какво става? Съпротива, сбиване, чупене на стъкла, може и мебелите да пострадат. Не искаме да ви причиняваме щети.

Този аргумент беше ясен на хазаина и веднага го предразположи към хората от милицията.

Когато влязоха във входа, Юра се спря.

— Ние с Анастасия ще се качим пеша, а вие след три минути се качете с асансьора. Бъдете естествен, не се опитвайте да се движите тихо. Вие сте собственикът, отивате в собственото си жилище, от никого не се криете, изобщо нищо не криете. Разбрахте ли?

Коротков и Настя тръгнаха нагоре по стълбището. Когато стигнаха до съответния етаж, се огледаха да намерят удобно място. Нямаха намерение да нахълтват в жилището, но трябваше да успеят да се притекат на помощ на хазаина в случай на някакви непредвидени ексцесии. Забуча асансьорът, автоматичната врата се отвори и на площадката излезе шофьорът. Лицето му беше смутено и уплашено. Той завъртя глава, за да потърси Коротков. Юра направи крачка напред, за да го види онзи, и направи с ръка нещо като окуражаващ жест — сиреч хайде, звънни на вратата, не бой се.

Никой не реагира на първото позвъняване. На второто, по-продължително — също.

— Аня! — извика младежът и силно дръпна дръжката на вратата. — Аня, вкъщи ли си? Аз съм, Генадий. Отвори!

Отново тишина.

— Анютка, чуваш ли ме? Отвори ми, ако си вътре, трябва да си взема якето. Аня!

Той позвъни още няколко пъти, но отвътре не се чу нито звук. Коротков предпазливо се показа от укритието си и със знаци подсказа на Генадий: отключи си с твоя ключ.

— Аня, отключвам! Ако не си сама, наметни си нещо, аз няма да влизам в стаята, само ще си взема якето от антрето. Чуваш ли, Анюта? Влизам!

Той още веднъж натисна копчето на звънеца. Вероятно бе успял да се овладее, защото доближи лицето си до самата брава и зверски изкрещя:

— Последно предупреждение преди атаката! Аня! Скрий си гаджето под юргана, влизам!

Коротков намигна на Настя и вдигна палец, което очевидно трябваше да означава най-висока оценка за актьорските способности на Генадий. Изскърца бравата, после вратата се отвори и хазаинът предпазливо влезе в апартамента. Коротков се напрегна, готов всяка секунда да се втурне на помощ. Но нищо не се случи. Генадий излезе от апартамента с леко тъмно яке в ръката и затвори вратата. Зина да каже нещо, но Настя бързо притисна пръст до устните си и му посочи асансьора. Когато вратата се отвори, всички заедно влязоха в кабината.

— Там няма никого — съобщи Генадий с явно облекчение.

— Сигурен ли сте?

— Абсолютно. Вратата към стаята е широко отворена, към банята — също. Всичко се вижда. Кухнята също е празна. И после — в антрето няма нито чужди дрехи, нито чужди обувки.

— Хайде обратно! — изкомандва Юра, когато вратата се отвори на първия етаж. — Ще влезем всички заедно. Ако през това време дойде някой, действаме по старата схема. Вие сте дошли за якето, а ние сме с вас, защото сме приятели.

Генадий явно се бе вживял в оперативната работа, защото с лекота се съгласи да продължат експеримента. Върнаха се в апартамента.

Коротков надникна в кухнята и в банята, Настя бързо огледа стаята.

— Мъж — доволно каза Юрий. — Непрана мъжка риза, явно не е размерът на Аня. И бръснарски принадлежности. Ти какво намери, Ася?

— Някаква техника. Гена, ваша ли е?

Генадий хвърли поглед към поставените в ъгъла калъфи и отрицателно поклати глава.

— Не, за пръв път виждам тези неща. Да не са крадени? Това ли търсехте тук?

— И това — без да й мигне окото, излъга Настя.

— Може би са на Аня?

— Може би. Юра, виж ги, ако обичаш, аз нищо не разбирам.

Коротков ловко дръпна циповете на калъфите.

— Така, да видим… Тук има камера, и то с някакви екстри, никога не съм виждал такива. Ами това тук какво е? А, сетих се! Това е приспособление за нощно снимане, но с много необичайна конструкция. А какво е това? Тук имаме бинокъл, също за нощно виждане.

Настя се притесняваше, имаше чувството, че твърде дълго стоят в апартамента и оставят прекалено много следи от пребиваването си тук.

— Генадий, ако обичате, вземете някакво листче и напишете бележка на Анна — помоли тя.

— На Анна ли? — страшно се изненада той. — Нали ми казахте, че е умряла?

— Но откъде вие ще знаете това? — възрази Настя. — Дошли сте в своя апартамент, не сте заварили наемателката, взели сте си якето и е съвсем естествено да й напишете бележка, инак тя може да помисли, че някой просто е откраднал якето. Тук явно живее някакъв мъж и той определено ще се разтревожи, ако дойде и види, че някой е влизал. Не бива да го безпокоим напразно.

— Ами аз мога да оставя якето където си беше, не ми трябва.

— А следите? Гена, трима души не могат да се въртят известно време в това тясно пространство, без да оставят следи. Със сигурност нещо сме разместили. Престъпниците са хора внимателни и предпазливи, те автоматично забелязват такива неща.

Генадий разбиращо кимна, извади от джоба си бележник и на откъснато от него листче написа няколко думи. След като оставиха бележката на видно място, те напуснаха жилището, в което Анна Лазарева бе прекарала последните си дни.

* * *

— И какво ще правим сега? — попита Коротков.

От улица „Мосфилмовская“ Настя и Юра отидоха на „Шчолковское шосе“, където живееше Настя. Нямаше смисъл да се връщат на работа, работният ден отдавна беше свършил, ако детективите изобщо имат някаква определена продължителност на работния ден.

— Не знам, Юрик, трябва да помисля. По принцип би трябвало да уведомим ръководството, защото ти сам не можеш да арестуваш Паригин, аз не ставам за помощник. Бива ме само да мисля, а през последните дни доказах, че и това не правя както трябва.

— И Мишка не става за помощник — унило потвърди Коротков. — Паригин го познава. Дали да включим Коля Селуянов?

— Него още го боли кракът — напомни му Настя.

— Вярно, забравих. Тогава Игор Лесников. Не бой се, Ася, Паригин няма да ни избяга, той не усеща опасността.

— Мислиш ли? — с нотка на съмнение попита тя.

— Стопроцентово съм сигурен. Виж сега какво се получава. Той смята, че връзката му с Лазарева не е изплувала, в милицията са го разпитали като случаен минувач и са го пуснали без сянка на съмнение. В жилището на „Мосфилмовская“ той живее и държи скъпа апаратура, значи няма намерение да бяга, просто е излязъл някъде. Смята, че за пореден път се е измъкнал. Момчетата претърсили ли са го, когато са го задържали онази нощ?

— Казват, че са го претърсили.

— Носел ли е оръжие?

— Не.

— Виждаш ли! — Коротков тържествуващо вдигна пръст. — Той дори не носи със себе си оръжие. Ще тръгне ли един сериозен престъпник без оръжие, ако всеки момент очаква неприятности? Няма да тръгне. Значи не очаква никакви неприятности.

— Или не е сериозен престъпник — добави Настя.

— А какъв е според тебе? Дете невинно?

— Абе един господ знае! — ядосано тръсна тя. — Това дело е пълно с метаморфози. Приличният счетоводител Нурбагандов се оказва престъпникът Хаджиев. Скромна продавачка на вестници посред нощ отива с някакъв мъж на някакъв строеж и се бори с него на живот и смърт. Дори татко…

Настя не се доизказа, извади цигара и щракна със запалката. Отново я смаза мъката, стисна гърлото й в спазъм, очите й се напълниха със сълзи. Юра разбра състоянието й и се постара да отклони разговора в безопасна посока.

— Ако Паригин не е сериозен персонаж, няма да имаме проблеми със задържането му. Ех, ако си живееше вкъщи, можехме просто да го извикаме с призовка като свидетел при нас или при Олшански за уточняване на обстоятелствата около снощното произшествие. Уж за да го разпитаме какво е видял, какво е чул, какво е забелязал. А така той няма да получи призовката. Нали не можем да го обявим за издирване. Обявихме Лазарева — и като резултат получихме труп.

— Прав си — съгласи се Настя, — в този случай пак ще получим труп, само че не на самия Паригин, а на някого от нашите. Юра, аз си мисля, че не бива да се опитваме да арестуваме Паригин в жилището на „Мосфилмовская“.

— Защо?

— Там обстановката е благоприятна за него. В това жилище той психологически постоянно е готов за изненади — нали се намира там донякъде незаконно, защото не той е наел жилището и не той се е уговарял с хазаина. А истинската квартирантка я няма, не може да използва за параван никого. Постоянно е в напрежение и ние няма да го сварим неподготвен. Струва ми се, че трябва да го подмамим към неговото второ жилище, легалното. Ако чувството ти не те лъже и Паригин наистина не очаква особени неприятности, той спокойно може без опасения да се появи там, където живее някаква негова позната или роднина.

— Развий си мисълта — поиска Коротков, — ти мислиш бързо и не успявам да те догонвам.

— Разбираш ли, Юрик, когато един човек води начин на живот, при който постоянно му е нужна резервна база, той никога не би пуснал в тази база външен човек, защото тя може да му потрябва всеки момент. И щом в тази резервна база са се появили обитатели, ние сме длъжни да си направим два извода. Първия: в обозримо бъдеще Паригин не вижда за себе си необходимост да се крие или да пази в резерв втората си бърлога, защото води спокоен, законен начин на живот. В този случай ние с тебе трябва да признаем, че всички наши разсъждения са били глупави и неоснователни, че той не е вмесен в нищо престъпно, няма нищо общо с убийството на гражданина Шепельов преди половин година и тогава е бил задържан случайно, а с Анна наистина е въртял любов и като истински кавалер е трябвало да придружи дамата късно през нощта до мястото на нейната съмнителна среща. И втория извод: ако ние с теб все пак сме прави и Паригин е замесен здраво, значи има някаква крайно важна причина, поради която е пуснал тази жена в своята резервна база. Например жената не му е безразлична и крайно се е нуждаела от покрив над главата. Именно този момент трябва да използваме. Ако тя го помоли за помощ, той непременно ще дотича. При което и през ум няма да му мине, че сме го разкрили като човек свързан с Лазарева, а ще мисли само за опасността, която заплашва онази жена. Историята с неговото задържане нагледно доказва, че той се владее прекрасно и не проявява ненужна агресия, ако смята, че всичко може да се размине. Нали не се е опитал да пробие обсадата, да избяга от местопроизшествието, не се е карал за правата си с милиционера, а тихо и спокойно се е ориентирал, лепнал се е за Иришка и Лиля и се е държал абсолютно логично — както би се държал всеки случаен минувач, който разбира спецификата в работата на милицията и няма основания да се страхува. Точно така той може да се държи и в ситуацията с жената, която живее в неговия апартамент и го моли за помощ. Сблъска ли се пред блока със служители на милицията, той няма да се хване за пистолета и ще се постарае да приключи работата колкото може по-мирно, без да се нервира и без да буди излишни подозрения. Ако пък действаме на „Мосфилмовская“, веднага ще схване, че това е краят, и ще се сражава ожесточено и докрай, защото там е жилището, в което го е завела Анна, а той с всички сили се старае да скрие именно връзката си с нея. Едно задържане на „Мосфилмовская“ може да причини голямо кръвопролитие.

— Става — одобрително кимна Юра. — Не се критикувай излишно, приятелко, съвсем прилично си мислиш. Сигурно вече имаш и план как да го подмамим.

— Господи, ами че това е от просто по-просто! Когато хората не си плащат сметката за телефона, изключват им го. А знаеш ли какво прави нашата държава, когато не си плащаш електричеството?

— Май нищо. Че какво може да се направи в този случай? Телефоните са включени индивидуално, а електричеството се подава на определена територия. Нали не може заради един неплатил да се лиши от ток цял блок или дори микрорайон?

— Юра, у тебе дреме велик хуманист. Идват милите хора от Мосенерго и кръцват жиците, по които електричеството влиза в твоето жилище.

— Не може да бъде! — изохка Коротков. — Ама ти сериозно ли? Просто така идват и прерязват жиците?

— Просто така, да. В нашия вход постъпиха по този начин с два апартамента. Жената, с която днес разговарях по телефона, прие като нещо съвсем нормално лъжите ми за неплатения телефон, значи живее там отскоро, инак щеше да го плаща тя и със сигурност да знае дали казвам истината или не. А тя дори не знае къде са квитанциите. Значи ще повярва и за електричеството, защото не го е плащала лично. Без телефон се живее трудно, но не е невъзможно. Но я се опитай да поживееш без светлина зиме, когато се разсъмва късно и се стъмва рано. Хладилникът не работи, печката не работи, в банята нищо не се вижда, не можеш да гледаш телевизия. Тази госпожа няма да издържи това удоволствие повече от два часа и ако има някаква връзка с Паригин, непременно ще настоява той да отиде, да включи тока и да се разбере с Мосенерго. Ако тази госпожа наистина не му е безразлична, той не може да я е оставил без връзка, особено, в случай че тя има неприятности. Може да не знае телефонния му номер, но той непременно й се обажда. Схващаш ли идеята ми?

— Естествено. Утре още сутринта отиваме и изключваме всичко. Само че има опасност тази госпожа да се обади в Мосенерго и да научи, че за въпросното жилище няма никакви неплатени сметки и оттам не са изпращали никакви техници. И тогава какво?

— Ами да се обади! — Настя сви рамене. — И да научи истината, нищо няма да се промени, пак няма да има ток. Можеш да ми повярваш. Мосенерго не бърза да праща хора дори за изключване, чака плащанията с години. А пък за включване — направо забрави. Още повече че изключването не е било по тяхна инициатива, а са го направили някакви самозванци. Уверявам те, ще кажат на госпожата, че това не е техен проблем да си викне електротехник от службата за поддръжка на жилищния фонд. Повтарям: тя живее там отскоро, със сигурност не знае телефона на диспечерите от тази служба, дори не знае къде се намира тя. А ако съдя по нашия днешен разговор с нея, тя не е от хората, които решават проблемите си последователно. И през ум няма да й мине да хване телефона и да звъни на разни служби, да търси номерата им и да намери техника, който й трябва. Тя ще започне да кудкудяка, да си скубе косите, да се вайка и ще зачака да се обади Паригин, за да му вдигне скандал и да настоява той да отиде при нея начаса. На този свят има две категории хора: такива, които предпочитат да решават проблемите си самостоятелно, и такива, които са свикнали други да им ги решава. Та ти казвам, че госпожата, която живее в апартамента на нашия скъп Евгений Илич, несъмнено е от втората категория.

— А ти, разбира се, си от първата — не се стърпя и я подкачи Коротков. — Аска, ако ти не беше самостоятелна до идиотизъм и не се ровеше в проблемите си в горда самота, ситуацията нямаше да се развие до сегашното положение. Ако веднага ми беше казала за връзката между Баглюк и Леонид Петрович, щях да открия твоята Лазарева, ако ще и под земята, нямаше да я изтърва в редакцията и сега нямаше да си тровим живота с този Паригин.

— И Анна щеше да бъде жива — тихо добави Настя. — Прав си, Юра, за всичко съм виновна аз. Още една смърт на съвестта ми.

— Ех, че си — ядоса се Юра, — човек вече дума не може да ти каже, веднага започваш да мислиш лоши неща. Вземи пример от мен, аз винаги мисля само за хубавото. Минал денят, останал съм жив, в семейството всичко е нормално — и слава богу. Ето, докарах те до вкъщи, колата не се повреди по пътя, не катастрофирахме — това е то големият късмет и ние трябва да му се радваме. Асенка, съдбата не обича човек да се отнася към нея без благодарност, имай го предвид.

— Ще го имам.

Разбраха се да се срещнат рано сутринта на другия ден, Юра си тръгна, а Настя се качи в гарсониерата си. В хладилника още имаше от храната, която бе донесла от родителите си. Тя вяло почовърка с вилицата в буркана със салатата и разбра, че не може да яде. „Трябва да си наложа, инак няма да имам сили — изрече на глас, — а сили ми трябват, за да доведа това дело до край. Юра е прав, не бива да бъда неблагодарна. Е, може баща ми да се е оказал… добре, няма да уточнявам какъв се е оказал, може от това да ме боли толкова, че не мога да дишам, но поне е жив. Той е жив. И трябва да бъда благодарна на съдбата за това. Благодарна съм й.“

* * *

Паригин прекара целия ден в тичане напред-назад, докато оформи документите за продажбата на втория си апартамент. Основният проблем беше оценката на стойността му, но той го реши. В официалния документ, издаден от експерт по недвижими имоти, фигурираше сумата „шейсет и две хиляди долара“ и с този документ вече можеше да се водят преговори с кредиторите. Те сами да решат дали искат да им се върнат парите, или ще вземат апартамента.

