П. С. Каст § Кристин Каст

Изкушена

(книга шеста от поредицата "Училище за вампири")

С Кристин искаме да благодарим на прекрасния ни екип от Сейнт Мартин. Вече ги приемаме за част от нашето семейство и високо ценим техните щедрост, креатив-ност и вяра в нас. Благодарим ви, благодарим ви, благодарим ви:

Дженифър Уайз, Ан Бенсън, Матю Шиър,

Ан-Мари Толберг, Бритни Клайнфелтер, Кати Хершбергер и Сали Ричардсън.

Огромни благодарности и целувки на дизайнерите ни Майкъл Сторингс и Елзи Лайънс.

Благодарим ти, Джени Съливан, за чудесните способности в четенето на ръкописи и стряскащо правилните забележки. Както винаги благодарим на невероятния ни агент и приятел Меридит Бернстийн, която промени животите ни с идеята за „Училище за вампири“. И, разбира се, благодарим на всички наши фенове! Особено на онези от вас, които ни писаха, за да споделят колко силно е докоснала сърцата поредицата „Училище за вампири“.

ПЪРВА ГЛАВА

Зоуи

Нощното небе над Тулса беше осветено от вълшебен полумесец. Ледът, покрил града и бенедиктинския манастир, където преди малко се борихме с низвергнат безсмъртен ангел и зла Висша жрица, трептеше от блясъка му и всичко около мен изглеждаше докоснато от нашата богиня. Загледах се в окъпания в лунна светлина кръг пред пещерата на Дева Мария, енергийното място, където доскоро бяха олицетворени Духът, Кръвта, Земята, Човекът и Нощта и после се бяха присъединили да ликуват над омразата и мрака. Изваяният образ на Богородица, обграден от каменни рози и сгушен в скална ниша високо в пещерата, изглеждаше като маяк за сребристата светлина. Втренчих се в статуята. Изражението на Дева Мария беше спокойно. Покритото й с лед лице блестеше, сякаш тихо плачеше от радост.

Вдигнах поглед към небето. Благодаря ти. Изпратих безмълвна молитва и към красивия полумесец, който символизираше моята богиня Никс. Живи сме. Калона и Неферет ги няма.

— Благодаря ти — прошепнах аз на луната.

Вслушай се…

Думите прелетяха през мен, леки и приятни като листа, разпръснати от летен ветрец, и докоснаха съзнанието ми

толкова леко, че умът ми едва ги регистрира. Въпреки това прошепнатата заповед на Никс се запечата в душата ми.

Смътно съзнавах, че около мен има много хора (монахини, новаци и неколцина вампири). Чувах смесицата от викове, говор, ридания и дори смях, която изпълваше нощта, но всичко сякаш идваше отдалеч. В онзи миг единствените реални неща за мен бяха луната и белегът, който разрязваше едното ми рамо, минаваше през гърдите и стигаше до другото ми рамо. Белегът затрептя в отговор на безмълвната ми молитва, но не от болка, а от познатото и топло тръпнещо усещане, което ме увери, че Никс отново ме е Белязала като нейна. Знаех, че ако надникна под яката на ризата си, ще видя нова татуировка, украсяваща дългия възпален белег с екзотичен, сапфирен филигран… знак, който доказва, че следвам пътя на богинята.

— Ерик и Хийт, намерете Стиви Рей, Джони Бий и Далас… След това проверете периметъра на манастира, за да се уверите, че всички гарвани-демони са избягали с Калона и Неферет! — заповяда Дарий и ме изтръгна от задушевното замъглено молитвено състояние. Стреснах се, сякаш някакъв айпод беше настроен максимално високо. Звук и объркване нахлуха във възприятията ми.

— Но Хийт е човек и някой гарван-демон може да го убие за секунда. — Думите изскочиха от устата ми, преди да успея да я затворя, и това несъмнено доказа, че безумието не е единствената ми тъпа способност.

Както можеше да се очаква, Хийт изпръхтя като настъпена от котка крастава жаба.

— Не съм проклет женчо, Зоуи!

Ерик, вече много висок, напълно развит и нахакан вампир, изсумтя иронично.

Не, ти си проклет човек и това те прави женчо!

— Победихме големите лоши типове и след пет минути Ерик и Хийт вече започват да се разправят. Колко абсолютно предсказуемо! — ехидно се изсмя Афродита, а после се приближи до Дарий. Изражението й коренно се промени,когато насочи вниманието си към воина от Синовете на Еребус. — Здравей, готин. Как си?

— Не се тревожи за мен — отвърна Дарий и я погледна в очите. Привличането между тях беше очевидно, но вместо да отиде при нея, да я сграбчи, както обикновено би направил, и да я целуне страстно, той се съсредоточи върху Старк.

Афродита отмести очи от Дарий и погледна Старк.

— Пфу. Раната на гърдите ти е доста неприятна.

Джеймс Старк стоеше между Дарий и Ерик. „Стоеше“ не е най-подходящата дума. Той се олюляваше и изглеждаше изключително нестабилен.

— Дарий — рече Ерик, без да обръща внимание на Афродита, — може би трябва да заведеш Старк вътре. Аз ще координирам разузнаването със Стиви Рей и ще се погрижа всичко тук да мине гладко. — В думите му нямаше нищо лошо, но тонът му говореше, че той е важната клечка, която командва парада. — Ще позволя дори на Хийт да помогне добави Ерик и този път наистина прозвуча като надут задник.

— Ще ми позволиш да помогна? — възмути се Хийт. — Маша ти ще ми позволи да помогна.

— Хей, Зоуи, кой от двамата ти е гадже? — попита ме Старк. Въпреки че той беше в ужасно състояние, аз го погледнах. Гласът му беше дрезгав и прозвуча страшно немощно, но в очите му блестеше шеговитост,

— Аз! — в един глас се провикнаха Хийт и Ерик.

— За Бога, Зоуи! И двамата са пълни идиоти! — отсече Афродита.

Старк започна да се кикоти, закашля се и изохка от болка. Очите му се изцъклиха и той политна като отсечено дърво. Движейки се с присъщата за Син на Еребус бързина, Дарий го хвана, преди Старк да падне на земята.

— Трябва да го внесем вътре заяви той.

Имах чувството, че главата ми ще се пръсне. Отпуснат в ръцете на Дарий, Старк имаше такъв вид на мъртвец.

— Н-не знам къде е лечебницата — казах заеквайки.

— Няма проблем. Ще помоля някой пингвин да ни я покаже. Хей, ти, монахинята! — провикна се Афродита на една от облечените в черно и бяло сестри, които бяха изтърчали от манастира, след като нощта се беше превърнала в хаотична битка на живот и смърт.

Дарий забърза след монахинята и Афродита го последва. Воинът ме погледна през рамо.