Помисли си, че може би има смисъл да отиде още сега там, където в колата пред блока седят хората на кредиторите. Да си поговорят днес, та утре още от сутринта да търси купувач, ако те настояват за плащане в брой. Но почувства, че няма сили. Гибелта на Анна, безсънната нощ, прекарана в милицията, тичането през целия ден — всичко това се стовари върху му. Добре, реши Евгений Илич, кредиторите ще почакат до утре, нали проблемът така или иначе е решен. Единственото, което трябва да направи днес, е да се обади на Лолита и да я успокои, поне тя да не изпада в истерия.

Когато влезе в гарсониерата на „Мосфилмовская“, Паригин веднага усети: някой е влизал тук. Набитото му око моментално улови някакви едва забележими промени и всичко вътре в него се напрегна. В следващата секунда установи, че от закачалката в антрето липсва кафявото яке. „Обир!“ — сепна се Евгений и се втурна в хола, където се намираха калъфите с апаратурата. Калъфите си бяха на мястото, а на малката масичка се белееше някакво листче.

„Анюта, отбих се за якето, не се тревожи, не са влизали крадци.

Пламенни поздрави от Гена.“

Паригин си пое дъх. Размина се. Изглежда, пази го някакъв ангел. Той си спомни, че Анна, когато бе споменавала за хазаина на жилището, наистина го бе наричала Гена. Но бележката, адресирана до покойната, му подейства потискащо, сякаш му се бе явил призрак. Анечка вече я няма, а хората все още мислят, че е жива, мислят за нея като за жива и й пишат бележки с надеждата, че тя ще ги прочете.

Вдигна телефонната слушалка и набра номера на Лолита. Дълго време никой не вдигаше и Паригин си помисли, че Лола сигурно е престъпила всички негови заръки и забрани и е излязла, щом и тъй, и тъй кредиторите са я намерили и вече не е нужно да се крие. Вече смяташе да затвори, когато чу гласа на седемгодишния Серьожа.

— Ало!

— Серьоженка, чичо ти Женя е. Къде е майка ти?

— Къпе се в банята.

— Предай й, че всичко е наред, че съм намерил парите и утре всичко ще свърши. Нали няма да забравиш?

— Няма, разбира се. Чичо Женя, значи утре се прибираме вкъщи?

— Да, миличко, утре или в краен случай — вдругиден.

— Урра! — закрещя хлапето и затвори телефона, като в радостта си забрави да каже довиждане.

Паригин изпита облекчение, задето всичко се бе подредило толкова сполучливо и не бе станало нужда да говори с Лолита. Тя сигурно щеше да му дърдори някакви глупости и той щеше да бъде принуден да поддържа този безсмислен разговор. Помисли си, че сега, когато Анна я няма до него, много неща му изглеждат безсмислени. Нима бе успял да се привърже към нея? Да, не беше очаквал от себе си подобно слабодушие.

И през ум не му минаваше, че това не е слабодушие, а нормална човешка реакция при смъртта на близък човек. Вероятно защото той никога не бе имал истински близки хора, освен братовчеда. Но братовчедът си е братовчед, приятел от детинство, роднина, така че мъката поради неговата смърт не се бе видяла странна на Паригин, а всички останали открай време бяха за него просто чужди хора.

* * *

Старши лейтенантът от милицията Тюрин не беше кореняк московчанин. Беше роден в едно село в Подмосковието и бе живял там, докато го взеха в казармата. И нито казармата, нито последвалият дълъг живот в столицата така и не бяха омаловажили за него основния му и определящ принцип: в имота ми трябва да има ред. Останалите — както искат, но в моята градина няма да има плевели, а дървата ми трябва да бъдат подредени на спретната камара. Сигурно затова работата му толкова му харесваше и той и не помисляше за друга. Тюрин беше квартален милиционер. И неведнъж бе признаван за най-добър в професията си.

В неговия „имот“, тоест на територията на неговия квартал, определено имаше ред. Тюрин беше як и енергичен мъж, никога не го мързеше да обикаля жилищата, да се запознава с обитателите, дълго да разговаря с домакини и пенсионери, с учители и с лекари от поликлиниката. На територията на Тюрин имаше здравен пункт и кварталният го посещаваше всеки ден. Че как иначе? Отиваше, питаше кой какви травми е лекувал и веднага хукваше да види пострадалия — наистина ли си е наранил главата, като е паднал по стълбите, или някой му е помогнал. Битите от мъжете си съпруги, колкото и да се мъчеха да прикрият благоверните си, не можеха да излязат наглава с Тюрин и той стриктно държеше под постоянен контрол всяко „проблемно“ семейство, а ако в такова семейство растяха деца, непрекъснато държеше връзка с инспекторите по профилактика на правонарушенията сред непълнолетните, не спираше да им напомня за необходимостта да държат под око именно тези деца. С една дума Тюрин си знаеше работата и я обичаше, колкото и странно да изглежда това в наше време.

Снощи, докато обикаляше квартала, той пак видя черния форд-скорпио, паркиран пред блок номер 12. Беше видял този форд и предишната вечер на същото място, и тогава като сега в колата седяха трима души. Тюрин реши все още да не бие тревога и си каза, че трябва да провери улицата отново на сутринта. Ако колата с шофьора и двамата пътници е пак на същото място, тогава ще вземе мерки. Разбира се, не е забранено да седиш в кола, и паркирането тук е разрешено, но той е длъжен да знае защо тези хора висят тук толкова време, нали затова е квартален — да си наглежда територията.

Тази сутрин фордът още беше на предишното си място и Тюрин реши, че е време да действа. Всичко това твърде много приличаше на засада, и то не милиционерска, а определено бандитска. Той познаваше много добре постоянните маршрути на нарядите на патрулната служба, а и беше достатъчно опитен, за да не си търси белята сам при трите яки момчета, които не мърдаха от скъпата вносна кола. След като видя колата отдалеч, той не приближи, а сви зад ъгъла и започна бавно да се разхожда по пресечката в очакване да дойде патрулът. По неговите сметки това трябваше да стане след десетина минути.

* * *

Сутринта Паригин с недоумение си помисли: какво всъщност прави той в това жилище? Защо не се прибира вкъщи? Та нали вече почти се убеди, че основната му база е напълно безопасна.

Решено, още днес ще се опита да приключи работата с кредиторите на братовчед си, ще се прибере вкъщи, ще се наспи добре, а вдругиден тръгва на работа. И толкоз. И никакви глупости повече. И без това без резервна база не може да поема поръчки, а и с тази си дейност не можа да натрупа кой знае какви пари. Не получаваше често поръчки и макар че вземаше скъпо, с тези хонорари той просто живееше, защото със заплатата на обикновен инженер днес не се живее. Е, заделяше нещо за старини или за евентуално заболяване. Само веднъж бе успял да събере солидна сума и с нея купи втория апартамент. Същият, който днес щеше да продаде.

А и дали ще има нови поръчки? Доста съмнително. Първо, фактът, че последната поръчка се провали, недвусмислено говори, че заинтересованото лице се е сдобило с друга възможност да решава проблемите си — или по-евтина, или побърза и лесна. А изпълнители-професионалисти като Паригин, защитени чрез сложна система на конспирация и вземащи заради стабилността си високи хонорари, вече се превръщат в ненужни никому останки от древността — като старинен дъбов бюфет в съвременно жилище: тежък, заема много място, иска грижи, защото целият е със сложна резба и се виждаш в чудо, докато избършеш прахта от дълбоките й гънки. И второ, в средите на заинтересованите лица информацията се разпространява бързо и много скоро ще се разбере, че, човекът, който е възложил поръчка на някой си Зотов, а после я е отменил, скоро си е отишъл от неестествена смърт. И никой няма да се занимава да проучва кое, защо и как, а просто ще си направят извода: по-добре да си нямаш работа със Зотов.

И тъй, решено е. Сега ще отиде там, където се намира Лолита, и ще си поговори с представителите на кредиторите, а после ще трябва бързо да приключи с цялата тази история. Пък и с историята на криминалния си живот. Както истинският шампион трябва да умее навреме да се сбогува със спортта, оставайки непобедим, така и професионалният килър трябва навреме да сложи край на престъпната си кариера, като остане незаловен.

Паригин излезе от блока на „Мосфилмовская“, качи се в колата си, която още вчера бе взел от гаража, защото иначе не би успял да се справи с оформянето на документите, и потегли към Лолита. Пред блока стоеше само една кола — черен форд-скорпио, и Евгений Илич веднага разбра: именно Лола и чакат парите. Той внимателно паркира колата на петнайсетина метра от форда, заключи я, отиде при тях и потропа на прозореца. Стъклото бавно се заспуска и в този момент стана нещо странно. Иззад ъгъла се появиха хора с милиционерски униформи, каски и бронежилетки и тръгнаха бързо и уверено право към черния форд.

„За мен е!“ — просветна в главата на Паригин. Ако имаше още поне няколко секунди, той със сигурност щеше да се овладее, да се успокои и да намери правилната линия на поведение. Тази тактика неведнъж го бе спасявала. Но Евгений Илич нямаше дори секунда за обмисляне и оценка на ситуацията, защото тактиката на хората от форда очевидно беше съвсем друга. И Паригин се оказа на самата огнева линия.

Първият куршум го улучи в хълбока, вторият — в корема.

* * *

В десет часа сутринта капитан Доценко застъпи на денонощното си дежурство в Главното управление, а в десет и пет от радиостанцията се разнесе леко дрезгав глас:

— Дежурната група да тръгва!

— Какво има? — попита Михаил, закопчавайки бързо ремъците на раменния си кобур.

— Престрелка. Някои хора не са харесали патрулния наряд рано сутринта — отговори дежурният по града.

— Има ли жертви?

— Има.

Въпреки включената сирена и поставения върху колата буркан, пътуваха дълго до мястото на престрелката. Пътищата бяха мокри и хлъзгави, шофьорите по принуда намаляваха скоростта, поради което ставаха задръствания на всички възможни места, а и далеч невинаги можеха да ги заобиколят по централната лента: в Москва нямаше автоинспектори по всички улици, а шофьорите не смятаха за нужно да спазват правилата и да не заемат крайната лява лента, защото и те бързаха и смятаха, че тяхната собствена работа е най-важната на света.

На местопроизшествието вече имаше коли от районното управление, две линейки и реанимационна кола. На тротоара, подпрян на стената на блока, седеше сержант с бронежилетка, наведен над него лекар обработваше раната на крака му. Друг патрулен милиционер и двама лекари измъкваха от черен форд крещящ от болка мъж.

— Колко са пострадалите? — попита Доценко непознатия майор, който даваше нареждания.

— Петима. Един леко ранен, двама — тежко, вече откараха други двама, но с тях май работата е лоша. Единият от тях е нашият квартален — Тюрин. Жалко за него, прекрасен човек. Защото патрулните са били с бронежилетки, останали са читави, само единият е ранен в крака, а кварталният е бил прострелян лошо.

След известно време, след като си изясни ситуацията, Доценко отиде при реанимационната кола. Казаха му, че вътре оказват помощ на човек, чиято връзка с произшествието още не е ясна. Не е използвал оръжие, стоял е до автомобила, от който престъпниците са открили огън по милиционерите.

В колата Доценко видя човек на количка, поставен на системи, много прибори. Лекарката се обърна и въпросително погледна оперативния работник.

— В съзнание ли е? — попита Михаил.

— Да. Искате да говорите с него ли?

— Искам. Но първо с вас.

Тя с усилие се изправи и едва сега Доценко видя, че е възпълна възрастна жена. Подаде й ръка и й помогна да слезе.

— Какво е състоянието му?

— Тежко. Дори ме е страх да го карам в болницата, не дай си боже да се друснем в някоя дупка. Поставих го на системи, но ние не разполагаме с кой знае какво, нали знаете. Искам да почакам известно време, може би поне малко ще се стабилизира, тогава ще можем да тръгнем за болницата.

— Колко дълго мога да разговарям с него?

— Ами — лекарката тъжно се усмихна — в такива ситуации добрите лекари изобщо не разрешават да се разговаря с болния. Но аз сигурно съм лош лекар. Преди пет години синът ми и снаха ми загинаха, убийците не са открити и до ден-днешен, сега вече не ги и търсят, предполагам. Синът ми е починал на място, а снахата още три часа е била жива, била е в съзнание, но лекарите не са пуснали при нея следователя, за да не я безпокоят, надявали са се да я спасят. Не я спасиха, а е можела да каже нещо… За лекаря най-важното е животът на болния, а за милицията — залавянето на престъпника. Та така — всеки тегли към себе си. — Тя махна с ръка и посочи на Михаил вратата. — Опитайте да поговорите с него. Само внимавайте да не мърда. Ако има нещо, веднага ме повикайте, аз ще съм тук. Ще запаля една цигара.

Доценко се приведе и се качи в колата. Вгледа се в сивото, с хлътнали страни лице на човека на количката и не повярва на очите си. Вчера цял ден току бе поглеждал снимката на този човек, получена от паспортната служба. „Не може да бъде!“ — помисли си Михаил и веднага, по едва забележимо движение на лицевите мускули на ранения човек, разбра, че не греши. Онзи също го позна.

— Евгений Илич? — предпазливо попита Миша.

— Здравей, капитане. Не си забравил името ми… Браво. И аз не съм те забравил…

Паригин говореше с усилие, едва мърдайки устни — много тихо, но ясно.

— Какво се е случило, Евгений Илич? Как се озовахте тук?

— Просто минавах. Не лъжа, капитане. На третия етаж на този блок, апартамент номер 19, там има една жена с дете, мои роднини. При тях отивах. А тия гадове от форда я пазеха, тя им дължи пари. В джоба ми има документи за апартамента, реших да го продам, за да си върне тя дълговете. Не успях да оформя тази продажба… — Паригин млъкна и затвори очи.

— Евгений Илич! — разтревожено го извика Доценко.

Клепачите трепнаха, но очите не се отвориха.

— Знаеш ли, капитане, защо ви мразя вас, ченгетата? — прошумоля тихият глас.

— Досещам се. За какво може да ни обичате? Вие бягате от нас, а ние ви ловим — каква ти обич при това положение!

— Не, капитане, не ми е думата за това. Вие ни ловите, защото такава ви е работата. По този въпрос всичко е ясно. Вие имате вашата си работа, ние — нашата, всеки си гледа интересите и се бори за мястото си под слънцето. Всичко е справедливо.

— Защо тогава?

— За вас, ченгетата, хората са нищо — кал по обувките ви! Вие ще минете по глави, по трупове, само и само да изиграете и да спечелите играта с нас. Минавате покрай човека, стъпквате го в калта, унищожавате го и продължавате нататък. Хуквате подир светлите си идеали. А човекът остава да лежи в калта. Ето за това ви мразя. Аня загина заради тебе. Никога няма да ти го простя.

— Евгений Илич, Аня е загинала пред вашите очи, вие сте я завели на онзи строеж за срещата със Стоянов, а не аз.

— Значи се казва Стоянов? А как са другите му имена?

— Григорий Иванович. Вие не знаехте ли?

— Не. Пред мен се представяше с друго име. Но всичко се случи заради теб. Ти изостави Аня. Използва я за своите цели и я захвърли като скъсана парцалена кукла. А тя те обичаше. Да можеше да видиш как плачеше за тебе, капитане! Не искаше да живее. А аз я прибрах, погрижих се за нея, успокоих я, върнах й радостта от живота. Ти си виновен за всичко. Ако не беше я изоставил, тя нямаше да отиде на онзи строеж.

— Каква е връзката? Разкажете ми, Евгений Илич. Кой е този Стоянов? Защо Анна отиде на строежа?

— Почакай, капитане, уморих се. — Паригин отново мълча известно време, на Михаил дори му се стори, че той спря да диша. Но устните на ранения отново помръднаха. — Стоянов носел ли е пари у себе си? — попита.

— Носел е. И истински, и фалшиви.

— Гад мръсен… Така си и знаех. Запомни едно име, капитане. Нурбагандов. Запомни ли?

— Да. Знам това име.

— Беше поръчка на Стоянов.

— На вас ли го поръча?

— Не, на друг някой. Но аз научих за това. Исках да взема пари от него… за Лолита. Не се получи. Затова се захванах да продавам апартамента. Исках на нея да помогна.

— Изнудвали сте го? — сети се Доценко.

— А, не бе, ще си играя с него! — Нещо като злобен присмех изкриви устните на Паригин. — Ние с тебе, капитане, играем в различни отбори и аз ти разказвам това само за да не свързващ Аня с мръсотията. Знам ви хватките, стоварвате всичко върху покойниците, та живите да живеят по-лесно. Не я закачай, не мърси паметта й, моля те. Тя е добро момиче.

— Тя е убила Стоянов — възрази Михаил. — Служители на милицията са видели как тя го е бутнала от високото.

— Лъжи… Аз снимах всичко с камерата, видях всичко… Аня само се защитаваше. Той започна пръв. Не искаше да плати… — На Паригин явно му стана по-зле, той дишаше тежко и пресекливо.

— Ще повикам лекарката — решително каза Доценко.

— Няма нужда. Няма да ме бъде вече… Обещай ми, че ще помогнеш на Лолита… Тя трябва да върне дълга, тези гадове бяха застреляни, но други ще дойдат… А тя има малко момченце…

— Какво трябва да се направи?

— Тя няма други роднини, освен мен, и без това ще наследи апартамента, но това ще се проточи много, знам… Защити я, докато плати. Поговори с кредиторите, да почакат, тя ще върне парите, апартаментът е скъп…

— Добре, Евгений Илич, ще направя каквото мога.

— Благодаря, капитане… Какво искаш в замяна? Казвай, сега съм добър — и без това ще се мре.

Доценко искаше да попита за онова старо убийство, когато бяха задържали Паригин с наранено лице и повреден крак, но вместо това каза друго:

— Защо Аня е търсила Баглюк?

— Научил си значи… Хитро момче си ти, капитане. Баглюк беше написал една статия… Сигурно си чувал за това?

— Чувал съм — потвърди Доценко.

— И с мен стана абсолютно същото. Нахлуха у дома, извадиха камера, започнаха да ме бият… Искаха да си призная за убийството… Та затова реших да намеря журналиста и да го попитам какви бяха тези хора. Може би ти знаеш?

— Не знам. А искам да науча. А откъде разбрахте, че с Мамонтов се е случило същото, което се е случило с вас?

— Поразсъждавах и разбрах… Не съм по-глупав от тебе… И аз мога да чета. Това беше, капитане, не мога повече, викай лекарката…

Доценко скочи от колата и едва ли не насила започна да тика вътре едрата лекарка. Междувременно обстановката на улицата се бе променила, двете линейки си бяха заминали и криминалисти правеха оглед на местопроизшествието. Михаил забеляза наблизо набитата фигура на познат следовател, който вървеше по петите на експертите с бележник в ръка и бързо записваше резултатите от огледа. Михаил вече се беше запътил към него, когато вратата на реанимационната кола се отвори и от нея подаде глава лекарката.

— Той ви вика — бързо и леко задъхвайки се, изрече тя.

Доценко отново се качи в колата.

— Тук съм, Евгений Илич.

Паригин не отговори, само го гледаше мълчаливо.

— Искахте да ми кажете нещо ли?

— Запомни, капитане… — едва чуто проговори Паригин. — Мъжките игри са сериозна работа. Понякога са груби… често са жестоки… но трябва да бъдат честни. Ако ти играеш срещу мен, това е работа между теб и мен. Не намесвай и трети лица.

— Не съм играл срещу вас. Не се е налагало.

— Не става дума за мен… Казах го само за пример… Не знам срещу кого си играл, когато Аня… когато с Аня… Но не си имал право. Не може така, капитане. Тя е жив човек, а ти си я накарал да страда… Мразя те.

— Така да бъде. Но вие сте я накарали да умре. С какво сте по-добър от мен?

— Не съм по-добър. И аз съм същият мръсник като теб. Но аз поне го разбрах. А ти — не. Аня умря щастлива… дадох й радост… а ти й даде само сълзи и страдания… Проклет да си!

Това бяха последните му думи. Те прозвучаха едва-едва, почти шепнешком, но Доценко имаше чувството, че Паригин крещи. Лекарката седеше до него с пръсти върху пулса на ранения и следеше показанията на приборите. Тя мълчаливо кимна на Доценко, което трябваше да означава: всичко свърши.

— И без това нямаше да го закараме жив — въздъхна тя, — а така поне си поговорихте с него. Успяхте ли да научите нещо?

— Да, благодаря ви.

— Защо ви говореше така? За какво ви упрекваше?

— За собствения си живот. Сигурно и за собствената си смърт.

Михаил слезе от колата и за някакъв си миг сякаш погледна всичко отстрани. Мръсен, мокър, разтопен сняг жвака под краката му. На тротоара — много кръв, експертите правят замервания, фиксират местоположението на куршумите и гилзите, броят дупките от куршуми по черния форд. Майор от местната милиция прегръща ридаеща жена — сигурно съпругата на убития участъков милиционер. Зад гърба му, в реанимационната кола, седи възрастна жена, загубила не само сина си и снаха си, но и надежда, че престъпниците един ден ще бъдат открити и наказани. И до нея — умрелият убиец Евгений Паригин, чиито последни думи бяха думи на омраза и проклятие.

Наистина ли това е животът, ежедневието му, така ли живее той, обикновеният млад човек Миша Доценко? Мръсотия, кръв, сълзи, смърт, омраза. Изстрели и проклятия. Отчаяние и безнадеждност. И никаква радост.

Глава 19.

Някога, много отдавна, Настя Каменская беше формулирала свой закон, който бе нарекла закон за гъбеното поле. В него работата по разкриване на едно престъпление се представяше във вид на огромна поляна, на която от край до край растат гъби. Тези гъби изглеждат абсолютно еднакви и когато ги погледнеш, можеш уверено да кажеш само едно: това е гъба. Но дали е ядлива или отровна — не се знае. Гъбата трябва внимателно да се среже, да се обработи с препарати и да се постави върху предметното стъкло на микроскоп — само тогава може да се каже дали трябва да се използва, или да се изхвърли. Ядливите гъби всъщност са разположени покрай пътеката, която води към целта — разгадаването на тайната на престъплението. Но те са разпръснати по поляната хаотично, защото за постигането на целта трябва да започнеш да проверяваш всички гъби наред, като изхвърляш отровните, после да уловиш закономерността при разположението на ядливите, мислено да очертаеш криволичещата пътека и да продължиш нататък, като береш вече само гъбите, разположени покрай нея. Най-трудоемък в тази работа е първият етап, при който внимателно и упорито береш и проверяваш всички гъби наред. А най-сложен и отговорен е вторият, когато по първите няколко ядливи гъби се опитваш да прецениш направлението на пътеката. Първо, може да сбъркаш при анализа и гъбите, които си сметнал за добри, всъщност да стават само за изхвърляне. Второ, може да сбъркаш при избора на направлението и пътеката да се вие в съвсем друга посока. Но пък ако си я определил правилно, нататък работата тръгва бързо и всички гъби, разположени покрай тази прословута пътека, една след друга влизат в кошницата ти.

Когато Настя беше още съвсем млада и се подготвяше за работа в милицията, вторият й баща — Леонид Петрович — многократно й повтаряше, че работата по разкриването на престъпление не е нищо друго, освен борба за получаване на информация. Ти искаш да научиш нещо, а има хора, които се стремят да ти попречат — това е цялата работа. И пак Леонид Петрович винаги й говореше за необходимостта от информационно-аналитична работа, за нейната изключителна важност.

Работейки върху делото за убийството на седем души, намерени удушени късно вечер във входовете на различни жилищни блокове, Настя вече месец и половина проверяваше тези проклети гъби, опитваше се да отдели ядливите от отровните, с други думи — да оцени всеки разкрит факт от гледна точка на неговата достоверност и годност за придвижването към целта. През този месец и половина тя много пъти бе грешила, бе вземала отровни гъби за ядливи, неправилно бе определяла направлението на пътеката и през цялото време бе имала чувството, че върши всичко неправилно и никога няма да се справи със задачата.

Днес обаче пътеката най-сетне се очерта ясно. Бившият престъпник и бивш източник Хаджиев е бил завербуван и изпратен на обучение в някакъв учебен център, подготвящ специалисти за работа в рамките на държавната програма за укрепване на данъчната дисциплина. Дали са му нови документи и нова биография, но не са се погрижили да го застраховат срещу случайности. И ето я случайността — Хаджиев-Нурбагандов е бил разпознат и се е наложило бързо да го извадят от полезрението на разпозналия го, а не след дълго — и да го убият. Първо са го поръчали на професионалния килър Паригин, но после са се отказали. Естествено Паригин не бе казал това направо на Миша Доценко, но то се подразбираше. Откъде иначе Евгений Илич можеше да е научил, че Стоянов е поръчал Нурбагандов, ако самият той не е получавал тази поръчка? Ако пък я е и изпълнил, тогава за нищо на света не би продумал за това пред Миша Доценко, дори на смъртния си одър. Разбира се, историята знае случаи, когато пред лицето на смъртта престъпници са се превръщали в разкаяли се грешници и са започвали да си признават всичко, но в разговора на Доценко с Паригин не е имало дори намек за разкаяние. Един разкайващ се грешник не би проклинал своя изповедник.

И тъй, поръчката е била възложена, после отменена, прехвърлена на друг човек — и в резултат Нурбагандов е бил убит. Защо Стоянов е отменил поръчката? Защото е намерил по-евтин изпълнител. Откъде се е взел той? Къде може да го е намерил един правителствен служител? И най-важното — защо изобщо го е търсил? Парите ли са му се досвидели? Та нали това не са негови лични пари! Стоянов очевидно е бил свързан по някакъв начин с държавната програма и с учебния център и именно затова е бил принуден да вземе мерки за неутрализиране на неприятностите, които е можело да възникнат във връзка с новосъздадения кадър Нурбагандов.

Стоянов е бивш служител на милицията и е работил в оперативен отдел дълги години. Фактът, че кандидатите за обучение са били подбирани измежду изплъзнали се от правосъдието престъпници или страхуващи се от изобличаване и вербувани чрез компромати „източници“, недвусмислено говори за връзката на Стоянов с всичко това. Типичен похват на среден оперативен работник от седемдесетте — началото на осемдесетте години. Повечето тогавашни колеги са работили именно така, подчинявали са хората с помощта на страха.

Сега възниква въпросът: защо Стоянов е действал сам, влизайки в контакт с наемния убиец Паригин и така му е дал в ръцете оръжие за шантаж? Няма ли си той помощници? Очевидно — не. Следователно той не е на ръководна позиция в тази държавна програма. Но не е и глупаво момче за всичко, иначе никой не би му дал връзка с професионален килър. Значи излиза, че е низш ръководител, но с преки контакти, водещи право към върха. По-просто казано, началник на учебния център. Той се е пенсионирал, когато е бил на доста добра длъжност, следователно едва ли би се съгласил да опъва за нищо за благото на друг, достатъчно млад е и вероятно — поне донякъде честолюбив.

— Дотук всичко ми е ясно — каза Коротков, който напрегнато слушаше Настя.

— А какво не ти е ясно?

— Откъде Стоянов е изровил евтин килър, и то толкова бързо. Толкова бързо само кучката ражда, и то, както казват — слепи. Лесно се намира само некачествена стока, а хубавата трябва дълго да я търсиш.

— Правилно, Юрик, абсолютно правилно — кимна тя. — На Стоянов наистина му е било лесно да намери евтиния килър. Хайде да поразсъждаваме логично. Кой винаги е подръка на един началник на милицията?

— Милиционерите.

— А на директор на театър?

— Актьорите.

— А на началник на учебен център?

— Студентите… тоест как да ги нарека… курсантите — машинално отговори Коротков и веднага се запъна, впери в Настя изумени очи. — Ти какво? Искаш да кажеш, че някой от тях е премахнал Нурбагандов?

— А защо не? Криминално проявено лице, изплъзнало се навремето от нашите ръце или добросъвестно докладващ за съратниците си. С какво не ти допада за една такава работа?

— Чакай малко — Юра сбърчи нос като първокласник, който за пръв път старателно изписва буквички в тетрадка, — ами останалите? Какво става тогава с маниака?

— Ами нищо не става. Не е имало никакъв маниак, ние с тебе отдавна го разбрахме, само че не намерихме обяснението. Не е имало маниак, както и серия убийства в смисъла, с който ние сме свикнали. Имало е седем отделни убийства, извършени от различни хора, но по един и същи образец. И то образец, разработен не от дилетант, а от опитен и разбиращ от криминалистика човек. Та той се е погрижил дори за това, че според следите по шията на трупа да може да се направи извод за високия ръст на нападателя. И е разработил ситуацията на самото нападение така, че жертвите да не усещат опасността и да не успеят да окажат съпротива. Следвайки логиката, ние с теб решихме, че удушвачка е била висока жена, от която никой от загиналите не се е уплашил. Нали бяхме сигурни, че убийствата са работа на маниак, а маниаците винаги убиват сами. Ето тук виждам моята грешка. Не са убивали сами — или всички са били жени, или са извършвали престъпленията по двама. И са се престрували на влюбени двойки по входовете. Кой би се уплашил от влюбена двойка?

— Искаш да кажеш, че при всеки епизод са действали мъж и жена?

— Изобщо не е задължително. Може да са били и по двама мъже. Ако един среден на ръст мъж е облечен с кожухче или подчертано дамско зимно яке с качулка и е извърнат с гръб към тебе, а другият мъж нежно го прегръща или дори целува, едва ли ще забележиш подмяната. Остава открит въпросът: за какво е всичко това?

— Как за какво? За да скрият трупа на Нурбагандов. Ти самата сто пъти си ми цитирала Честъртън — за листото в гората и за мъртвото тяло на бойното поле.

— Цитирала съм го, да — замислено каза Настя. — Но въпреки това не разбирам. Нурбагандов явно не е фигура, заради която си струва да се организира целият този кошмар. Не, Юрка, тук има и нещо друго. Някаква гадост… Ох, прав беше старият Денисов, като ме предупреждаваше, че на тази Програма не й е чиста работата, че от цял километър мирише на нещо престъпно. А аз, глупачката самонадеяна, не му вярвах.

— Ася…

Юра замълча и съсредоточено заразглежда кутията със захар на бюрото, сякаш се надяваше да види върху бяло-синия капак нещо необикновено интересно и съвършено ново.

— Да? Какво искаше да кажеш?

— Излиза, че Леонид Петрович е свързан с тази Програма.

— Така излиза — спокойно потвърди тя, загледана някъде встрани.

Страхуваше се да срещне очите на Коротков, защото прекрасно знаеше за какво се кани да заговори той. Но не й се говореше за това.

— Как смяташ да действаш оттук нататък?

— Още не знам. Аз не взимам толкова бързо решения, трябва хубаво да помисля. А ти имаш ли някакви предложения?

— Имам, но ти ще ме убиеш заради тях.

— Рискувай — предложи тя с измъчена усмивка, защото предварително знаеше какво ще й каже Юра, както и че при никакви условия няма да се съгласи с него.

— Така или иначе ние нямаме набелязани други фигури, свързани с Програмата. Стоянов загина. Остава само твоят втори баща.

— Е, и?

— Ами нищо. Трябва да му пуснем опашка и той ще ни заведе при останалите.

— Не — хладно отговори тя, все така, без да поглежда Юрий.

— Асенка, но нали разбираш, че по официален път нищо няма да постигнем? Щом Стоянов се води служител в правителствения апарат — някакъв там референт, а в действителност командва учебния център, значи на върха са заинтересовани да се пази секретност. За шест секунди ще ни шибнат по един зад врата и ще ни пратят да метем улиците.

— Казах вече — не.

— Е де, Ася, това вече е глупаво. Помисли сама — нямаме друг начин. Нали искаш да доведеш това дело до край?

— Искам. Но не по този начин.

— Друг обаче няма.

— Ще търсим.

— Не разбирам твоето упорство! — избухна Коротков. — Какво искаш да постигнеш? Защо го усукваш? Нали и без това знаеш, че Леонид Петрович участва в тази работа, какъв е смисълът тогава да си затваряш очите и да се преструваш, че този печален факт не съществува? Нали самата ти никога не го забравяш, измъчваш се, страдаш…

Настя стана, бавно прекоси кабинета до прозореца, после се обърна назад и стигна до вратата, подпирайки се на нея. Коротков се извъртя на стола си, за да е с лице към Настя, и я загледа очаквателно.

— Хайде де, защо мълчиш? Възрази ми, кажи нещо умно, което да натежи в твоя полза, само не ме гледай с този израз на вечен укор.

— Юра — тихо каза тя, — аз никога няма да следя баща си. Можеш да погледнеш на това, както искаш, можеш да ме смяташ за абсолютна идиотка, но не съм в състояние да го направя. За нищо няма да го питам и няма да го следя. Това е. Хайде да се опитаме да измислим други начини.

— Но защо, Ася? — отчаяно възкликна той. — Защо? И без това вече знаеш истината. Какъв е смисълът да си заравяш главата в пясъка?

Тя поклати глава и отново тръгна към прозореца.