— Няма ли да дойдеш с нас, Зоуи?

— Веднага щом мога — отвърнах аз. Преди да се справя с Ерик и Хийт, познат носов говор зад гърба ми спаси положението.

— Отиди с Дарий и Афродита, Зи. Аз ще погрижа за Тъп и По-тъп и ще се уверя, че наоколо не са останали страшни чудовища.

— Стиви Рей, ти си най-добрата от всички най-добри приятелки. — Обърнах се и я прегърнах. Зарадвах се, че тя е окуражително солидна и нормална на допир. Всъщност Стиви Рей беше толкова нормална, че когато отстъпи назад и ми се усмихна, аз изпитах странна болка, сякаш за пръв път видях пурпурните татуировки, които започнаха от запълнения полумесец в средата на челото й. В мен се прокрадна трепетно безпокойство. Тя изтълкува погрешно колебанието ми.

— Не се тревожи за двамата кретени. Вече свиквам да ги разделям. — Когато видя, че стоя неподвижно и съм се втренчила в нея, лъчезарната й усмивка помръкна, — Хей, нали знаеш, че баба ти е добре? Крамиша я вмъкна вътре веднага щом Калона беше изгонен, и сестра Мери Анджела ми каза, че ще отиде да види как е тя.

— Да, спомням си, че Крамиша й помогна да седне на инвалидната количка. Аз само… — Гласът ми заглъхна. Как можех да изразя с думи обсебващото ме чувство, че нещо не е наред с най-добрата ми приятелка и групата хлапета, с които се беше съюзила? Как да кажа това на най-добрата си приятелка?

— Уморена си и се тревожиш за куп неща промълви Стиви Рей.

Разбиране ли съзрях в очите й? Или нещо друго, по-мрачно?

— Аз ще се погрижа за нещата тук, Зи. Ти трябва да си сигурна, че Старк е добре. Тя ме прегърна отново и леко ме побутна към манастира.

— Добре. Благодаря — неубедително рекох аз и тръгнах към манастира, без да обръщам внимание на двамата кретени, които стояха там и ме гледаха.

— Хей извика Стиви Рей. — Напомни на Дарий или някой друг да следи за времето. До изгрев слънце остава само около час и знаеш, че аз и всички червени новаци трябва да бъдем вътре дотогава.

— Няма проблем. Няма да забравя.

Проблемът беше, че ми ставаше все по-трудно да забравям, че Стиви Рей вече не е такава, каквато беше.

ВТОРА ГЛАВА

Стиви Рей

- Хей, вие двамата, слушайте внимателно. Няма да повтарям. Дръжте се прилично. — Застанала между двете момчета, Стиви Рей сложи ръце на кръста си и гневно се вторачи в Ерик и Хийт. Без да откъсва очи от тях, тя изкрещя: — Далас!

Хлапето мигновено дотича до нея.

— Какво има, Стиви Рей?

— Намери Джони Бий. Кажи му да вземе Хийт и да претърсят предната част на манастира, покрай Луис Стрийт, за да проверят дали гарваните-демони наистина са си отишли. Ти и Ерик огледайте южната страна на сградата. Аз ще проверя редицата дървета на Двайсет и първа улица.

— Съвсем сама? — попита Ерик.

— Да, съвсем сама — озъби му се Стиви Рей. — Забрави ли, че мога да тропна с крак и земята под тебе да се разтрепе-ри? Мога също да те повдигна във въздуха и да те хвърля да паднеш по ревнивия си задник. Мисля, че ще се справя и сама с проверката на дърветата.

Далас се засмя.

— Аз пък мисля, че червен вампир с връзка с природната стихия Земя прецаква син вампир актьор.

Думите му накараха Хийт да изсумти и да прихне да се смее и както можеше да се очаква, Ерик бе готов отново да се перчи.

Не! — извика Стиви Рей, преди глупавите момчета да започнат да си разменят обиди. — Ако не можете да кажете нещо мило, млъкнете.

Търсила си ме, Стиви Рей. Джони Бий дойде и застана до нея. — Видях, че Дарий носи стрелеца с лък към манастира. Той ми каза, че искаш да ме видиш.

— Да — с облекчение отвърна тя. — Искам ти и Хийт да огледате предната част на манастира откъм Луис Стрийт и да се уверите, че гарваните-демони са си отишли.

— Тръгвам! заяви Джони Бий и шеговито перна Хийт по рамото. — Хайде, футболистче, да видим какво можеш.

— Внимавайте с проклетите дървета и сенките — добави Стиви Рей и поклати глава, когато Хийт бързо приклекна, наведе се и нанесе няколко бързи удара по рамото на Джони Бий.

— Няма проблем — рече Далас и тръгна с умълчалия се Ерик.

— И побързайте — предупреди Стиви Рей двете групи момчета. — Слънцето скоро ще изгрее. Ще се срещнем пред пещерата на Дева Мария след половин час и нещо. Крещете силно, ако откриете нещо, и всички ще дотичаме при вас.

Тя наблюдава четирите момчета, за да се увери, че наистина отиват там, където ги е изпратила, а после се обърна, въздъхна и тръгна да изпълни своята задача. По дяволите, каква досада! Стиви Рей обичаше Зоуи повече от белия хляб, но разправиите с двете гаджета на най-добрата й приятелка я караха да се чувства като крастава жаба в торнадо. По-рано тя мислеше, че Ерик е най-готиният тип на света, но след като прекара няколко дни с него, реши, че той е страхотен досадник със свръх огромно себелюбие. Хийт беше мил, но беше обикновен човек и Зоуи с право се тревожеше за него. Човеците определено умираха по-лесно от вампирите и дори от новаците. Стиви Рей хвърли поглед през рамо и се опита да съзре Джони Бий и Хийт, но леденият мрак и дърветата ги бяха скрили и не видя никого.

Не че имаше нещо против да бъде сама известно време. Джони Бий щеше да държи под око Хийт. Истината беше, че Стиви Рей се радваше, че временно се е отървала от него и ревнивия Ерик. Двамата я караха да оцени Далас. Той беше простодушен и непринуден. Далас й беше нещо като гадже. Между тях имаше нещо, но това не пречеше на другите неща. Далас знаеше, че Стиви Рей има много работа, затова не й досаждаше. И беше с нея, когато тя беше свободна. Приятен, симпатичен и жизнерадостен! Такъв беше Далас.

Зоуи може да научи това-онова за справянето с момчетата от мен — помисли си тя, докато вървеше през горичката от стари дървета покрай пещерата на Дева Мария, която отделяше територията на манастира от оживената Двайсет и първа улица.