— Не си прав, не се опитвам да си затварям очите за истината. Аз в действителност не я забравям нито за миг, макар че — господ ми е свидетел — бих искала да я забравя. Но има неща, които не мога да правя. Разбираш ли? Не мога и толкоз. Не мога да следя човека, който ме е отгледал и възпитал, когото съм обичала и все още обичам, когото наричам татко. Не мога, Юра! Не мога, не мога!

Настя почти изкрещя последните думи, но веднага се овладя. Извърна се към прозореца и се загледа в гъстия пухкав сняг, който вече няколко часа засипваше мръсните улици и сивите сгради. В сгъстяващия се здрач не се виждаше почти нищо, освен застилащия града сняг. Внезапно й се прииска снегът да не престава да вали, да се сипе непрекъснато много часове, дни, седмици, месеци, докато накрая покрие целия град заедно със сградите и хората и тогава всичко да се свърши. Всички те ще бъдат погребани под снега и рано или късно ще умрат. Никой никъде няма да ходи, никой на никого няма да се обажда по телефона, всички ще си останат по местата, където ги е сварил снегът, и животът ще замре в положението, в което е бил. И никога повече няма да се случи нищо лошо. Вярно, и хубаво няма да се случи, но с това спокойно можем да се примирим — хубавото и без това не се случва често.

* * *

Василий Кликов, временно изпълняващият длъжността началник на службата по сигурността на банка „Руска тройка“, от дете обожаваше шпионските романи и филмите за разузнавачи. Той никога не бе чел или чувал за прочутата „експертна оценка“ на ЦРУ, според която само десет-петнайсет процента от разузнавателните данни се получават с помощта на технически средства, а останалите осемдесет и пет — деветдесет процента разузнаването получава от живи хора. Кликов беше луд по техниката и искрено я смяташе за панацея срещу всички нещастия, от които бе призвана да защитава банката службата по сигурността. Бившият му началник — Дмитрий Вавилов — често бе повтарял, че всеки външен човек, който се намира в помещенията на банката, носи със себе си потенциална опасност. Той може да постави взривно устройство, да инсталира бръмбар, да открадне оставен на някое бюро документ, да бръкне в компютър и да вкара в него вирус или да напакости по друг начин, ето защо външните хора в помещенията трябва винаги да се държат под око. Кликов усвои тези уроци, но с времето разви идеята, макар и по свой начин. Ако външните хора са двама или повече, по-добре е да ги оставиш сами в подслушвано помещение, тогава всички техни тайни със сигурност ще бъдат озвучени.

Ето защо, когато началникът на кредитния отдел на банката реши, че е време кабинетът му да се ремонтира, Василий веднага си помисли, че в поверената му банка ще влязат работници, архитект, дизайнер и кой знае още какви хора, и то без никакъв надзор. Нали не можеше да отдели хора от службата по сигурността специално, за да стоят по цели дни с тях в ремонтираното помещение! Много по-просто би било предварително да монтира подслушващо устройство, да го свърже с магнетофон, поставен в една от стаите на охраната, и два-три пъти на ден спокойно да проверява какво си говорят оставените без надзор ремонтиращи. Речено — сторено. Кликов постави подслушващото устройство късно вечерта, когато всички си бяха тръгнали, а той правеше контролния обход на помещенията на банката. Всъщност той не беше длъжен да обикаля помещенията — за това си има охрана, а началникът на службата по сигурността трябва да разработва стратегията, но Кликов не се съобразяваше с условностите, още повече че не възнамеряваше да посвещава никого в идеята си. Той я смяташе за своя лична оригинална находка и искаше да почака тя да донесе първите плодове, преди да извести за нея ръководството на „Тройка“. На другия ден трябваше да дойдат архитектът, дизайнерът и бригадирът на работниците, за да огледат офиса на началника на кредитния отдел и да направят предварителните замервания, така че Кликов искаше да направи всичко от вечерта, та утре да му остане само да включи магнетофона, когато пристигнат външните хора.

Хората, които щяха да се занимават с ремонта, дойдоха към обед и Кликов, след като получи сигнала от охраната на входа, бързо отиде в стаичката, отключи със своя ключ и натисна копчето на магнетофона, след което заключи и тръгна да върши ежедневните си работи. Някъде към един и половина се наложи да излезе: обадиха му се от една школа по безопасност с предложение да види жени-охранителки. Председателят на управата на „Руска тройка“ не искаше да изостава от модата и бе поискал да му намерят лично за него охрана от женски пол — по възможност с по-дълги крака, по-симпатична муцунка и по-точна стрелба. Кликов се обади в няколко московски школи по безопасност и ги помоли да му подберат кандидатури.

От „сгледата“ се върна някъде към шест часа. Архитектът, дизайнерът и бригадирът отдавна си бяха отишли и Василий побърза да прослуша записа на техните разговори. Лентата на магнетофона се въртеше бавно, послушно записвайки всичко, което ставаше в офиса на началника на кредитния отдел, който щеше да освободи офиса чак утре, а днес заедно със секретарката разпределяше документите в различни папки и кашони, подготвяйки се за утрешното преместване. Сред служителите на банката този началник имаше репутация на човек възпитан и учтив, но сега, останал насаме със собствената си секретарка, си служеше с такива изобилни и засукани псувни, че Кликов не можеше да му се начуди. Кой знае защо, той изобщо не се притесняваше да използва улична лексика в присъствието на млада жена. „Сигурно я чука, затова си го позволява“ — помисли си Василий и веднага неволно се изчерви, като разбра, че подслушва разговора им, вместо веднага да изключи апаратурата.

Той изключи микрофона, пренави лентата и започна да прослушва всичко, което бе ставало в офиса през деня. Разговорите на хората, поканени за ремонта, не пробудиха никакви подозрения у Кликов, всичко, което си говореха те, беше свързано изключително с архитектурата, строителството и довършителните работи. Периодично в офиса влизаше стопанинът на кабинета, същият, който в момента засукано псуваше, докато подреждаше документите си, и даваше подробни пояснения — какво не му харесва в настоящия вид на офиса и какво конкретно иска да се промени в него. Дизайнерът и архитектът разговаряха с него учтиво, проявяваха внимание към желанията на възложителя, но всеки път, след като стопанинът излизаше от кабинета, му даваха най-нелицеприятни оценки, наричаха го „кретен, който не знае какво иска“ и „глупак, който си мисли, че със зелени кинти може да промени законите на физиката“. Накрая началникът на отдела отново се върна в офиса, но този път не с поредната порция желания и съвети.

— Скоро ли ще свършите?

— Край, свършихме. Сега си тръгваме.

— Прекрасно. Влизай, тук ще си поговорим.

— Значи утре започваме работа в десет часа сутринта. — Това беше гласът на архитекта. — Работниците ще подготвят помещението за грубата работа, а аз ще ви донеса няколко варианта за нова планировка. Но и без това е очевидно, че независимо от избрания вариант, тази стена трябва да се събори, а ето тук да се направи отвор…

— Да, да, естествено. Разбрахме се значи. До утре. Влизай, сядай…

Кликов разбра, че при началника на кредитния отдел е дошъл някакъв посетител. Вече се канеше да изключи магнетофона, понеже групата по ремонта, която го интересуваше, бе приключила посещението си, но внезапно, под влияние на чисто хлапашко любопитство, реши да послуша известно време. Стана му интересно дали стопанинът на офиса ще псува също така непринудено и засукано в присъствието на този посетител, както си го позволява пред своята хубавичка секретарка.

Но само след две минути Василий започна напрегнато да попива всяка дума от разговора, страхувайки се да не пропусне нито една. Разговорът трая почти час, през това време секретарката на началника на кредитния отдел на два пъти донесе кафе и на няколко пъти попита по интеркома дали шефът ще вдигне телефона. Шефът не отговаряше на телефонните обаждания, очевидно разговорът с посетителя го интересуваше повече от всичко останало.

Кликов бързо схвана за какво става дума. Спомняше си онзи забавен дагестанец Нурбагандов, който с огромен хъс се бе захванал за работа, а след няколко дни бе написал заявление за напускане „по собствено желание“, защото нещастие сполетяло роднините му в Дагестан и той трябвало да им помогне. Тогава всички приеха това с разбиране и съчувствие, още повече че по същото време във всяка информационна емисия задължително показваха разрушения многоетажен блок, осакатените трупове и седящите на земята разплакани жени и деца, които бяха загубили близките си и бяха останали без покрив над главата.

От думите на посетителя се разбираше, че Нурбагандов е бил внедрен в тяхната банка, за да информира хора, осъществяващи държавна програма за борба срещу данъчните нарушения, за евентуални такива нарушения, които се правят в „Руска тройка“. Други хора, които изпитвали добри чувства към ръководството на банката и искрено желаели да им бъдат полезни, направили така, че Нурбагандов да напусне, а след няколко дни много елегантно се отървали от него. В своята приятелска загриженост те направили така, че убитият информатор да не фигурира като служител в „Тройка“. С една дума тези доброжелатели опазили банката от неприятности.

„Но защо?“ — зададе си въпрос Василий Кликов и веднага чу същия въпрос от тонколоната на магнетофона. Очевидно неговите разсъждения следваха същата посока като разсъжденията на началника на кредитния отдел. Посетителят, трябва да му се признае, говореше много деликатно, не назоваваше никакви имена — освен това на покойния Нурбагандов, не обвиняваше за нищо никого и не употребяваше страшни думи, като уби, премахна или пречука. Но Кликов напълно разбираше всичко, което онзи говореше.

Не се разбираше само едно: кой беше този посетител?

Василий дослуша разговора докрай и си тръгна, защото вече беше съвсем късно и в банката не бе останал почти никой — нали той трябваше да прослуша от край до край разговори, водени в продължение на повече от три часа. На другия ден още сутринта Кликов отиде при началника на охраната да попита кой е идвал предния ден в офисите на банковите служители. После надникна в кабинета на началника на кредитния отдел, попита го как вървят работите, доволен ли е от вчерашните посетители във връзка с ремонта и кога ще стане преместването. Секретарката вече седеше зад бюрото си в преддверието и също подреждаше нещата си в кашони, защото щеше да се мести заедно с шефа си. Няколко минути лековато бъбрене — и Кликов научи кой е дошъл при стопанина на офиса точно когато си е тръгвала групата по ремонта. Запомни името, но то нищо не му говореше. И тогава той си спомни вълшебната фраза, която в такива случаи винаги произнасяше бившият му началник Вавилов: „Ще звънна на Филипич, да провери.“ Кликов си нямаше такъв Филипич, но си каза, че спокойно може да се обърне към онзи капитан от „Петровка“, който бе идвал и го бе разпитвал за познатите на убития Вавилов. Откак изпълняваше задълженията на началник на службата по сигурността, Кликов за пръв път се изправяше пред факта, че без контакти с милицията далеч няма да стигне. По-рано подобни въпроси решаваше самият Вавилов и младият Кликов не се замисляше много-много как всъщност го прави. Сега беше ясно как. Ясно беше и кой е този Филипич. Какво пък, Вавилов си е имал Филипич, а той, Кликов, трябва да потърси някого, към когото ще може да отправя разни безобидни молби. Ще опитаме да започнем с този капитан.

Василий бързо отиде в кабинета, заеман по-рано от Вавилов, а сега вече негов, и започна трескаво да се рови в нещата върху бюрото. Имаше ужасния навик да записва телефони и адреси на малки разноцветни квадратни листчета и после да пъха тези шарени квадратчета, както и получените визитки, под различни вещи, между страниците на настолния календар, в класьора за контролни карти — с една дума навсякъде, само не и в бележник или визитник. Вече почти беше загубил надежда, когато все пак откри заветното зелено листче с името и телефоните.

Всички телефони даваха свободно, но като погледна часовника, Кликов се сети, че сега е най-неподходящото време за телефонни обаждания. Девет и половина сутринта. На „Петровка“ работят от десет — това го помнеше. Значи Доценко е излязъл от къщи, но още не е стигнал до службата. Ще трябва да почака.

* * *

Коротков се втурна в кабинета на Настя като ураган, помитащ всичко по пътя си. За пръв път през последните няколко дни лицето му сияеше.

— Аска, коя новина да ти кажа първо — добрата или страхотната? — с вибриращ от възторг глас попита той.

— Добрата — мрачно избъбри тя, без да вдига очи от подредените по цялото бюро листове.

— Хайде погледни ме де — примоли се Юра, — повдигни очи, кралице на равнодушните! Имам наистина добра новина.

Настя направи съответното усилие, изписа на лицето си усмивка и се постара да погледне Коротков колкото може по-приветливо:

— Гледам те. И чакам добрата новина.

— Господаря е болен. Представяш ли си, Аска, той се е разболял! А ние с тебе се чудехме вчера защо не ни тормози и не ни обяснява за пореден път колко сме тъпи, как сме изтървали първо Лазарева, а после и приятелчето й Паригин.

— Не нас, а мен — поправи го Настя. — Теб той не те тормози във връзка с това дело, официално ти не се занимаваш с него.

— Добре де, не мен и теб, а теб и Мишаня, но нали все пак нямаше тормоз! Не се хващай за всяка дума. Та значи, оказва се, че още вчера имал температура над трийсет и девет градуса, едва изтърпял до края на работното време, а днес съвсем рухнал. Нали знаеш какъв грип върлува тази година?

— Не знам, не съм боледувала.

— Но аз боледувах и мога да ти кажа със сигурност — продължителен е. Повръщане, диария, вътре всичко ти се сгърчва от болка и температурата е страшно висока.

— Юрочка — Настя меко се усмихна, този път съвсем искрено, без да се насилва, — същинско хлапе си. Ура, даскалката била болна, няма да учим! Та ти си над четирийсет, а се радваш като ученик, че грип е тръшнал началника ти.

— Не си права, Аска, и аз дори не ти се сърдя, защото нищо не разбираш. Не че грип е тръшнал началника ми, а Господаря е временно извън играта и ни е оставил на разположение на чичко Паша Жерехов. Усещаш ли разликата?

— Усещам я. А това важно ли е?

— И още как е важно! Та ти не си чула още страхотната новина. Щом я чуеш, веднага ще разбереш. С една дума: в банка „Руска тройка“ е идвал някакъв чичко, който твърдял, че знае кой е убил Нурбагандов, и дори е назовал и убийците, и причините за убийството. И то е идвал при началника на кредитния отдел на банката, а онзи, когото с намеци е посочил като организатор на убийството, бил взел от „Руска тройка“ солиден кредит и в момента изпитвал големи затруднения във връзка с връщането му. Името на посетителя ни е известно.

— Откъде е информацията?

— От банката, от онова момче, което сега е на мястото на Вавилов. Нещо е изпитал доверие към нашия Мишаня и му се е обадил с молба да провери този посетител.

— Може ли да му се вярва?

— Мисля, че да. — Коротков сви рамене и веднага ловко яхна стола с лице към облегалката. — Но трябва и да проверим. Така че сама разбираш: липсата на надзор от страна на омразния Господар доста ни развързва ръцете, защото чичо Паша Жерехов е наш човек, има ни доверие и ще сътвори документче за външно наблюдение, без да ни иска обяснения.

Настя мълча известно време, като машинално рисуваше върху чист лист хартия концентрични окръжности.

— Излиза, че моята версия е неправилна. За пореден път съм сбъркала. Юра, броиш ли колко глупости направих през последния месец?

— Една — бързо отговори той, — когато си решила да не споделяш с мен неприятностите си. Това наистина е сериозна грешка, а всичко останало е нормален работен процес.

— Добре, не ме утешавай — Настя опита да се усмихне, — тази година станах рекордьорка по грешки. Аз мислех, че Вавилов е разпознал в Нурбагандов бившия агент Хаджиев и тази е била причината за убийството първо на самия Хаджиев, а после и на Вавилов, който така и не се е разделил докрай със съмненията си. Но ако Нурбагандов е бил убит като „акт на добра воля“, като благотворителна помощ, за да се постигне отсрочка по кредит или по-добри условия за него, тогава не разбирам защо е загинал Вавилов. Неговото убийство по никакъв начин не може да пасне на историята с Нурбагандов. Трябва да търсим друго обяснение за смъртта му. Или вчерашният посетител на банката лъже и тогава трябва да измислим обяснение за тази лъжа.

— Ами обади се на Мишаня, той се прибра вкъщи след денонощното дежурство, там е — посъветва я Коротков. — Момчето от банката е обещало да му занесе лентата, на която бил записан разговорът. Може вече и да е отишло.

Но Кликов още не бил дошъл. Доценко обеща да донесе лентата веднага щом я получи. Настя отново замислено впери поглед в прозореца. Докато вчера и завчера у нея кипяха студена ярост, бясна енергия и стремеж на всяка цена да довърши започнатото, да му види края, днес я бяха нападнали вялост, умора и безразличие. Тя разбираше какво и как трябва да се направи по-нататък, но не можеше да намери сили в себе си да стане, да тръгне и да започне. Тялото й сякаш бе стократно натежало.

— Ася, ама защо седиш като квачка? — ядосано каза Коротков, на когото бе омръзнало да се придвижват напред с милиметри, след като най-сетне можеха да направят голяма, широка крачка. — Върви при чичо Паша, обясни му ситуацията, трябва да осигурим външно наблюдение за онзи тип, който е идвал в банката, както и за другия, дето дължи пари.

— Ти върви! — озъби се Настя.

— Браво бе! Какво общо имам аз с тази история? С какво мое дело е свързана банка „Руска тройка“? По твоето тя поне е предишна месторабота на един от потърпевшите по делото за седемте убийства, а аз какво ще му кажа? Хайде де, Ася, стегни се малко! Ама какво ти става в края на краищата?

Тя мълчаливо го гледаше, без да забелязва, че по лицето й се стичат сълзи. Чувстваше се страшно зле. Когато бяха далече от края, тя имаше сили да не мисли какво ще стане, когато всичко свърши. Може би никога няма да свърши и всичко ще остане, както си е: убийствата ще увиснат неразкрити, а тя ще знае мръсната тайна за втория си баща. Сега, когато всичко бързо отиваше към своя край, Настя вече не можеше да не мисли какво ще стане с него. С баща й. С нейния татко. Ще го арестуват служители на милицията. Или ще го убият ОНЕЗИ. И какво ще стане тогава с майка й? Ами с нея самата?

— Ти върви — бавно повтори тя, все още не разбирайки защо на устните й се е появил солен вкус, — върви и говори на чичо Паша каквото щеш. Аз няма да отида.

Коротков стана от стола, отиде при нея, погали я по главата и нежно я целуна по бузата.

— Извинявай, какъв съм глупак, не помислих. Извинявай, Ася. Дали не е по-добре да се прибереш вкъщи?

Тя отрицателно завъртя глава:

— Искам да чуя записа.

— Тогава заключи се в кабинета, за да не те види някой в това състояние. Аз ще потропам, както обикновено.

— Добре, благодаря ти.

Юра отиде при заместник-началника на отдела Павел Василиевич Жерехов, а Настя заключи вратата след него и отново изпадна в транс.

* * *

Днес Василий Валерианович Галузо не можа да отиде в учебния център, денят му беше плътно зает със задачи, разпределени буквално по минути, а трябваше да си поговори със Зеленин. Галузо правеше сметки и така, и иначе, стараейки се да откъсне време за тази среща, но по никакъв начин не му се получаваха повече от четирийсет минути, а ако тръгнеше за Зеленин, само пътят дотам и обратно щеше да отнеме час и половина, че и повече — я колко сняг беше навалял, пътуването щеше да е трудно. Наложи се да звънне на Александър Петрович и да го покани да дойде той, макар че никак не му се искаше да го прави. След нелепия случай с Нурбагандов Василий Валерианович беше станал особено предпазлив. Как пък можа да се случи така, че в цялата многомилионна, огромна и безразлична към обитателите си Москва само двама души биха могли да разпознаят в Нурбагандов бившия престъпник и доносник и единият взе, че се оказа началник на службата по сигурността в банката, където бяха изпратили момчето? Александър Петрович Зеленин обаче спокойно обясни, че в това няма нищо особено и е трябвало да бъдат готови за такова нещо от самото начало, когато са вземали решение да действат така, както бе предложил Стоянов, а не така, както ги бе посъветвал той, Зеленин. Службите по сигурността се формират наполовина от спортисти, наполовина от милиционери, така че е напълно реално бивш агент да се сблъска лице в лице с ченге, което го познава поне по физиономия. Ако били послушали Зеленин, нямало да се занимават с престъпници и доносници на милицията — и всичко щяло да бъде наред. Обаче не, повлекли се по акъла на Стоянов, дето имал в главата си гънка и половина, а пък гордост — повече от египетски фараон, и то само защото имал в най-високите ешелони хора, които му били задължени и било опасно да се караш със Стоянов.

От обясненията на Зеленин обаче неумолимо следваше и друго: и Зеленин, и Стоянов не биваше да се появяват в зданието, където работеха Галузо и неговият задушевен приятел Виталий Аркадиевич Боровков. Защото докато охраната на едрите риби често се състои от служители на милицията, техните референти и помощници също често идват от Министерството на вътрешните работи, тъй като имат юридическо образование, солидни връзки и навици за апаратно-книжна работа. А след като е така, сред тях ще се намерят доста хора, които познават и бившия заместник-началник на районно управление полковник Стоянов, и кандидата на юридическите науки, доцента подполковник Зеленин. И единият, и другият се водят на ниски апаратни длъжности и теоретично казано, имат право да се намират в това голямо красиво здание, но пожелае ли някой да копне по-надълбоко, веднага ще се разбере, че те нямат нито свой кабинет, нито дори бюро или каса, и другите служители от апарата ги виждат за пръв път и никога в живота си не са чували имената им. С една дума — по-добре беше да не рискуват.

Но днес Галузо нямаше друг изход. Стоянов беше загинал, мястото му се бе освободило, трябваше незабавно да назначи Зеленин на тази длъжност. И което е най-важното — бързо да извади от играта идиотите на Стоянов, които се разхождаха из страната с диктофон и видеокамера. Още тогава, когато се случи издънката с Нурбагандов и стана очевидно, че тактиката трябва да се промени, стана не по-малко очевидно, че Григорий Иванович Стоянов няма да предаде позициите си просто така. Той за нищо на света няма да признае, че решението му е било погрешно, както и глупостта и недалновидността на избрания начин за набиране на курсанти за учебния център. За нищо на света няма да отстъпи пред научния работник — тоя жалък писарушка, тоя книжен плъх. А ако го попритиснат, ще избухне и ще хукне да се оплаква на своите високопоставени длъжници, които навремето е измъквал изпод курвите и е спасявал от съд за нарушаване правилата за валутните операции. Имаше едно време в нашия Наказателен кодекс такъв забележителен параграф, според който можеше да си докараш дори най-висшата мярка на наказание.

Василий Валерианович не искаше да си разваля отношенията с длъжниците на Стоянов, той изобщо не обичаше да се кара с хората и да влиза в конфликти, именно затова бе захванал тази сложна и опасна игра, чиито резултати трябваше да извадят Григорий Иванович от строя. Стоянов щеше да бъде компрометиран като ръководител, а нито Галузо, нито Боровков, камо ли пък Зеленин, щяха да имат и най-малко отношение към свалянето на началника на учебния център. Можеше дори да не снемат Стоянов от длъжност, за да не дразнят длъжниците му и да не му дават повод да се оплаква — нека се води началник, но фактически всичко ще ръководи и ще определя стратегията Александър Петрович Зеленин, човек разумен, далновиден и способен да предвижда нещата с няколко хода напред.

Същият този Зеленин беше замислил комбинацията с Никита Мамонтов и оперативния работник Коротков. По-точно той я бе замислил и разработил на теория, а после трябваше само да се подбере подходящ престъпник. Такъв, който ще се уплаши от побоя, ще признае убийството, дори и да не го е извършил, и ще хукне да търси помощ при оперативния работник, който е работил някога с него. След това трябваше да се убедят, че престъпникът и оперативният работник са си определили среща, и бързо да ликвидират престъпника, но не как да е, а така, че оперативният работник да го намери пръв. А записът на признанията, направени (или ненаправени, което впрочем няма никакво значение, тъй като записът може да се фалшифицира) от този вече мъртъв престъпник, да се предаде на пресата. Но пак не на кого да е, а на човек неуравновесен, избухлив, алчен за пикантерия, мразещ милицията. Смисълът на цялото това струпване на условия беше само един: да се покаже чрез ярък, шумен и очевиден пример, че избраната от Стоянов тактика за набиране на курсанти за учебния център е дълбоко порочна, че при набирането на първата група обучаващи се по чиста случайност не се е случило такова нещо, просто са имали късмет, но ето че при второто набиране неприятностите буквално са завалели. Извадили са лош късмет с Мамонтов, който е хукнал да търси помощ от милицията, и не дай си боже сега да започнат да ровят, да търсят кой и откъде може да е научил за Никита и да е дал поръчка за него. Ето виждате ли, вече и вестниците са надушили, вдигат шум, а милиционерите няма да търпят това, ще започнат да отричат, земята ще преобърнат, за да докажат, че журналистът не е прав, а кой знае докато преобръщат земята, какво може да намерят. Всичко може да стане…

Статията в популярен вестник беше задължително необходима, за да имат подръка неоспорими веществени доказателства за несъстоятелността на метода на Стоянов. Знае ли човек — може би Григорий Иванович все пак ще рискува да се оплаче някъде по върховете, че не са обективни към него и го изтикват от ръководството на учебния център. И всички приказки за несполуки няма да имат абсолютно никакво значение, ако не са потвърдени от нищо друго, освен от думите, изречени от Галузо, Боровков и Зеленин. А една статия във вестник е вече факт, който не може да се оспори. За държавната програма такива статии са вредни, особено за секретната й част.

А ето и още една неприятност, произтекла от вашата методика, господин Стоянов. Някой си Паригин. Изобщо не се е стреснал от твоите хора, държал се е непредсказуемо, но — трябва да му се признае — правилно, и твоите кретени, окичени с апаратура, замалко не са били арестувани. Просто са имали късмет, че по улицата не е минавал патрул, когато храбрият гражданин Паригин е строшил прозореца и е изхвърлил стола…

С една дума играта беше сложна, замислена като удар по честолюбието на Стоянов. Той няма да иска да се черви всеки път, когато се случи такава издънка — ще изтърпи веднъж, дваж, а после ще се отдръпне, ще отстъпи, ще каже: добре де, хайде да опитаме друг начин, може неприятностите да намалеят. При това и Галузо, и Зеленин разбираха, че Стоянов ще отстъпи не искрено, а само на думи. Ще се съгласи Зеленин да пусне в действие своя метод и ще търси в него недостатъци, грешки, недоглеждания, ще преувеличава всеки неуспех и ще подценява успехите. Защото Григорий Иванович Стоянов свято вярва в правотата си, не признава и не иска да признава друга тактика, смята, че изсипващите се на главата му гафове са резултат от лошо стечение на обстоятелствата, и с удоволствие рано или късно ще отстъпи на Зеленин правото на опит, та после да злорадства над несръчните напъни на книжния плъх. А че тези напъни ще бъдат несръчни и неуспешни — той не се е съмнявал нито за миг.

Приблизително така виждаха Галузо и Зеленин, а заедно с тях и Боровков, развитието на събитията. Стоянов ще си седи кротичко и ще си мълчи, очаквайки първата издънка на неговия конкурент, първия провал на метода на Зеленин. А провал няма и няма да се случва… И всички постепенно ще свикнат, че всъщност главният човек в учебния център е Зеленин, а Стоянов е просто така, нещо като мебел. Нежна революция. Това е много по-продуктивно от открит метеж.

Ех, ако знаеха, че Стоянов толкова бързо ще слезе от сцената, че ще загине, падайки от някакъв дванайсети етаж, нямаше да се захващат с тези сложни маневри. Защото толкова сили хвърлиха, толкова хора задействаха, толкова ненужни рискове поеха! Колко пъти цялата ситуация балансираше на ръба на провала и само по чудо оставаше читава. По знахарки ли да тръгнем, разправят, те можели да предсказват течното време на смъртта. Ако знаеш със сигурност, че противникът ти скоро ще си отиде по естествен път, колко усилия и време можеш да си спестиш…

Но всичко това е минало-заминало. Работата е там, че дейността на вербувачите, които работят за Стоянов, трябва незабавно да се прекрати, докато не се е случила още някоя неприятност. Да, но възниква въпросът: как да направим това? Как да се свържем с тях? Кои са те? Къде да ги търсим? И как да дадем команда, която те ще изпълнят, а няма да я оставят да мине покрай ушите им, понеже ще сметнат, че не е задължителна? С тях си бе имал работа само лично Григорий Иванович и Галузо и Зеленин смятаха, че веднага щом узрее за отстъпление, Стоянов по подходящ начин ще ги изкомандва да спрат. И на никого и през ум не минаваше, че той може внезапно да умре, а хората му да останат на практика без контрол.

Именно за да обсъдят този въпрос Василий Валерианович искаше да се види спешно със Зеленин. След дълги размисли и пресмятания той задели за срещата с Александър Петрович времето от седемнайсет и трийсет до осемнайсет и петнайсет.

Глава 20.

На другия ден Павел Василиевич Жерехов предаде на Коротков отчета за наблюдението над двата обекта, единият от които бе ходил в банка „Руска тройка“ с повече от странни намеци, а другият всъщност беше човекът, за когото бе намеквал първият.

Наблюдението над първия обект не бе дало нищо интересно, освен че след посещението си в банката той се бе срещнал с втория, но за сметка на това вторият обект бе повел наблюдаващите по твърде любопитна верига. В резултат на това в продължение на едно денонощие бяха установени лицата Александър Петрович Зеленин и Василий Валерианович Галузо. Обектът на наблюдение номер 2 бе влязъл във връзка със Зеленин, след което Зеленин бе пристигнал в едно голямо красиво здание, където бе останал точно четирийсет и осем минути. Той бе излязъл от зданието заедно с някакъв човек, беше се сбогувал с него с ръкостискане и беше си тръгнал с кола.

Наблюдателите, които следяха Зеленин, го бяха проследили до една закрита територия, в която не бяха успели да проникнат. Другата група наблюдатели бяха спрели вниманието си върху мъжа, с когото Зеленин бе излязъл от зданието, и след известно време бе установено и неговото име. Василий Валерианович Галузо беше един от крупните ръководители в правителствения апарат.

— И защо се захванах с всичко това? — тъжно попита Настя, втренчена в донесения от Коротков отчет.

— Как защо? — изненада се Юра. — Нещо не те разбирам. Какви съмнения те мъчат?

— Обикновени. Какво ще правим ние с всичко това? Ясно е, че територията, на която момчетата не са успели да проникнат, е именно прословутият учебен център. Също толкова ясно е, че господин Галузо е активен деятел в държавната програма за борба срещу данъчните нарушения. И по-нататък какво? Ние двамата с тебе — срещу такава огромна сила? Когато давах обещания на Денисов, някак изобщо не помислих за това.

— Не ми харесва настроението ти. И изобщо не ми харесваш. Не те обичам, когато си такава.

— Е, ще прощаваш, вземай каквото ти дават, друго не са ни докарали — кисело се усмихна тя. — Юра, кога ще стана далновидна, как мислиш?

— Асенка, престани! Стегни се малко. И се обади на скъпия си приятел Заточни.

— Защо?

— Защото. Ти свърши своята част от работата, наистина не можеш да направиш нищо повече — нито сама, нито с моя помощ. Резултатите, до които стигнахме, водят вече към места, много по-високи от нашия отдел.

Настя упорито наведе глава и втренчи поглед в пода:

— Няма да му се обадя.

— Започна се! — театрално разпери ръце Юрий. — И защо, ако мога да попитам?

— Юра… Разбирам, глупачка съм, прекалено съм емоционална, това вреди на работата, но не искам да се обаждам на Иван. Струва ми се, че той остана много недоволен от последния ни разговор и аз много му паднах в очите. Срамувам се. — Тя вдигна очи, дълбоко въздъхна, замижа, поседя няколко секунди с притворени клепачи, после погледна Коротков и се усмихна. — Край, Юрик, готова съм. Всичко ми мина. Прав си, безобразно съм се отпуснала. Работата си е работа в края на краищата.

* * *

Този път Настя не отиде в дома на генерала. Обади му се по телефона в службата, помоли го да й определи ден и час за среща и Заточни доста сухо и хладно предложи да се срещнат в седем часа на другата сутрин. Настя знаеше, че Иван Алексеевич обича да се разхожда сутрин в Измайловския парк, но само в неделя и никога в делник. Тя неволно зиморничаво присви рамене. Щеше да се наложи да стане в шест, а за нея това беше страшна мъка, тя дори и в седем едва отлепваше клепачи, особено когато навън беше още тъмно. Но нямаше как — сама си го изпроси.

Точно в седем сутринта на следващия ден тя излезе от метрото и веднага видя колата на генерала. Това също беше необичайно. Много пъти бяха се разхождали заедно в парка, но тогава Заточни винаги идваше с метрото и носеше анцуг и леко яке, а днес беше облечен с балтон. Вероятно след разходката не смята да се прибира вкъщи, а ще отиде направо на работа, помисли си Настя.

Те мълчаливо стигнаха до входа на парка, Настя напълно бе изгубила желание да говори, генералът май също беше потънал в собствените си мисли. Най-сетне тя разбра, че е неприлично да протака повече.