Едно беше сигурно… Нощта определено беше скапана. Стиви Рей измина едва десетина крачки и късите й руси къдрици вече се намокриха. По дяволите, дори по носа й се стичаше вода. Тя прокара ръка по лицето си и избърса студената, влажна смесица от дъжд и лед. Всичко беше странно тъмно и тихо. Беше неестествено, че на Двайсет и първа улица не работи нито една лампа. Не минаваха и коли, нито полицейски патрулки. Стиви Рей се плъзгаше надолу по склона. Краката й докосваха пътя и единствено свръхразвитото й вампирско нощно зрение й помагаше да се ориентира. Изглежда, Калона, след като бе избягал, беше взел със себе си и звука, и светлината.

Изведнъж Стиви Рей изпита страх, приглади назад мокрите си коси и се стегна.

— Държиш се като страхливка и глупачка! — упрекна се тя на глас и после се уплаши още повече, когато думите й прозвучаха неестествено усилени от леда и мрака.

Защо беше толкова нервна, по дяволите?

— Може би защото криеш разни неща от най-добрата си приятелка измърмори тя и после стисна устни. Гласът й беше твърде силен в тъмната ледена нощ.

Но тя щеше да разкаже всичко на Зоуи. Наистина! Просто не й беше останало време. Пък и Зоуи си имаше достатъчно тревоги и не й трябваше още стрес. И… беше й трудно да говори за тези неща дори пред нея.

Стиви Рей подритна отчупен, покрит с лед клон. Знаеше, че няма значение дали е трудно. Щеше да говори със Зоуи. Трябваше. Но по-нататък. Може би много по-късно.

По-добре беше да се съсредоточи върху настоящето, поне в момента.

Тя присви очи, засенчи ги с ръка, опитвайки се да ги предпази от парещия леден дъжд, и се взря в клоните на дърветата. Въпреки мрака и бурята, зрението й беше добро и Стиви Рей изпита облекчение, когато не видя големи тъмни тела, спотайващи се над нея. Откри, че е по-лесно да върви в края на пътя, и продължи по Двайсет и първа улица, отдалечавайки се от манастира, като непрекъснато поглеждаше нагоре.

Стиви Рей долови мириса едва когато стигна до оградата между имота на монахините и луксозните жилищни сгради в съседство.

Кръв.

Лоша кръв.

Тя спря, придоби свиреп вид и подуши въздуха, който беше изпълнен с влажното, мухлясало ухание на леда, покрил земята, и характерния остър мирис на асфалта под краката й. Стиви Рей не обърна внимание на тези миризми и се съсредоточи върху кръвта. Не беше човешка, нито дори на новак, затова не миришеше на слънчева светлина и пролет… мед и шоколад… любов и живот, и всичко, за което бе мечтала. Не, тази кръв ухаеше на тъмни сили./Беше. твърде гъста/. В нея имаше нещо, което не беше човешко. Все пак обаче привлече, макар че дълбоко в душата си Стиви Рей знаеше, че греши.

Мирисът беше на нещо странно и неземно и я доведе до първите тъмночервени капки. В бурята и мрачните мигове преди зазоряване усъвършенстваното й зрение видя, че това са само мокри петна върху леда, покрил пътя и тревата до него. Но Стиви Рей знаеше, че там някъде има кръв. Много кръв.

Нямаше животно или човек да лежи на земята и да кър-ви, но имаше диря от тъмна течност, която се сгъстяваше върху дебелия лед, отдалечаваше се от улицата и продължаваше към най-гъстата част на горичката зад манастира.

Инстинктите й на хищник се задействаха светкавично. Стиви Рей затаи дъх и безшумно се запромъква по кървавите следи.

Нещото беше под едно от най-големите дървета и се беше свило под грамаден, наскоро прекършен клон, сякаш се беше довлякло там да се скрие и умре.

Стиви Рей потрепери, когато видя гарвана-демон.

Съществото беше огромно, по-голямо отколкото изглеждаха от разстояние. Лежеше на една страна и главата му беше притисната до земята, затова Стиви Рей не виждаше лицето му много добре. Гигантското му крило беше изкривено под странен ъгъл, очевидно счупено, а човешката ръка под него беше окървавена. Краката му също бяха човешки и свити така, сякаш бе умряло в ембрионално положение. Стиви Рей си спомни, че чу как Дарий стреля, докато той, Зоуи и групата бягаха като прилепи от ада по Двайсет и първа улица към манастира. Явно Дарий бе свалил гарвана-демон от небето.

— По дяволите! — прошепна тя. — Трябва да е било страховито падане.

Сложи ръце около устата си и се приготви да извика Далас и другите момчета да й помогнат да преместят трупа някъде, когато гарванът-демон трепна и отвори очи.

Тя се вцепени. Двамата се втренчиха един в друг. Червените очи на съществото се разшириха. Изглеждаха изненадани и невероятно човешки на птичето лице. Огледаха я и обходиха мрака зад нея, за да проверят дали е сама. Стиви Рей машинално приклекна, вдигна ръце в отбранителна позиция и се съсредоточи да призове земята да й даде сили.

Тогава гарванът-демон заговори:

— Убий ме! Сложи край на мъките ми — изпъшка от болка той.

Звукът на гласа му беше толкова човешки и абсолютно неочакван, че Стиви Рей спусна ръце и залитайки, отстъпи назад.

— Ти можеш да говориш! възкликна тя.

А после гарванът-демон направи нещо, което крайно я стъписа и необратимо промени хода на живота й.

Той се засмя.

Сухият подигравателен звук завърши със стенание от болка, но беше смях и придаде човечност на думите му.

— Да… — задъхано отвърна той, — Говоря. Кървя. Умирам. Убий ме и да приключим. — Гарванът-демон опита да се надигне, сякаш изгаряше от нетърпение да умре, и движението го накара да извика в агония. Човешките му очи се изцъклиха и той изпадна в безсъзнание на замръзналата земя.

Стиви Рей пристъпи към действие, преди да си спомни дори дали е взела решение. Стигна до него и се поколеба само за секунда. Гарванът-демон се беше свлякъл по лице, затова за нея не беше трудно да отмести встрани крилете му и да го хване под мишниците. Той беше огромен, голям, кол кото едър мъж и тя се подготви, че ще бъде и тежък, но не беше така. Всъщност беше толкова лек, че беше супер лесно да го влачи. Това и направи, докато съзнанието й крещеше: Какви ги вършиш, по дяволите?

Наистина, какви ги вършеше?

Стиви Рей не знаеше. Знаеше само какво няма да направи. Тя нямаше да убие гарвана-демон.

ТРЕТА ГЛАВА

Зоуи

— Ще се оправи ли? прошепнах аз, за да не събудя Старк, но очевидно не успях, защото затворените му клепачи трепнаха и устните му леко се изкривиха в болезнено подобие на самонадеяната му усмивка.

— Още не съм умрял — рече той.