— Иван Алексеевич, знам, че нарушавам субординацията — започна тя. — При други обстоятелства щях да изложа проблемите си пред Гордеев, а вече той щеше да ги представи пред вас, и то не лично, а чрез ръководството. Затова предварително ви моля да ме извините.

— Няма нищо, моля — кимна Заточни. — Слушам ви.

Тя започна да разказва, като се стараеше да не пропусне или обърка нещо. Иван Алексеевич слушаше внимателно, почти без да я прекъсва, само от време на време задаваше уточняващи въпроси. Когато тя свърши, той се усмихна, при което жълтите му тигрови очи припламнаха като две малки слънчица.

— И какво ви смущава във всичко това?

— Ами всичко ме смущава! — гневно отвърна Настя. — На моето ниво е невъзможно да проникна в този учебен център, а само там мога да намеря отговорите на въпросите си. Почти съм сигурна, че този път не греша: убиецът, удушил седем души, е свързан с учебния център, със Стоянов и Зеленин. И искам да го открия.

— Или тях — уточни Заточни. — Вие току-що доста убедително ми обяснихте как е било възможно да се извършат тези убийства, без жертвата да се уплаши, и от думите ви стана ясно, че престъпниците са най-малко двама.

— Добре, нека бъде тях — послушно се съгласи тя. — Но все пак искам да ги открия.

— И още едно съображение, Анастасия. Вие бяхте права, като казахте, че отменянето на поръчката за Нурбагандов и предаването й на друг изпълнител не е свързано с пари. Търсен е не толкова евтин наемник, колкото удобство и простота. И от това следва много интересен извод. Хората, които ръководят учебния център, не са свикнали да правят сметка на парите. И в този смисъл аз съм склонен да се съглася с вас относно Стоянов. Изглежда, той наистина е бил един от ръководителите там.

— Нещо не ви разбирам напълно — предпазливо каза Настя в страха си да не изглежда глупава. Не стига, че миналия път се показа пред генерала като истеричка със слаби нерви, ами сега ще изглежда като пълна глупачка.

— Ще се изясня. Парите, както знаете, се броят. Банална стара и вярна поговорка. Ето защо във всяка организация — била тя търговска или държавна — има счетоводство. Но в търговската организация за парите се грижат, наистина ги броят, и то не само финансистите, но и ръководителите, за да определят правилно стратегията и тактиката в развитието на предприятието. В бюджетната сфера всичко е различно. Отделят се пари от бюджета, с тези пари организацията трябва да функционира. Ако тя спести нещо — полза от това няма, защото ако вместо двайсет скъпи компютъра бъдат закупени десет евтини, останалите пари не могат да се използват за премиране на служителите или за откриване на още една необходима щатна бройка. И обратното — ако организацията не е назначила достатъчно служители и фонд „Работна заплата“ не се използва напълно, с тези пари не могат да се купят компютри. Парите за заплати и за оборудване влизат в различни параграфи и изразходването на средства не по определения параграф е грубо нарушение на финансовата дисциплина. Но това ви го казвам само така, като пример, защото искам да ви обясня следното: човек, който цял живот е работил в бюджетната сфера, обикновено изобщо не мисли за служби като счетоводството и забравя, че на света съществуват финансисти. Защо да мисли за това, след като всичко предварително е известно и установено? И на главата си да застанеш, нищо не можеш да промениш.

— Стоянов е кадрови милиционер, Зеленин — също — замислено каза Настя. — Вие смятате, че по дълбоко вкоренен навик те не обръщат внимание на финансовите въпроси, засягащи учебния център?

— Именно, прекрасно ме разбрахте — отново се усмихна генералът. — Така смятам, да. Те не са свикнали да мислят за това, забравят за тези неща. За тях важното е да знаят, че парите по сметката са преведени, и то доста пари, и те могат да ги изразходват за нуждите на центъра. И ги изразходват. А там се следи всяка копейка, можете да бъдете сигурна. Никой не играе такива игри със собствени пари, Анастасия, мащабите са други. За да подхванеш такава работа и да я плащаш от собствения си джоб, трябва да си луд милионер. Във вашето дело фигурират ли луди милионери?

— Нито един — засмя се Настя. — Дори психически нормален милионер не се забелязва.

— Ами добре тогава, ще смятаме, че сме се разбрали. Още днес извънредната комисия по данъците ще научи от доверен източник, че буквално лудите пари, отпускани от държавата за Програмата за борба срещу данъчните нарушения, се пилеят неизвестно за какво, особено много злоупотреби има в учебния център.

— Какви например?

— Анастасия, не се правете на наивна — намръщи се генералът. — Всякакви. Например наред с подготовката на специалисти за работа в крупни финансови структури в този център срещу заплащане се подготвят счетоводители. Организирали са платени курсове и обучават кого ли не срещу страшно много пари. Доколкото разбирам, официалната подготовка на специалисти там трябва да се води по две направления: счетоводна отчетност и икономически анализ, от една страна, и основи на оперативната работа — от друга. Следователно там има хора, които преподават икономическите дисциплини. Така че версията за платените курсове е напълно правдоподобна. Това ще бъде достатъчно в центъра да се направи внезапна проверка. — Той хвърли бърз поглед на часовника си и тръгна към изхода на парка. — Времето ни изтече, трябва да вървя на работа. Вие накъде сте сега? Към „Петровка“ ли?

— Че накъде другаде! — въздъхна Настя.

— Не долавям ентусиазъм в гласа ви — присмехулно я подкачи Иван Алексеевич. — Навремето вечно бързахте за службата и не искахте да си тръгвате оттам.

— Нали ви обясних…

— Разбира се, не съм забравил. Спомням си как проливахте сълзи в моята кухня и ме умолявахте да ви спася от злия началник. Но смятах, че това е било само моментна слабост. Нима съм се излъгал във вас?

— По всяка вероятност — да. Все още не съм се отказала. Приключвам това дело и подавам рапорт за напускане.

— Не бързайте, Анастасия.

— Не ме възпирайте, Иван Алексеевич. Готова съм да си мислите лоши неща за мен, но няма да работя с Мелник. Не мога. Ще ви кажа нещо повече: вече не мога да работя в криминалната милиция.

Заточни се спря, обърна се с лице към нея и я погледна в очите:

— Това е нещо ново. Не искате ли да го обсъдите с мен?

— Не искам. По-рано исках. Но вие някак не подкрепихте порива ми. Имах чувството, че посещението ми ви дразни и отегчава. Не се тревожете, Иван Алексеевич, аз вече няма да ви се натрапвам с глупостите си. Това наистина беше моментна слабост. Въобразявах си, че сме приятели и винаги мога да дотичам при вас, за да споделя проблемите си. Признавам, че неправилно оцених ситуацията — един генерал не може да бъде изповедник на редови оперативен работник. Моля ви за извинение.

Тя говореше, загледана право в жълтите очи на Заточни, и тези очи вече не я сгряваха с топлата си светлика, както преди. Те бяха студени и сериозни.

— Не сте извинена. Обидена сте ми, така ли? Вероятно това е правилно. Всяка жена на ваше място щеше да се обиди. Но аз няма да ви се извинявам. Държах се така, както сметнах за нужно и правилно в онзи момент. И ако това ви е обидило — какво пък, тъй да бъде! Да вървим, времето ме притиска.

Те излязоха от парка и бързо тръгнаха към метрото, където генералът беше оставил колата си.

— Да ви закарам ли? — попита той, докато вадеше ключовете от джоба си.

— Не, благодаря, ще отида с метрото.

— Какво, още ли ми се сърдите?

— Моля ви се, разбира се, че не. Щях ли иначе да ви моля за тази среща?

— Не си кривете душата, Анастасия. — Той се приближи още повече до нея. Сега очите му бяха топли — като две локвички разтопено злато, снежнобелите зъби искряха в усмивка. — Щом ми се сърдите и се обиждате, но въпреки това сте дошли при мен да говорим за престъпленията, с които се занимавате, това означава, че продължавате да обичате работата си, за вас тя е над всичко, включително и над нашите глупави амбиции и обиди. Така че не смейте да ми разправяте, че не искате повече да работите в милицията.

Настя с усилие откъсна погледа си от неговите грейнали жълти очи. Тя никога не можеше да разбере с какво толкова я омагьосва той. Познаваха се от почти две години и през цялото това време тя бе чувствала, че не може да се съпротивлява на този човек. Не може да му се сърди, каквото и да се случи.

— Нима няма друго обяснение? — попита тя, като се стараеше да не се поддава на топлината, която се лееше от очите му.

— Има. Но едва ли ще ви хареса. Вие изпитвате добри чувства към мен и просто не сте в състояние да ми се сърдите. Край, Анастасия, времето ни свърши. Още веднъж ви питам: ще пътувате ли с мен до центъра?

— С метрото ще стигна по-бързо. Благодаря ви.

Настя постоя известно време на тротоара, загледана след отдалечаващата се кола на Заточни. Нямаше закъде да бърза, генералът беше на работа от девет, а тя — от десет.

* * *

Позвъняването на вратата я свари неподготвена. Настя се бе прибрала от работа преди малко, за пореден път бе издържала битката срещу собственото си отвращение към яденето и си бе наложила да хапне нещо, а в момента се готвеше да вземе горещ душ. Никого не очакваше.

„Дали да не отварям? — мерна й се такава мисъл. — Обикновено вечерните посещения не носят нищо добро. Впрочем може би е съседката.“

Настя погледна през шпионката и веднага отвори. На прага стоеше вторият й баща с голяма чанта в ръка.

— Татко?

Тя отстъпи една крачка, за да му направи път, и се постара да скрие обзелия я ужас. Как да се държи с него? След онази вечер, когато разбра всичко за него, Настя разговаряше по телефона само с майка си, която й се обаждаше всяка вечер. Едва ли ще успее да овладее нервите си, за да не се издаде — Леонид Петрович познава и кътните й зъби. И тогава какво? Да си изясняват отношенията? Да задава въпроси, които една нормална дъщеря никога не би си позволила да задава на любимия си баща? Какво да прави? И изобщо защо е дошъл?

— Извинявай, че не се обадих предварително — добродушно каза Леонид Петрович. — Сама ли си?

— Разбира се. Нали Льошка го няма, а толкова късно не каня гости. Какво се е случило, татко?

— Нищо. Донесох ти нещо за ядене. Майка ти е сигурна, че пак гладуваш, но разбира, че едва ли ще успее да те накара да дойдеш у нас.

— Събличай се.

Леонид Петрович съблече якето и събу обущата си, извади домашните пантофи на Льоша.

— Почерпи баща си с чай, дете — каза той, влизайки в кухнята.

Настя включи чайника и започна да вади храната от чантата. Ръцете й трепереха и тя се страхуваше, че Леонид Петрович ще забележи това. Нямаше намерение да си изяснява отношенията с него и с горчивина мислеше, че за пръв път в живота си не се чувства леко и спокойно край него. Нима винаги отсега нататък ще трябва да живее с този товар на сърцето?

— Какво става, дете? — попита той, като я гледаше изпитателно.

— Нищо — лицемерно отговори тя. — Какво трябва да става?

— Не лъжи баща си. Майка ти все ми повтаря, че нещо става. Тя разговаря с тебе всеки ден и нещо никак не й харесваш.

— И те е пратила да видиш дали не съм прибрала вкъщи някой любовник, докато мъжът ми е в чужбина?

— Грубо беше, дете — укорително поклати глава Леонид Петрович. — Ние с майка ти никога не сме се месили в личния ти живот. Но тя има чувството, че настроението ти се влошава от ден на ден. Не си мисли, че като не й казваш нищо, тя не забелязва. Майка ти е и усеща такива неща по гласа ти, не е нужно да й казваш каквото и да било. Така че — какво става с настроението ти?

— Татко, скоро ще стана на трийсет и седем, нали не си забравил? Аз работя и животът ми не е много лесен. Имам ли право понякога да съм в лошо настроение или съм длъжна триста шейсет и пет дни в годината да се веселя и да се радвам на живота?

Тя не успя да скрие раздразнението си и отговорът й прозвуча рязко. Дори прекалено рязко.

— Значи не искаш да ми кажеш — констатира Леонид Петрович. — Твое право е. Не се тревожи, няма да те измъчвам. Ще пия чай и ще си вървя. Ти си жива и здрава, ще докладвам това на майка ти, тя ще се успокои. Между другото какво реши за напускането на работата?

— Ще напусна. — Настя сви рамене. — Какво има за решаване? И без това не мога да работя с Мелник, мъча се, но не става.

От нервното напрежение я втресе, и то толкова силно, че не можа да скрие треперенето от внимателните очи на Леонид Петрович.

— Да не си настинала? Май те тресе — загрижено каза той.

— Да, малко — постара се тя да се скрие зад спасителната лъжа. — Днес доста се намръзнах, още не мога да се стопля.

— Пийни си малко — посъветва я баща й, — добре е като профилактика. Какво имаш?

— Не знам, трябва да видя, нали не купувам алкохол. Сигурно е останало нещо от Нова година.

Леонид Петрович стана и отвори вратичката на кухненския бюфет, където, както знаеше, дъщеря му и зет му държаха напитките.

— Аз ще видя — решително каза той, — ти непременно ще избереш нещо неподходящо. Така… Ликьорът не върши работа, сухото вино — също… А, ето това става. Чувашки ром с билки. Откъде имаш това разкошно нещо?

— Един аспирант на Льошка го донесе. Татко, ромът е прекалено силен за мен, не обичам такива напитки.

— Не е нужно да го обичаш, трябва да пийнеш от него, за да се стоплиш и поотпуснеш. И в крайна сметка аз не те карам да го пиеш с водни чаши.

Той сложи на масата две малки чашки, наля на себе си една третинка, а чашката на Настя напълни догоре.

— На екс ли? — с нескрит страх попита тя.

— Не, защо? Пий, както ти харесва. На малки глътчици, ако искаш. Но непременно първо хапни нещо, няма нищо по-глупаво от пиенето на празен стомах. Не си вечеряла, нали?

— Ядох. Честна дума.

— Мога да си представя. — Той се позасмя и извади от хладилника шунката, изпратена от Надежда Ростиславовна. Леонид Петрович извади коравия хляб от кутията и направи на Настя сандвич. — Яж, искам да видя с очите си.

Тя започна вяло да дъвче сандвича, който й се струваше абсолютно безвкусен. Леонид Петрович вдигна своята чашка, повъртя я в ръката си, помириса напитката и я остави на масата.

— Какво, не ти ли харесва?

— Харесва ми. Хубаво питие.

— Защо не пиеш тогава?

— Тебе чакам. Невъзпитано е да пиеш сам, дете. Ти яж, не бързай. Какви са новините от Чистяков?

— Процъфтява. Изнася лекции, там са страхотно популярни. Обажда ми се всеки ден.

Настя се чуваше отстрани и се чудеше, че е започнала да говори в кратки фрази. Това не й беше присъщо, обикновено в присъствието на Леонид Петрович тя се отпускаше, разказваше всичко с подробности и пространни остроумни коментари, много се смееше. Сега сякаш беше друг човек. Нима отсега нататък винаги ще бъде така?

— Затъжи ли се за него?

— Неособено. Нямам време. Работата е много.

Междувременно Леонид Петрович извади от джоба си химикалка, придърпа бутилката с рома и започна да рисува по етикета. Настя с любопитство го наблюдаваше. Ето значи за какво й бе говорила майка й. По време на сериозен разговор очи в очи…

— Виждала ли си скоро Саша? Как са те?

— Нормално. Саня работи, Дашка гледа детето и си мечтае за второ.

Леонид Петрович помълча, сякаш чувстваше, че разговорът се изчерпва, а не знаеше как да го съживи.

— Свърши ли със сандвича? Е, хайде да пийнем, дете. За твое здраве! — Той вдигна чашката.

— И за твое, татко.

Той едва докосна с устни рома и остави чашката. Настя отпи малко, после замижа и гаврътна остатъка наведнъж. Питието й се стори твърде силно, поначало тя обичаше само мартини, не пиеше нищо друго. Но сега изпи чашката си до дъно с надеждата сковаността, която й пречеше да се държи нормално, да изчезне. Леонид Петрович отново се зае с рисуването по етикета.

— Странен навик имаш — не издържа Настя. — Не съм знаела, че рисуваш по етикетите.

— Така ли? — вдигна вежди баща й. — Никога ли не си ме виждала?

— Нито веднъж.

— Странно. Всъщност ти никога не си била особено внимателна.

— Татко…

— Не, не го казах като упрек — засмя се той. — Просто го отбелязвам. Впрочем ти може и да не си ме виждала — в компания не си го позволявам, а сами с тебе не сме пили нито веднъж. Или греша?

— Не грешиш, днес ни е за пръв път.

— Тогава извинявай, вземам си думите обратно. — Отново вдигна чашката до устните си, отпи още мъничко.

— На мен не предлагаш ли? — попита Настя.

— На теб вече ти стига. За да се стоплиш и да се освободиш от треската, е напълно достатъчна една чашка. Не ти ли помогна?

— Помогна ми — призна тя.

— Е, значи стига. Ако искаш, капни малко в чая си — и това дава добър ефект.

Настя наля чая. Ромът наистина й бе подействал, ръцете й се затоплиха и престанаха да треперят.

— Покажи ми как рисуваш по етикетите — помоли тя.

Леонид Петрович побутна бутилката към нея и взе чашата с горещия чай. Настя заразглежда етикета със защрихованите светли места.

— Забавни драсканици. — Тя си наложи да се усмихне и се учуди, че успя без особени усилия. — Само защриховаш ли или рисуваш нещо свое?

— Различно. Ако на етикета има нечий портрет, обикновено трудно се стърпявам, започвам да го загрозявам. Добавям му мустаци, брада, променям му прическата, с една дума — каквото ми хрумне. Понякога се получават доста смешни ситуации.

— Дори смешни ситуации? — недоверчиво попита Настя, която наистина не разбираше какво смешно може да има в това.

— А ти какво си мислеше? Човек невинаги се контролира и понякога се случва да се изложи. Между другото ето ти един пример. Спомняш ли си, че веднъж бях дошъл при твоя началник да взема аналитичните материали? Ти тогава ми се скара, обвини ме в началническа надменност и във всички смъртни грехове.

— Спомням си.

Сърцето я присви от лошо предчувствие, макар че сега не би могла да каже от какво се страхува. Всичко най-страшно и без това вече се беше случило. И продължаваше да се случва буквално тук и сега.

— Та значи отивам при него с бутилка, както си е редно — знам правилата и стриктно ги спазвам, при мъж по сериозна работа не се ходи без бутилка, а пък по работа като моята — съвсем. Не е задължително да се пие, но си длъжен да занесеш. Отивам аз, представям се, обяснявам за какво съм дошъл, той започва да натиска бутоните, отпуска ти — спомням си прекрасно — двайсет минути. Така беше, нали?

— Да — потвърди тя.

— След което се възцарява неловка пауза. И точно в този момент аз реших, че е време да подаря бутилката, за да запълня с нещо паузата. Твоят Мелник тутакси — като гостоприемен домакин — вади чашките, налива, изпиваме по съвсем мъничко, чисто символично, за запознанството, и започваме да си бъбрим за разни дреболии. Аз по навик вземам от бюрото един молив и започвам да си драскам, а на онзи етикет имаше някаква физиономия, та драскам си аз, драскам, не се контролирам, нали цялото ми внимание е насочено към Мелник, а после изведнъж забелязвам, че съм превърнал онази муцунка в точен портрет на началника ти. Представяш ли си? Неудобно — ужас! Рекох си, ще си тръгна, той ще прибере бутилката в касата и естествено няма да погледне етикета, а ще го забележи едва после, когато седне да пие с някого. Пак добре, ако го забележи той, ами ако го забележи човекът, с когото е седнал да пие? Защото аз не бях направил точен портрет, а шарж, злобен и много разпознаваем. С една дума — чувствам се като риба в нагорещен тиган, не знам как да изляза от ситуацията. Но тогава, слава богу, някой му се обади по телефона и докато не ми обръщаше внимание, аз грабнах от бюрото му една гума и изтрих това злочесто произведение на изкуството.

— Да, големи вълнения… Е, и допихте ли си тогава тази бутилка?

Настя беше сигурна, че произнася думите, но кой знае защо — не ги чуваше. Чувстваше, че устните й мърдат, но не чуваше звука от тях. Достраша я, но в същата секунда слухът й се върна.

— Какво приказваш, разбира се, че не. Нали ти казвам — пийнахме по съвсем мъничко за запознанството, само веднъж наляхме по няколко капки в чашките. Между другото твоят началник не ми се видя пиещ човек. А и аз не съм пияч, нали знаеш? Е, край, дете, мисля, че трябва да си тръгвам, късно е вече.

Настя мълчаливо наблюдаваше как баща й стана, излезе в антрето, обу си обущата и облече якето. Трябва да стане и да го изпрати, трябва да изрече някакви думи и да го целуне за довиждане. Но защо е останала съвсем без сили? Защо се е вцепенила и не може да помръдне?

„Наистина ли всичко свърши? Или той лъже? Истината ли й каза или не? Стани и излез в антрето, сбогувай се с баща си, дръж се нормално, иначе той ще се разтревожи. Човекът няма никаква вина. Не е пил с Баглюк онази вечер. Не го е напивал и не му е давал недопитата бутилка. Всичко свърши, Настася. Всичко свърши. Иди и го целуни, дръж се като любяща дъщеря, овладей се, инак ей сега ще се разревеш и татко ти няма да си тръгне, докато не му обясниш какво става. Какво, много ли ти се иска да му разкажеш как си го смятала за съучастник в престъпленията? Искаш да научи, че си го подозирала? Хайде де, Настя, ставай и тръгвай!“

Тя се съсредоточи, събра сили и изнесе тялото си в антрето, където Леонид Петрович вече закопчаваше якето си.

— Всичко хубаво, татенце — усмихна се тя, — благодаря ти, че ми донесе храната. Предай на мама, че няма за какво да се тревожи, с мен всичко е наред.

— Виждам го — сериозно отговори баща й. — Толкова е наред, че не приличаш на себе си. Впрочем абсолютно права си, че вече си достатъчно голямо момиче, за да не даваш отчет на родителите си за своето настроение.

Настя затвори вратата след него и безсилно се отпусна на пода в антрето. Но след минута скочи и се втурна в хола. Там, в дъното на горното чекмедже на бюрото, се намираше увитата в хартия бутилка, извадена от катастрофиралата кола на журналиста Баглюк. Настя трескаво разви хартията, грабна бутилката, запали настолната лампа и насочи светлината към етикета. Ами да, под ярката светлина в центъра на етикета, върху изображението на някакъв алкохолно-конячен деец, ясно се виждаха следи от графит, изтрит с гумичка. Наистина е било портрет, под косите лъчи дори можеше да се различи какъв е бил.

Какво излиза тогава? Мелник… Баглюк никъде не е ходил след разговора с него, при никого не се е завтекъл да се оплаква и съветва. Мелник го е поил в своя кабинет и му е дал да си носи недопитата бутилка. Защо? Защото. И на другия ден три сол на главата на Коротков, задето не намерил време да поговори подробно с журналиста и да изиска от него отличителните белези на човека, който е предал на Баглюк материалите за Мамонтов. Лицемер е този Господар, охо, какъв лицемер! Просто се възползва от недоглеждането на Юрка и раздуха цялата тази работа. А всъщност сигурно е бил страшно доволен, че отличителните белези на този тайнствен непознат не са били разгласени. Истинските отличителни белези. И вместо тях им е дал фалшиви белези, уж изяснени по време на разговора му с журналиста. Застраховал се е, та никога да не разпознаем и намерим този човек.

Мелник… Той вземаше за запознаване секретните дела, водени от оперативните работници, и дълго ги държеше при себе си. Защо? Да не би да ги е учил наизуст? А после вдигаше скандали пак на Коротков за разкриването на специалните агенти. Данните за Мамонтов са изтекли не чрез Господаря, това се е случило по-рано, преди той да вземе делата. Някой друг е предал Никита. Но Паригин го е предал той. Защо обаче? В делата не е имало никакви материали за евентуално негово вербуване, Миша Доценко се кълне, че не е работил в тази насока. Миша дори не е подозирал Паригин. От всички мъже, докарани и разпитвани тогава в участъка, Евгений Илич Паригин му се е видял като един от най-приличните и спокойни хора и всички подозрения по отношение на него са отпаднали практически веднага, след първата най-повърхностна проверка на неговото местожителство и месторабота. Защо тогава Мелник го е посочил като кандидат за обучение? Или греша?

Може би все пак не е Мелник? Може той да няма нищо общо, а да е напил Баглюк от най-добри подбуди, видял е, че човекът е крайно разстроен, едва не плаче, предложил му е да пийне. Какво лошо има в това? А алкохоликът Баглюк може да е отмъкнал бутилката, без да го забележи стопанинът на кабинета. Напил се е, не е успял да овладее колата по хлъзгавия път, катастрофирал е… Не, момчетата от автоинспекцията твърдят, че някой е поработил върху колата на журналиста. Това не може да бъде случайност.

Значи Мелник…

Но защо такива странни кандидатури? Несъмнено готови да се провалят. Онзи, който е предал Мамонтов, трябва да е знаел, че момчето е слабохарактерно и най-вероятно ще хукне да търси помощ. А Паригин изглеждаше кротък и порядъчен във всяко отношение. Впрочем дори и в най-сериозната работа човек не може да бъде застрахован срещу интриги, подхлъзвания на динена кора, подлагания на крак и игри на амбиция. Та нали Мелник е знаел, че Аня Лазарева няма отношение към седемте убийства, но настойчиво принуждаваше Настя да разработва именно нея и отхвърляше всички други версии. А как побесня, когато Настя само леко намекна, че Лазарева не е убийца и изобщо убийствата не са извършени от маниак. Направо излезе от кожата си. И я заплаши със служебни неприятности, ако не продължи да работи върху Лазарева. Ако не продължи да работи по несъмнено невярната версия. Защото почеркът бил един и същ. Да дадеш лъжлива насока и всячески да пречиш на работата…

Ами ако тя греши и Мелник няма никакво отношение към това? Ако наистина е бил искрено уверен във виновността на Лазарева — та нали и самата Настя по едно време вярваше в това, нали тя изгради портрета на предполагаемия убиец-маниак, тя даде насоките къде трябва да го търсят, лично провери онази история с ноктите… Тя, Настя Каменская, много се стара и беше много убедителна — защо сега трябва да се чуди, че Мелник се е доверил на тази версия?

Внезапно си спомни как през декември миналата година, само преди два месеца, научи от Заточни, че Житената питка — Гордеев се кани да напуска. Тогава тя отиде при Гордеев и го попита вярно ли е това. А Гордеев отначало й говореше някакви утешителни думи, после рязко заяви, че иска да се пенсионира като генерал и не вижда в това нищо срамно, а накрая призна, че мястото му е дотрябвало на някого и без това ще го разкарат, независимо иска ли той това или не, така че ще по-добре да отиде в министерството на по-висока длъжност, иначе ще го пенсионират с ритник по задника.

Мястото му дотрябвало на някого! На Мелник ли? На учебния център? На Програмата?

* * *

Когато се събуди, Настя дълго не можа да схване къде се намира. Защото лежеше в непозната стая на непознато легло. Наоколо беше абсолютно тъмно, само светлината от уличните лампи мъждукаше едва-едва. Наблизо чуваше нечие дишане, тихо и равномерно. После разбра, че това е болница, че тя се намира не в стая, а в приемната, а до нея спи някой от персонала. Как се бе озовала тук? Последното, което си спомняше, беше вагонът на метрото, с което се прибираше снощи от работа. Стана й лошо, силно й се зави свят, но обикновено в такива случаи тя слизаше на най-близката спирка и се съвземаше сама на някоя пейка в прохладния вестибюл, стиснала в юмрук ампула с амоняк. Този път не успя нито да слезе, нито да извади ампулата, във вагона беше такава блъсканица, че тя не можеше и не можеше да отвори чантата си, все по-силно й се виеше свят, а ръцете не я слушаха…

Така, ясно — припаднала е в самото метро и „Бърза помощ“ я е докарала в тази болница. Трябва бързо да се измъква оттук. Настя отметна одеялото и видя, че са я сложили на леглото облечена, свалили са само якето и ботушите й. Внимателно се надигна от твърдата кушетка, направи няколко крачки и се убеди, че се държи на крака напълно устойчиво, а и вече не й се вие свят. Кризи с кръвоносните съдове й се случваха често и тя добре знаеше, че най-важното е да не се уплаши и да изтърпи. Да изтърпи рязкото влошаване на състоянието си, да не изпада в паника, да не си въобразява, че умира. Това продължава само десет-петнайсет минути, после настъпва също толкова рязко подобряване. Явно днешната криза е била особено силна, такова нещо вече й се е случвало. Но сега се е оправила напълно.

Настя надникна от стаята и видя в края на дългия коридор сестрински пост. Когато приближи до медицинската сестра, която седеше зад бюрото, тя изписа на лицето си увереност и решимост:

— Сестро, мога ли да си вървя?

Сестричката я изгледа смаяно:

— Да си вървите ли? Та вас току-що ви докараха.

— Чувствам се прекрасно и искам да си вървя. Къде са дрехите ми?

Сестричката недоумяващо сви рамене:

— Ще повикам лекаря. Не мога да ви пусна сама.

— Добре, повикайте го — милостиво се съгласи Настя.

Лекарят дойде след малко.

— Е? — попита той и скептично огледа Настя. — Станахте вече, така ли?

— Не само станах, но и се каня да си тръгвам.

— Остроумна особа сте — промърмори лекарят, млад мъж, който можеше да изглежда привлекателен, ако не беше грозната бенка на бузата му. — Поне представяте ли си колко е часът?

Настя машинално погледна ръката си и откри, че часовника й го няма.

— Свалихме часовника ви, когато ви биехме инжекцията, на нощното шкафче до леглото е. Съобщавам ви, че вече минава един. Не смятам да ви задържам, ако се чувствате добре, болницата е препълнена, всяко легло е ценно, но почакайте поне до сутринта.

— Не мога да чакам.

— Хайде де! Между другото често ли получавате такива кризи?

— Зависи от ситуацията и от времето. Горе-долу веднъж на два месеца, понякога по-рядко, понякога по-често, особено когато е горещо.

— Трябва да си давате сметка, че имате сериозно заболяване. Сега ви се струва, че се чувствате добре, но разберете — това е от действието на лекарството. След три-четири часа то ще престане да действа и вие няма да можете да вдигнете глава от възглавницата.

— Докторе, повярвайте ми, аз наистина не мога да остана тук, непременно трябва да се прибера, а на сутринта да отида на работа.

— Вие сте направо луда! — Лекарят направи недоволна физиономия. — Каква работа? Имате ли ум в главата? Трябва да сте на легло минимум една седмица.

— Моля ви се… — Тя жално погледна лекаря и нежно хвана ръката му. — Много ви се моля. Пуснете ме.

— Ама разбира се! — избухна лекарят. — Прав ви път, щом не ви е жал за себе си. Хайде с мен, ще подпишете отказ от хоспитализация и можете да си вървите. Само че как ще стигнете до вкъщи?

— А къде се намирам в момента? — Тя най-сетне се сети да попита за това.

Наистина спомняше си, че започна да й се вие свят, когато влакът се намираше някъде между „Семьоновская“ и „Измайловский парк“. В коя болница са я закарали? Ако е някъде по посока на „Шчолковское“, спокойно може да се прибере пеша, но ако е в другия край на Москва? Добре де, ще наруши принципите си и ще хване частно такси, от онези, незаконните.

След като разпита лекаря къде се намира болницата и подписа документа за доброволен отказ от лечение, тя взе якето и ботушите си, облече се и излезе. Добре че болницата беше дежурна и лелката, която се занимаваше с дрехите на болните, макар и да мърмореше, все пак не беше заспала. В дежурната болница докарваха болни през цялото денонощие, а в другите тези лелки нощем си спят вкъщи и ако някой от болните пожелае да излезе, ще си има големи проблеми.

След като измина разстоянието между две пресечки, Настя започна да се разкайва за неблагоразумието си. Толкова й се искаше по-скоро да се махне от болницата, че някак не се сети да помоли за разрешение да използва телефона. Така де, защо е такава глупачка? Свикнала е да бъде самостоятелна, а нали има приятели, има хора, които винаги са готови да й помогнат! Защо непременно трябва, опивайки се от собствения си героизъм, да се мъкне толкова надалече по нощните улици, и то след току-що прекарана криза, след като има брат, има Юра Коротков, има баща, които по всяко време на денонощието ще я откарат, където е нужно? Е, баща й отпада, тя за нищо на света не би му казала, че са я прибрали в болницата, с майка й направо ще полудеят, но брат й и Коротков са напълно подходящи. Какво като е среднощ? Нали тя не припада всеки ден в метрото? Настя мислено се опита да се постави на мястото например на брат си Саша и разбра, че самата тя определено щеше да се почувства смъртно обидена, ако научеше, че Саша се е прибирал нощем пеша от болницата само защото не му е било удобно да я събуди.

Започна да се оглежда за телефонна кабина, но в този момент видя приближаваща кола и решително вдигна ръка. Нека Саня си поспи, тя и сама ще си стигне до вкъщи.