— Не говоря на теб казах аз с много по-остър тон, откол-кото възнамерявах.

— Не бъди избухлива. Владей се, а-вет-cu а-ге-хут-са — нежно ме упрекна баба Редбърд, докато сестра Мери Анджела, игуменката на бенедиктинските монахини, й помагаше да влезе в лечебницата.

Бабо! Ето те и теб! — възкликнах аз, забързах към нея и помогнах на сестра Мери Анджела да я настани на стола.

— Тя се тревожи за мен. Старк отново беше затворил очи, но устните му все още загатваха за усмивка.

— Знам, ци-та-га-а-с-ха-я, но Зоуи се обучава за Висша жрица и трябва да се научи да контролира чувствата си.

Ци~та-га-а-с-ха-я\ Това би ме накарало да се изсмея на глас, ако баба не изглеждаше толкова бледа и крехка и ако аз не бях толкова притеснена.

— Извинявай, бабо. Знам, че трябва да владея чувствата си, но това е трудно, когато хората, които обичам най-много, все умират! — бързо довърших аз и се наложи да си поема дълбоко дъх, за да се успокоя. — А ти не трябва ли да си в леглото?

— След малко, а-вет-си а-ге-хут-са, след малко.

— Какво означава ци-та-га-а-с-ха-я? — Гласът на Старк беше дрезгав от болка, докато Дарий мажеше с гъст крем изгарянията му, но въпреки раната си, прозвуча весело и изпълнен с любопитство.

— Означава петел — отговори баба.

Очите му блеснаха от смях.

— Всички казват, че си мъдра жена.

— Това обаче не е толкова интересно, колкото онова, което всички говорят за теб, ци-та-га-а-с-ха-я — отвърна баба.

Старк се засмя и после изохка от болка.

— Не мърдай! — заповяда Дарий.

— Сестро, нали каза, че има лекар тук. — Опитах се паниката, която изпитвах, да не прозвучи в гласа ми.

Човешки лекар не може да му помогне — заяви Дарий, преди сестра Мери Анджела да успее да отговори. Той се нуждае от почивка, тишина и…

— Почивката и тишината са хубави неща прекъсна го Старк, — но както вече казах, не съм умрял. — Той погледна в очите Дарий, който вдигна рамене и кимна, сякаш донякъде беше съгласен с по-младия вампир.

Не трябваше да обръщам внимание на репликите, разменени между тях, но търпението ми се беше изчерпало преди часове.

— Е, няма ли да ми кажеш?

Монахинята, която помагаше на Дарий, ме изгледа продължително и студено.

— Може би раненото момче трябва да знае, че саможертвата му не е била напразна.

Грубите думи на монахинята ме стреснаха и накараха да изпитам вина, която заседна в гърлото ми и не ми позволи да отговоря на жената със суровия поглед. Саможертвата, която Старк беше готов да извърши, беше да даде живота си за мен. Преглътнах с усилие. Дали моят живот го заслужаваше? Аз бях само хлапе… Наскоро бях навършила седемнайсет. И непрекъснато обърквах нещата. Бях преродената душа на момиче, създадено да хване в клопка паднал ангел, и това означаваше, че дълбоко в душата си не можех да не го не обичам, макар да знаех, че не трябва… и не мога…

Не. Аз не заслужавах Старк да пожертва живота си за мен.

Знам. — Гласът на Старк не потрепери и изведнъж прозвуча силно и уверено. Примигах, за да прогоня сълзите, и го погледнах в очите. — Само си вършех работата. Аз съм воин. Заклел съм се с цената на живота си да служа на Зоуи Редбърд, Висша жрица и любимка на Никс. Това означава, че работя за нашата богиня. Да бъда съборен на земята и да получа леки изгаряния е нищо, ако съм помогнал на Зоуи да победи лошите.

— Добре го каза, ци-та-га-а-с-ха-я — обади се баба.

— Сестро Емили, освобождавам те от задълженията ти в лечебницата до края на нощта. Моля те, изпрати сестра Бианка тук да те замести. Мисля, че трябва да прекараш известно време в тих размисъл над Лука 6:37 — рече сестра Мери Анджела.

— Както желаеш, сестро — отвърна смутено монахинята и бързо излезе от стаята.

— Лука 6:37? Какво е това? — попитах аз.

— „Не съдете, и няма да бъдете съдени; не осъждайте, и няма да бъдете осъждани; прощавайте, и ще бъдете простени.“ — отговори баба и се усмихна на сестра Мери Анджела.

В същия миг Деймиън тихо почука на открехнатата врата.

— Може ли да влезем? Някой трябва да види Старк. — Деймиън погледна през рамо и направи знак „стой там“ на някого зад него. В отговор се чу тихо „Джаф!“, което ми подсказа, че онзи някой е куче.

— Не я пускай вътре. — Старк изкриви лице в гримаса, ко-гато рязко обърна глава, за да види Деймиън на прага. — Кажи на хлапето Джак, че сега тя е негова.

— Не — намесих се аз и спрях Деймиън, когато започна да отстъпва. — Нека Джак доведе Херцогинята.

— Зоуи, не… започна Старк, но аз вдигнах ръка и той млъкна.

— Нека влезе — рекох аз и погледнах Старк в очите. — Имаш ли ми доверие?

Той се втренчи в мен и дълго ме гледа. Ясно видях уязвимостта и болката му, но Старк най-после кимна.

— Вярвам ти.

Пусни ги, Деймиън — заповядах аз.

Деймиън се обърна и измънка нещо през рамо, а после се дръпна встрани. В стаята влезе първо Джак, гаджето на Деймиън. Страните му бяха поруменели и очите му подозрително блестяха. Той направи няколко крачки и се обърна към вратата.

— Ела. Всичко е наред. Той е тук — нежно я придума Джак.

Светложълтият лабрадор тихо влезе в стаята и аз се изненадах колко безшумно се движи за такова голямо куче. Херцогиня спря за миг до Джак, погледна го и размаха опашка.

— Всичко е наред — повтори той, усмихна й се и избърса сълзите, които бликнаха от очите и се стекоха по лицето му. — Той е по-добре сега — добави Джак и посочи леглото. Херцогиня завъртя глава и погледна Старк.

Раненото момче и кучето се втренчиха един в друг и всички затаихме дъх.

— Здравей, хубавице — колебливо каза Старк, задавен от сълзи.

Херцогиня наостри уши и наклони глава на една страна.

Старк протегна ръка и й махна да отиде при него.

— Ела тук, Херцогиньо.

Заповедта сякаш срути язовирна стена в кучето, което се втурна към него и започна да скимти и да джафка. Държеше се като малко пале, а не както подобава на внушителните й петдесет килограма.

— Не! — извика Дарий. — Не на леглото!

Херцогинята се подчини на воина и се задоволи да зарови муцуна до тялото на Старк и да пъхне големия си нос под мишницата му. Лицето на Старк засия от щастие. Той започна да я милва и да повтаря колко много му е липсвала и какво добро момиче е тя.

Осъзнах, че и аз плача едва когато Деймиън ми подаде кърпичка.

— Благодаря — смотолевих аз и избърсах лицето си.

Той ми се усмихна, а после се приближи до Джак, прегърна го и го потупа по рамото (и подаде кърпичка и на него).

— Ела да намерим стаята, която монахините са приготвили за нас. Трябва да си починеш — каза той на гаджето си.

Джак подсмръкна, изхълца и кимна, а Деймиън понечи да го изведе от стаята.

— Чакай, Джак — извика Старк.

Джак погледна към леглото, където Херцогинята все още притискаше глава до Старк, който бе увил ръка около шията на лабрадора.

“ Ти се грижеше добре за Херцогинята, когато аз не можех.

— Тя не ми създаде никакви неприятности. Не съм имал куче и не знаех колко са страхотни. — Гласът на Джак потрепери. Той се прокашля и продължи: — Радвам се, че… ти вече не си зъл и ужасен и тя отново ще бъде с теб.

— Да рече Старк, после млъкна и направи гримаса от болка, когато раздвижи устни. — Още не съм сто процента сигурен каква ще бъде програмата ми. Но ще ми направиш голяма услуга, ако ти и аз заедно се грижим за Херцогинята.

— Наистина ли? — Лицето на Джак засия.

Старк кимна уморено.

— Да. Ще вземете ли Херцогинята във вашата стая? По-късно може пак да я доведете да ме види.

— Абсолютно! — възкликна Джак, а после се прокашля и добави: — Както вече казах, тя не създава никакви проблеми.

— Хубаво — рече Старк, надигна муцуната на кучето и го погледна в очите. — Сега съм добре, хубавице. Отиди с Джак, за да се почувствам още по-добре.

Знаех, че сигурно много го заболя, но Старк се надигна, наведе се да целуне лабрадора и му позволи да близне лицето му.

— Добро момиче… Хубавицата ми… — прошепна той и отново целуна кучето. — А сега, върви с Джак! Отивай! Хайде! — Старк посочи Джак.

Кучето близна лицето му за последен път, изскимтя без желание, обърна се и изприпка до Джак. Размаха опашка и потърка муцуната си в него за поздрав, а той избърса очи с едната си ръка и го погали с другата.

— Ще се грижа добре за нея и ще я доведа да те види веднага щом слънцето залезе днес.

— Добре, Джак. Благодаря — успя да се усмихне Старк и после се отпусна на възглавниците.

— Той се нуждае от почивка и тишина — заяви Дарий и продължи да маже раните му.

— Зоуи, ще ми помогнеш ли да заведа баба ти в стаята й? — попита сестра Мери Анджела. — И тя се нуждае от почивка и тишина. Денят беше дълъг за всички ни.

Прехвърлих вниманието си от Старк към баба, като поглеждах ту единия, ту другия от хората, които обичах най-много.

— Погрижи се за баба си — рече Старк. — Усещам, че слънцето скоро ще изгрее. Ще угасна като светлина дотогава.

Ами… добре. Приближих се до леглото му и застанах там непохватно. Какво трябваше да направя? Да го целуна? Да стисна ръката му? Да вдигна палци и да се ухиля глуповато? Той не ми беше официално гадже, но между двама ни имаше връзка, която преминаваше границите на приятелството. Чувствах се объркана и неспокойна и по същество извън зоната си на удобство. Сложих ръка на рамото му и промълвих:

— Благодаря ти, че спаси живота ми.

Старк ме погледна в очите и останалото в стаята избледня.

— Винаги ще пазя сърцето ти в безопасност дори ако моето трябва да спре — тихо отговори той.

Наведох се, целунах го по челото и измънках:

— Гледай това да не се случи.

— Добре — прошепна Старк,

— Ще се видим, когато слънцето залезе — рекох аз и най-после забързах към баба. Сестра Мери Анджела и аз й помогнахме да стане и почти я пренесохме по късия коридор до друга, подобна на болнична, стая. Усетих колко дребничка и крехка е баба и стомахът ми отново се сви от притеснения за нея.

— Престани да се тревожиш, а-вет-си а-ге-хут-са — каза тя, докато сестра Мери Анджела нагласяше възглавници около нея, за да й помогне да се чувства удобно.

— Ще ти дам болкоуспокояващо — каза монахинята. — Ще проверя дали щорите и завесите в стаята на Старк са спуснати, затова имате няколко минути да побъбрите, но когато се върна, ще настоявам да глътнеш хапчето и да заспиш.

— Ти си непреклонна и взискателна, Мери Анджела — рече баба.

— Краставите магарета се надушват отдалеко, Силвия — отвърна монахинята и бързо излезе от стаята.

Баба ми се усмихна и потупа леглото до себе си.

Седнах внимателно до нея. Лицето й беше охлузено и обгорено от въздушната възглавница, която бе спасила живота й. На устната и едната страна на лицето й имаше тъмни шевове. Главата й беше превързана и дясната й ръка беше бинтована в заплашителен на вид гипс.

— Колко иронично е, че раните ми изглеждат ужасни, но всъщност са много по-безболезнени и маловажни от невидимите рани в твоята душа — отбеляза тя.

Отворих уста да я уверя, че съм добре, но следващите й думи прерязаха остатъка от възражението ми.

— Откога знаеш, че си преродената дева Ая?

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Зоуи

— Бях привлечена от Калона първия път, когато го видях — бавно започнах аз. Не бих я излъгала, но това не означаваше, че щеше да ми е лесно да й кажа истината. — Но почти всички новаци и вампири бяха привлечени към него… сякаш той ги беше омагьосал.

Баба кимна.

— И Стиви Рей така ми каза. Но с теб беше ли различно? Имаше ли нещо повече от вълшебната му съблазън?

Да. Но аз не бях изпаднала толкова много под влиянието му — отвърнах и преглътнах сухата буца, заседнала в гърлото ми. — Не повярвах, че той е Еребус, дошъл на земята, и знаех, че крои нещо лошо с Неферет. Прозрях тъмната му страна. Но исках и да бъда с него… не само защото вярвах, че Калона все още може да избере доброто, но и защото го желаех, макар да знаех, че греша.

— Но ти се пребори с желанието си, а-вет-cu а-ге-хут-са. Ти избра свой път, този на любовта, добрината и твоята богиня. Така съществото беше прогонено. Ти избра любовта

— бавно повтори тя. — Нека това бъде балсамът за раната, която той разкъса в душата ти.

Чувството на паника, което се беше свило в гърдите ми, започна да се отпуска.