Шофьорът й поиска безумна цена, но Настя му плати. Когато се прибра, изведнъж изпита чудовищна слабост и побърза да си легне. Дори не взе душ, страхуваше се, че отново ще й се завие свят, ще изгуби съзнание в банята и ще се удари лошо.

Когато на сутринта се събуди, тя понечи да стане и да тръгне за работа, но разбра, че явно се е надценила. Нямаше сили не само да тръгне за където и да било, но дори и да се облече. Ръката й току изпускаше четката за зъби и процедурата на миенето на зъбите й отне около половин час, след което Настя най-сетне си призна, че наистина е болна и не може да отиде на работа. Какво чудно имаше? Толкова дни под напрежение, обзета от тревоги и тъга, от мъчителни мисли за баща си, почти без да се храни и на практика почти без да спи. Такъв режим би повалил и слон.

Бавно тътрейки нозе, тя се върна в леглото и нави будилника за девет и половина. Трябваше да се обади в службата и да предупреди, че е болна…

* * *

Минаха няколко дни, преди тя да започне що-годе стабилно да ходи из къщи. Коротков идваше всяка вечер, с ужас гледаше как тя с олюляване и подпирайки се на стените, се дотътряше от входната врата до дивана, хващаше се за главата, обсипваше я с всякакви нежни, но критични по същество думи, опитваше се да я храни, оставаше да спи на походното легло, защото се страхуваше да не би тя отново да получи криза, а сутрин тичаше на работа, като преди това събуждаше Настя и я заставяше да изпие всички необходими лекарства.

Когато видя, че тя вече преодолява разстоянието от вратата до дивана не за десет, а само за една минута, Коротков заяви:

— Край, днес ще се прибера вкъщи, Дялка ме изяде. Не вярва, че нощувам при теб, мисли, че хойкам.

— Ами да се беше обадила тук, да се увери.

— Е, ти пък, сякаш не познаваш Дялка! По никой начин не би се обадила да проверява, предпочита да се измъчва и терзае. Характер! — въздъхна той. — Между другото твоят Иван те търси днес.

— И какво? — трепна Настя.

— Нищо. Чичо Паша му каза, че си болна и да не те безпокои.

Когато Юра си тръгна, тя помисли малко и се обади на Заточни.

— Иван Алексеевич, търсили сте ме.

— Да, казаха ми, че сте болна, затова реших да не ви безпокоя. Имам новини.

— И аз имам. Вярно, не съм абсолютно сигурна в моите.

— Аз пък съм сигурен в моите — отговори генералът. — Ако искате, мога да дойда у вас.

— Искам — бързо каза Настя, но веднага се сепна: — Сигурно е неудобно, уморен сте, вече минава девет.

— Но аз съм с кола, пътят ми до вас е десет-петнайсет минути, не повече. Помня къде живеете. Между другото от какво сте болна? От грип ли?

— Не — засмя се тя, — пак моите кръвоносни съдове. Не е заразно.

— Да ви трябва нещо?

— Благодаря, всичко си имам. Коротков се грижи за мен. Значи да ви очаквам?

— Да — кратко отговори Заточни. — Скоро ще бъда при вас.

След като затвори, Настя разбра, че има само петнайсет минути, за да въведе в ред и стаята, и себе си. Да оправи леглото, да занесе в кухнята лекарствата и немитите чаши, които стояха в изобилие на пода до дивана, да си свали пеньоара и да облече нещо прилично. В нормалното й състояние това би й отнело две минути, но сега…

Но тя успя. Когато на вратата се позвъни, диванът беше сгънат и покрит с карирано одеяло, а Настя бе сменила топлия мъхнат пеньоар с дънки и пуловер. Вярно, лицето й беше пръстенобледо, но това както и да е…

— Да, видът ви е доста страховит — позасмя се Заточни, разглеждайки Настя. — Може би не биваше да идвам? На вас ви трябва спокойствие, а не споделяне на новини.

— Не сте прав — разпалено възрази тя. — Трябват ми положителни емоции, те са най-доброто лекарство за мен.

— Е, не ви гарантирам точно това. Наистина ви нося новини, но не съм сигурен, че те ще ви зарадват.

„Татко! — помисли си тя. — Нима избързах да се зарадвам? Нима Мелник няма нищо общо, а цялата работа е в татко? И сега Иван се страхува, че ще ме разстрои с тази новина.“

Настроението й се развали, отново й се зави свят. Настя седна на дивана и посочи на генерала фотьойла.

— Удържах на думата си и организирах проверка на финансовата дейност на учебния център — подзе Заточни. — Знаете ли, това е много любопитно нещо. Там, където се работи с пари, винаги има документчета. Много хора подценяват тези документчета, но подходи ли човек правилно към анализирането им, може да научи доста интересни неща. Няма да ви измъчвам с подробности, ще ви разкажа само най-важното. По време на проверката са били намерени ведомости за премиране на личния състав. Много смешни ведомости, ще знаете. Тоест, разбира се, не всички са смешни, повечето са съвсем нормални. Например премиране във връзка с резултатите от изпитната сесия, във връзка с подготовката на учебните планове и програми и така нататък. По десет-дванайсет души във всяка ведомост. А после изведнъж се появяват съвсем други, според които пари получават само двама души. Без изобщо да е ясно за какво ги получават. Във ведомостта пише: за успехи в учението. Това бих могъл да го разбера, но защо за такива успехи премират по двама души?

— Е, защо? — Настя напрегнато слушаше Заточни и не откъсваше очи от него.

— Ами помислете. Ето ви изходните данни. Седем ведомости за премиране за изключителни успехи в учението. Поощряват се двама души, единият — с голяма сума, другият — със значително по-малка, но също солидна. После, след три-четири дни, се появява друга ведомост, с абсолютно същите суми.

— Но с други имена?

— А, не. Първото име е различно, а второто — същото като в първата ведомост. И така нататък. Във всичките седем ведомости има по две имена, като едното от тях се повтаря седем пъти.

— А останалите са все различни, така ли?

— Да, различни. Между другото сред тях има и една жена. Когато професор Самойлов ви е питал не е ли възможно вашият сериен убиец да е жена, не е сбъркал.

— А как стои въпросът с датите?

— От датите следва, че всичко е, както си го представяте вие. Два дни след поредното удушване.

— Ясно. Сега всичко ми е ясно — каза Настя и лицето й бавно разцъфна в усмивка. — Господи, колко си блъсках главата! А всичко излезе толкова просто. В учебния център са подготвяли не само специалисти за работа в бизнес структури, а и наемни убийци. И през декември, след като са приключили курса на обучение, са ги пуснали на полеви изпитания. За всеки успешно взет изпит са били поощрявани курсантът и инструкторът, който ги е подготвял и е наблюдавал изпълнението на задачата. Ето защо убийствата са ставали почти едно след друго. И ето защо Стоянов се е отказал от услугите на Паригин. А аз толкова се тормозих, мъчех се да разбера откъде той е намерил достъпен и евтин килър, после ми просветна, че килърът трябва да му е бил подръка, тоест някой, свързан с учебния център. Но че са били седмина и че това е било изпит — през ум не ми минаваше.

— Нищо чудно — веднага отговори Иван Алексеевич, — такова нещо не може да мине през ума на нормален човек. Всъщност аз исках да ви кажа да не се тревожите, машината се завъртя и всичко ще продължи и без вас. Боледувайте си спокойно и за нищо не мислете. Разбира се, това е скандал, учебният център най-вероятно ще бъде разтурен, макар че е жалко — идеята за внедряване на агенти сама по себе си е умна. А и върху цялата Програма се хвърля сянка, това също е жалко, защото Програмата не е лоша и е разработена напълно професионално. Аз имах възможност да се запозная с някои документи, по които може да се съди за Програмата като цяло, и мога да ви уверя, че тя е доста грамотно съставена. Винаги е жалко, когато заради някой глупак или говедо се погубва хубава идея.

— А какво представляват тези, както ги нарекохте, глупаци или говеда? — попита Настя.

— О, Анастасия, страшно интересни личности. Подробностите ще научите по-късно, не ми се иска да си губим времето за тях сега. Протежета на различни политически сили, които едва не са си прегризали гърлата взаимно, за щастие Стоянов загина навреме, защото кой знае как щеше да свърши всичко. Зеленин бил негов заместник, а политиците зад гърба му по всякакъв начин са се опитвали да го издигнат. С една дума — апаратни игри, като във всяка държавна структура. Ако се вгледа човек по-внимателно, в нашето министерство е същото.

— Така значи — проточи тя. — Чак сега разбирам. Странно нещо, как се подреждат нещата…

— Какво имате предвид? — вдигна вежди генералът.

— Мамонтов и Паригин. Дълго се мъчих да проумея защо са се появили такива странни кандидатури. А те не са странни, Иван Алексеевич. Те са просто обречени на провал. Обречени. Разбирате ли? Онзи, който е избрал Никита Мамонтов, е бил сигурен, че момчето не става за вербуване за учебния център. Че е слабо и ще се уплаши. А Паригин е бил препоръчан като човек, който стопроцентово не е свързан с престъпния свят. Просто Мелник е взел от Миша Доценко делото за убийството на Шепельов и от всички, които са били разпитвани по това дело, е избрал най-приличния човек. Именно най-приличния — кореняк московчанин, с висше образование, работил през целия си живот като инженер в един и същи завод, спокоен, интелигентен. Човек, който със сигурност не е извършил това убийство и не би изтърпял в дома му да идват някакви хора с идиотски настоявания да си признае престъпление. Всичко е било замислено по този начин. Той да се възмути и да потърси милицията, да се надигне вълна и тази вълна да бъде в прекрасна хармония с вълната, надигната от Баглюк чрез статията. Всичко пасва, разбирате ли? Кой там се е опитвал да натопи другия — Стоянов Зеленин или обратното?

— Доколкото ми е известно — обратното — Зеленин се е опитвал да изтика началника си.

Той замълча и Настя се напрегна. Нещо не беше в ред. Не беше схванала всичко докрай. Нима генерал Заточни, човек зает и заемащ далеч немалка длъжност в министерството, началник на главно управление, да, такъв човек да е дошъл в дома й вечерта само за да й съобщи това, което й съобщи? Тя никога не би повярвала, че това е възможно. Само в сълзливите мелодрами крупни ръководители благоволяват да посещават болните си подчинени, за да ги зарадват с добри новини.

— Иван Алексеевич, чакам да преминете към главното — предпазливо каза тя. — Нали има и нещо друго, заради което сте дошли?

— Има. Кажете ми, още ли не сте се отказали да напускате тази си работа?

„Ох — с облекчение си помисли тя, — слава богу, не става дума за татко. Татко няма отношение към това. Иван е решил да ме вземе при себе си.“

— Не, не съм се отказала. Веднага щом оздравея и тръгна на работа, ще подам рапорт.

— Не го правете, Настенка.

Тя го погледна изненадано. Изключително рядко генералът я наричаше така. Защо не иска тя да напусне отдела?

— Защо? Мислех, че всичко съм ви обяснила. А сега вече имам още по-солидни основания, за да не работя с Мелник. Аз нищо не мога да докажа, Иван Алексеевич, но съм твърдо убедена, че Мелник по някакъв начин е свързан с тази Програма.

Заточни весело се разсмя, леко стана от фотьойла, разходи се из стаята и застана точно пред Настя.

— Настенка, нима сте могли да си помислите, че вашият приятел Денисов знае нещо, което аз не знам? Ами че аз нямаше да струвам и пукната пара, ако не знаех всичко, което с тайнствен шепот ви е съобщил покойният Едуард Петрович.

— Значи сте знаели? — слисано смотолеви тя, без да знае какво да мисли. Чувстваше се като абсолютна идиотка — впрочем през последния месец това не й се случваше за пръв път.

— Разбира се, че знаех. И много разчитах на вас, защото разбирах, че рано или късно вие ще затворите кръга.

— Как така ще затворя кръга? Откъде сте могли да знаете, че Денисов преди смъртта си ще пожелае да разговаря с мен?

— Не, не сме знаели това. Беше чиста случайност, която само ни помогна. Залагахме на съвсем друго обстоятелство.

— На друго ли? И какво беше то?

— На омразата ви към новия началник.

— Какво?!

— Да, да, Настенка, правилно ме разбрахте. Някак прекалено активно отгоре тикаха Мелник към тази длъжност и на нас ни стана любопитно на кого и за какво е потрябвало това място. Не е някаква манна небесна, а си е адски труд…

— Кои бяхте тези вие?

— Ние. Аз и Гордеев. А после нашият тесен кръг любопитковци естествено се поразшири. Та, значи, започнахме да наблюдаваме Мелник и решихме, че нещо с него не е наред. Но натискът отгоре беше прекалено силен, повече не можехме да протакаме, не беше възможно и да се съпротивляваме. И Гордеев се престори, че е отстъпил. Много разчитахме на вас, Анастасия, знаехме, че ако нещо около Мелник е нечисто, то непременно ще проличи и вие със сигурност ще забележите. А забележите ли, непременно ще ровите докрай — характерът ви е такъв. Защото и вие сте любопитна и не обичате неразкрити тайни. Сега разбирате ли моята реакция, когато дойдохте у дома, разплакахте се и ме замолихте да ви взема от отдела? Нещата едва започваха да се проясняват, а вие искахте да слезете от сцената. Не можех да допусна това. И после — за мен беше очевидно, че колкото по-скоро изобличите Мелник, толкова по-скоро при вас ще се върне Гордеев, но не можех да ви го кажа.

— Защо? — Тя зададе този въпрос, загледана в жълтите тигрови очи на Заточни. — Защо не сте могли да ми кажете всичко от самото начало? Оставихте ме на тъмно, като безмозъчна марионетка, местели сте ме като пешка по шахматна дъска. Иван Алексеевич, нима до такава степен не сте ми имали доверие?

— Не е там работата. Когато се играят ТАКИВА игри, не става дума за доверие. Става дума само за целесъобразност.

Настя затвори очи и се отпусна на облегалката на дивана. Едва сега почувства колко са се уморили напрегнатите мускули на гърба й.

— Какво направихте с мен… Ако знаехте какво преживях през това време… Буквално не ми се живееше. Бях принудена да подозирам собствения си втори баща, който за мен е като истински. Всеки ден живеех с това и не знаех какво да правя… Ако знаех предварително, че цялата работа е в Мелник… Господи, Иван Алексеевич, защо, защо не ми казахте?

— Така трябваше. Бяхте естествена и се държахте правилно. И само затова не подплашихте Мелник. Защото вие не сте актриса и никой не би могъл да гарантира, че ще играете убедително. Повтарям ви: това са сериозни игри и в тях не се правят отстъпки на никого.

— Да, разбира се — промърмори тя, изпитвайки едновременно облекчение, отвращение и тъга.

— Анастасия, имайте предвид, че ще се наложи още известно време да изтърпите началника си. Още не сме готови да вземем решителни мерки, не всички материали са събрани. Аз настоятелно ви съветвам да си вземете отпуск или да влезете в болница. Явно сте болна, почивката и лечението ще ви бъдат от полза. А когато се върнете, всичко ще бъде свършено.

Генералът поседя още малко и си тръгна.

— Ще помисля — обеща тя и затвори вратата след него.

Чувстваше се буквално изтерзана от този разговор. Трябваше да се съблече и да си легне. И да забрави за всичко. Всичко лошо свърши. С баща й всичко е наред. Не е нужно повече да работи с Мелник. Ще се върне Житената питка. Да легне, да заспи и вече да не мисли за нищо лошо…

Не, има още нещо, което трябва да направи. Тя обеща. И чак след това може да си почива.

Настя отиде до телефона, помисли малко и решително набра един десетцифрен номер. Обаждаше се в града, където дълги години бе живял и където бе погребан Едуард Петрович Денисов.

Информация за текста

Александра Маринина

Мужские игры, 1997

Издание:

Александра Маринина. Мъжки игри

Американска. Първо издание

ИК „Хермес“, София, 2005

ISBN: 954-26-0297-9

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/text/29229

Последна корекция: 4 февруари 2014 в 18:57

1

Вид архитектурни орнаменти. — Б.р.

2

Става дума за рус. ГАИ — буквално ДАИ, но с функциите на КАТ. — Б.р.

3

Фокусник, специализирал се във фокуси, основаващи се на ловкост на ръцете, без други технически средства. — Б.р.

4

Варено пиле със сос, чиято основна съставка са орехите. — Б.р.

Content

Александра Маринина
Мъжки игри
(книга 17 от поредицата за Настя Каменская )

Глава 1.

Глава 2.

Глава 3.

Глава 4.

Глава 5.

Глава 6.

Глава 7.

Глава 8.

Глава 9.

Глава 10.

Глава 11.

Глава 12.

Глава 13.

Глава 14.

Глава 15.

Глава 16.

Глава 17.

Глава 18.

Глава 19.

Глава 20.

Информация за текста

1