— Аз мога да следвам свой път — заявих аз с повече убеденост, отколкото изпитвах, след като осъзнах, че съм превъплъщението на Ая. И после се намръщих. Не можеше да се отрече, че тя и аз сме свързани. Наречете го същност или душа, или дух, каквото искате, но това ме свързваше с безсмъртното същество така, както земята го беше държала в плен векове наред. — Аз не съм Ая, но още не съм приключила с Калона. Какво да правя, бабо?

Тя хвана ръката ми и я стисна.

Както самата ти каза, следвай своя път. И в момента той те води към меко, топло легло и цял ден сън.

— Да се справям с кризите една по една?

С всичко се справяй едно по едно — отвърна баба.

— И е време да се вслушаш в собствения си съвет, Силвия — рече сестра Мери Анджела, която в същия миг влезе в стаята. В едната си ръка държеше чаша вода, а в другата хапчета.

Баба й се усмихна уморено и взе лекарството от нея. Забелязах, че ръцете й треперят, докато слагаше хапчетата на езика си и ги преглъщаше с водата.

— Бабо, сега ще те оставя да си починеш.

— Обичам те, а-вет-си а-ге-хут-са. Днес се справи добре.

— Нямаше да успея без теб, бабо. И аз те обичам. Наведох се и я целунах по челото. Тя затвори очи, облегна се на възглавниците и се усмихна доволно. Тръгнах след сестра Мери Анджела, излязох от стаята и веднага щом тръгнахме по коридора, я обсипах с въпроси. Намери ли стаи за всички? Червените новаци добре ли са? Имаш ли представа дали Стиви Рей е изпратила Ерик и Хийт да огледат района около манастира? Всичко там безопасно ли е?

Монахинята вдигна ръка да спре потока ми от думи.

— Дете, поеми си дъх и ме остави да говоря.

Сподавих въздишката си и положих усилия да млъкна, докато я следвах по коридора. Тя ми обясни, че монахините са направили уютно спално помещение за червените новаци в мазето, след като Стиви Рей й казала, че там ще бъде най-удобно. Моята група беше на горния етаж в помещенията за гости и хлапетата бяха проверили за гарвани-демони навън.

— Знаеш ли, ти си невероятна — усмихнах й се аз, когато спряхме пред затворена врата в дъното на дълъг коридор. Благодаря ти.

— Аз служа на моята господарка, а вие сте добре дошли — отвърна тя и отвори вратата. — Това стълбище води до мазето. Казаха ми, че повечето хлапета вече са там.

Зоуи! Ето къде си била! Трябва да видиш нещо. Няма да повярваш какво е направила Стиви Рей възкликна Деймиън, докато бързаше нагоре по стълбището към нас.

Стомахът ми се сви.

— Какво? — попитах аз и тръгнах към него. — Какво не е наред?

Той се ухили.

— Нищо. Невероятно е. — Деймиън ме хвана за ръката и ме повлече след себе си.

— Деймиън е прав рече сестра Мери Анджела, която заслиза по стълбите след нас, — но мисля, че „невероятно“ не е най-подходящата дума.

— „Ужасно“ ли е по-подходяща дума? — попитах аз.

Деймиън стисна ръката ми.

Престани да се тревожиш. Ти победи Калона и Неферет тази вечер, всичко вече е наред.

Стиснах ръката му в отговор и се помъчих да се усмихна и да не изглеждам толкова притеснена, макар дълбоко в сърцето и душата си да знаех, че случилото се тази вечер не е краят, нито дори победа, а ужасяващо начало.

— Брей — възкликнах аз и се огледах стъписано и недоверчиво.

— Да, „брей“ е точната дума — съгласи се Деймиън.

— Стиви Рей ли го е направила?

— Така ми каза Джак.

Двамата е Деймиън застанахме един до друг и надникнахме в тъмната, наскоро изкопана дупка.

— Страшно — изразих на глас мислите си.

Той ме погледна учудено.

Какво искаш да кажеш?

— Ами… — Не бях съвсем сигурна какво искам да кажа, въпреки че тунелът определено ме караше да се чувствам неловко. — Тъмно е като в рог.

Деймиън се засмя.

— Разбира се, че е тъмно. Нормално е да е тъмно. Това е дупка в земята.

— На мен ми се струва нещо по-естествено от дупка в земята — отбеляза сестра Мери Анджела, която се присъедини към нас и надзърна в тъмния тунел. — Някак ме успокоява. Може би заради миризмата.

Тримата подушихме въздуха. Миришеше на пръст.

— Ухае великолепно и здравословно — рече Деймиън.

— Като наскоро изорана нива — добави монахинята.

— Не е страшно, Зи. Определено бих се скрил вътре по време на торнадо.

С усещането, че съм прекадено чувствителна и малко глупава, аз въздъхнах продължително и надникнах в тунела, опитвайки се да го видя с нови очи и да го почувствам с по-точен инстинкт.

Би ли ми дала фенерчето си, сестро?

— Разбира се.

Сестра Мери Анджела ми даде голямото четвъртито фенерче, което беше взела от главното мазе в страничната част, наречена зимник. Ледената буря, обвила Тулса от няколко дни, беше прекъснала електричеството в манастира и по-голямата част на града. Монахините имаха газови генератори, затова в главната част на манастира светеха няколко лампи наред с множеството свещи. Монахините не хабяха електричество за зимника и единственото осветление струеше от фенерчето на сестра Мери Анджела. Насочих лъча към дупката в земята.

Тунелът не беше много широк. Ако разперех ръце, лесно щях да докосна двете му страни, а над главата ми щяха да останат трийсетина сантиметра. Отново подуших въздуха, опитвайки се да намеря усещането за спокойствие, което монахинята и Деймиън очевидно изпитваха. Сбърчих нос. Дупката вонеше на мрак и влага, корени и други неща, изместени към повърхността. Подозирах, че онези неща пълзят и се гърчат, и кожата ми настръхна и потрепери.

Съвзех се. Защо една дупка в земята би изглеждала ужасна? Аз имах връзка със земята. Можех да я призова. Не би трябвало да се страхувам от нея.

Стиснах зъби и направих една крачка в тунела. После още една. И още една.

Хей, Зи, не отивай твърде далеч! Само ти имаш фенерче и не искам сестра Мери Анджела да остане в мрака. Може да се уплаши.

Поклатих глава, усмихнах се, обърнах се, насочих фенерчето към изхода и осветих разтревоженото лице на Деймиън и спокойното изражение на сестра Мери Анджела.

— Монахиня да се страхува от мрака? — попитах аз.

Деймиън виновно пристъпи от крак на крак.

Сестра Мери Анджела сложи ръка на рамото му.

Много мило, че мислиш за мен, Деймиън, но аз не се боя от мрака.

Погледнах Деймиън така, сякаш исках да кажа: Не бъди такъв пъзльо, когато усетих, че вече не съм сама в тунела. По гърба ми полазиха ледени тръпки от страх и изведнъж изпитах неистово желание да побягна… да се измъкна оттам, колкото е възможно по-бързо, и никога да не се връщам. И едва не побягнах. А после изненадах самата себе си, като се ядосах. Преди малко се бях изправила пред низвергнат безсмъртен… същество, с което бях свързана на дълбоко душевно ниво… и не бях избягала. И сега нямаше да избягам.

— Зоуи? Какво има? — Гласът на Деймиън се чу отдалеч, когато се обърнах към тъмнината.

Неочаквано се появи примигваща светлина, досущ блестящо око на подземно чудовище. Не беше голяма, но беше ярка и временно създаде петна в полезрението ми и отчасти ме заслепи, затова щом погледнах, чудовището сякаш имаше три глави, буйна, развяваща се грива и криви гротескни рамене.

И после направих онова, което би сторило всяко разумно хлапе. Поех си дъх и нададох най-добрия си момичешки писък, който мигновено и страховито отекна от трите уста на едноокото чудовище. Чух, че Деймиън също пищи, и бих се заклела, че дори сестра Мери Анджела изписка стреснато. Понечих да направя онова, което си бях обещала да не правя — да хукна като луда, когато едната глава престана да пищи и пристъпи в лъча светлина на фенерчето.

— По дяволите, Зоуи! Каквоти става? Ние сме, Близначките и аз. Уплаши ни до смърт — каза Афродита.

— Афродита? — Сложих ръка на сърцето си, за да не му позволя да изскочи от тялото ми.

— Разбира се, че съм аз — отвърна тя и възмутено мина покрай мен. — Овладей се!

Близначките все още стояха в тунела. Ерин държеше дебела голяма свещ и я стискаше толкова силно, че кокалче-тата на пръстите й бяха побелели. Двете се бяха вцепенили и широко отворили очи.

— Здравейте измънках аз. — Не знаех, че сте тук.

Шоуни се раздвижи първа, избърса челото си с разтреперана ръка и се обърна към Ерин.

— Направо побелях от страх, сестра ми.

Ерин примига няколко пъти.

— Не мисля, че това е възможно. Тя присви очи и погледна Шоуни. — Не, кожата ти все още е във великолепния нюанс на капучино. — Ерин вдигна ръка към гъстите си златисти коси и прокара пръсти през тях. — А моята коса опада ли? Или посивя непривлекателно и преждевременно?

Намръщих се.

— Ерин, косата ти не пада, нито е посивяла, а ти, Шоуни, не можеш да побелееш от страх. Вие първи ме изплашихте.

— Следващия път, когато трябва да прогониш Неферет и Калона, изпищи така и ще е достатъчно — рече Ерин.

— Да, изпищя така, сякаш си загубила и последната си капка мозък добави Шоуни и двете минаха покрай мен.

Тръгнах след тях към зимника, където Деймиън си вееше с ръка и изглеждаше повече гей от всякога, а сестра Мери Анджела се кръстеше. Сложих фенерчето така, че да свети нагоре към маса, отрупана с неща в стъклени буркани, които приличаха на зловещи плаващи ембриони на оскъдната светлина.

— Какво правехте там? — попитах аз.

— Далас ни каза, че те са дошли оттам — отвърна Шоуни.

— Той каза, че там долу е страхотно и Стиви Рей го е направила — добави Ерин.

— Затова решихме да влезем и да видим — обясни Шоуни.

А ти защо беше там с Близначките? обърнах се аз към Афродита.

Динамичният дует се нуждаеше от защита и, естествено, помолиха мен.

А как се появихте така внезапно? — попита Деймиън, преди Близначките да продължат да бръщолевят.

— Фасулска работа. — Ерин бързо се върна в тунела, носейки свещта, и се обърна с лице към нас, когато стигна няколко крачки по-навътре от мястото, където бях застанала аз. — Тунелът завива рязко наляво ето тук. — Тя стъпи встрани и пламъкът на свещта изчезна, а след това се появи отново. — Затова се видяхме чак в последната секунда.

— Изумително е, че Стиви Рей го е направила рече Деймиън. Забелязах, че той не отиде до шахтата, а остана до фенерчето.

Сестра Мери Анджела се приближи до входа и почтително докосна прясно изкопаната дупка.

— Да, Стиви Рей го е направила, но с божията намеса.

С божията намеса? Искаш да кажеш, че вашата Дева Мария е само форма на Никс? — Ужасният провинциален акцент на Стиви Рей, който се чу от другия край на зимника, накара всички ни да подскочим.

— Да, дете. Точно това исках да кажа.

Не желая да те обиждам, но това е най-странното нещо, което съм чувала. — Стиви Рей се приближи до нас. Беше пребледняла. Долових мирис на нещо странно, но усмивката промени лицето й и тя заприлича на себе си. — Зи, ти ли пищеше така ужасно? ’

— Ами, да. — Не можах да не се ухиля. — Бях в тунела и не очаквах да попадна на Близначките и Афродита.

— Има логика. Афродита е страшилище — отбеляза Стиви Рей.

Засмях се и се възползвах от възможността да сменя темата.

— Като стана дума за страшилища, намерихте ли гарвани-демони, останали там?

Стиви Рей отмести очи от мен.

— Всичко е безопасно. Няма за какво да се тревожиш — побърза да каже тя.

— Радвам се — обади се сестра Мери Анджела. — Тези същества са отвратителни… смесица между човек и звяр. — Тя потрепери. — Изпитвам облекчение, че се отървахме от тях.

— Но вината не е тяхна — неочаквано възрази Стиви Рей.

— Моля? — Монахинята остана озадачена от защитния й тон.

— Те не са искали да се родят такива… Нещата в тях са се смесили поради изнасилване и зло. Те всъщност са жертви.

— Не ги съжалявам — рекох аз и се зачудих защо Стиви Рей говори така, сякаш защитава гарваните-демони.

Деймиън потрепери.

— Трябва ли да говорим за тях?

— Не, разбира се — отсече Стиви Рей.

— Хубаво. Причината да доведа Зоуи тук долу беше да й покажа тунела, който си направила, Стиви Рей. Изумителен е.

Благодаря, Деймиън! Наистина беше страхотно, когато осъзнах, че мога да го направя. — Стиви Рей влезе в дупката, където мигновено бе заобиколена от непрогледния мрак, който се простираше зад нея като вътрешностите на огромна, черна като абанос, змия. Тя вдигна ръце и притисна длани в стените от пръст на тунела и изведнъж ми напомни за сцена от „Самсон и Далила“, стар филм, който гледах с Деймиън преди месец и нещо. И сега сякаш Далила водеше слепия Самсон да застане между масивните колони, поддържащи храма, пълен с ужасни хора, които му се подиграваха. Той си беше възвърнал вълшебната сила, събори колоните и загина и…

Не е ли така, Зоуи?

— Какво? Замигах, обезпокоена от тъжната сцена на самоунищожение, която се разиграваше в съзнанието ми.

— Дева Мария не премести пръстта вместо мен, когато правех тунела. Успях със силата, която Никс ми даде. Господи, ти изобщо не ме слушаш — отговори Стиви Рей. Беше свалила ръце от стените на тунела и ме гледаше така сякаш питаше: Какви мисли се въртят в главата ти?

— Извинявай. Какво казваше за Никс?

Мисля, че Дева Мария и Никс нямат нищо общо. Майката на Иисус определено не ми помогна да преместя пръстта, за да направя тунела. — Тя повдигна рамене. — Не искам да те обидя, сестро, но така мисля.

— Всеки има право на мнение, Стиви Рей — отвърна монахинята, която изглеждаше спокойна както винаги. — Но трябва да знаеш, че ако не вярваш в нещо, това не означава, че то не съществува. ’

— И аз съм мислил за тази хипотеза и не я намирам за толкова странна — обади се Деймиън. — Спомнете си, че в наръчника за новаци Дева Мария е изобразена като едно от множеството лица на Никс.

— Така ли? — учудих се аз.

Деймиън ме изгледа строго, сякаш искаше да каже: Трябваше да си по-добра ученичка, а после кимна и с най-хубавия си учителски глас продължи:

— Да. Документирано е, че по време на проникването на християнството в Европа светилищата на Гея и Никс са били превърнати в светилища на Дева Мария много преди хората да приемат новата религия и…

Монотонното му говорене беше успокояващо, докато надничах в тунела. Мракът беше плътен и гъст. Само на няколко сантиметра зад Стиви Рей не се виждаше абсолютно нищо. Втренчих се и си представих, че там се крият силуети. Някой или нещо може би се спотайваше на няколко крачки от нас, а ние не знаехме, не и ако не искаше да го видим. И това ме уплаши. Е, добре, но идеята е абсурдна! — помислих си аз. — Това е само тунел. И все пак ме обзе нелогичен страх. За жалост това ме ядоса и ме накара да изпитам желание да отвърна на удара. Ето защо, като всяка тъпа русокоса статистка във филм на ужасите, аз пристъпих в тъмнината. Мракът ме погълна.

Съзнанието ми знаеше, че съм само на няколко крачки от зимника и моите приятели. Чувах, че Деймиън бръщолеви за религия и богинята, но не умът ми блъскаше от ужас в гърдите. Сърцето, духът, душата ми… както и да го наречете… беззвучно ми крещеше да бягам. Махай се! Върви си!

Почувствах напрежението на земята, сякаш дупката се запълни, покри ме… задуши ме… и ме затрупа.

Дъхът ми излизаше все по-бързо. Усетих, че се задушавам, но не можех да спра. Исках да се измъкна от тунела, който се виеше под краката ми и чезнеше в мрака, но препъвайки се, успях да направя само половин крачка назад. Не можех да заставя краката си да направят какаото искам. В очите ми заискряха светли петна и ме заслепиха, а всичко останало избледня. И после започнах да падам…

ПЕТА ГЛАВА

Зоуи

Мракът остана непрогледен. Заслепи не само зрението ми, но и блокира всичките ми сетива. Струваше ми се, че се задъхвам и размахвам ръце, опитвайки се да намеря нещо… каквото и да е, което да докосна, чуя или помириша… за да се вкопча в реалността. Ио нямах никакви усещания, освен че съм обгърната от мрак и лудешките удари на сърцето ми.

Мъртва ли бях?

Не, не мислех. Спомнях си, че се намирам в тунела под бенедиктинския манастир, само на няколко крачки от приятелите ми. Уплаших се от мрака, но това не би ме накарало да падна мъртва.

Страхувах се. Спомнях си, че много се страхувах.

Какво се беше случило с мен? „Никс! — изкрещя съзнанието ми. — Помогни ми, богиньо! Моля те, покажи ми светлина!“

„Слушай с душата си…“

Мисля, че извиках на глас, като чух приятния, окуражителен глас на богинята в съзнанието си, но щом думите отлетяха, остана само безмилостна тишина и мрак.

Как трябваше да слушам с душата си?

Опитах да се успокоя и да чуя нещо, но долових само завладяваща душата черна, празна, абсолютна тишина.

каквато никога не бях преживявала. Нямаше схема, която да ме води, и знаех само, че…

Изведнъж ме осени прозрение и ми се зави свят от разбиране.

Имаше повтаряща се схема. Част от мен беше преживяла този мрак.

Не виждах. Не чувствах. Не можех да направя нищо освен да се обърна към себе си и да потърся онази част от мен. която разбира какво става и може да ме изведе оттам. В главата ми отново нахлуха спомени за времето преди нощта в тунела под манастира. Годините изчезваха наред със съпротивата ми, докато най-после пак започнах да чувствали

Сетивата ми се възвърнаха постепенно. Чух нещо повече освен мислите си. Около мен пулсираха удари на барабани и с тях бяха преплетени далечни женски гласове. Обонянието ми се възвърна и долових мирис на влага, който ми напомни за тунела под манастира. Най-после усетих пръстта върху голия си гръб. Разполагах само смиг да пресея потока на възвърналите ми се сетива и след това осъзнах всичко. Не бях сама! Гърбът ми беше притиснат до пръстта, но някой здраво ме държеше.

И сетне заговори.

— О, богиньо, не! Не позволявай това да е истина!

Гласът беше на Калона и мигновената ми реакция беше

да извикам и да се помъча да се отскубна от него, но не контролирах тялото си и думите, които излязоха от устата ми, сякаш не бяха мои.

— Тихо! Не се отчайвай! Аз съм с теб, любов моя.

— Ти ме примами в клопка! — изкрещя той и уви ръце около мен и аз познах студената страст на безсмъртната му прегръдка.

— Аз те спасих — отговори странният ми глас, а тялото ми се притисна интимно до него. Ти не си роден да живееш в този свят, затова си нещастен и ненаситен.

— Нямах избор! Простосмъртните не биха разбрали.

Ръцете ми се увиха около врата му. Пръстите ми се преплетоха в меката му, гъста коса.

— Аз разбирам. Бъди спокоен тук с мен. Остави тъжната си неумолимост. Аз ще те утеша.

Почувствах, че Калона се предава, преди да изрека думите. '

— Да — промълви той. — Ще заровя тайната си в теб и отчаяният ми копнеж най-после ще бъде изразходван.

— Да, моя любов, мой консорт, мой воин… да…

В същия миг се изгубих в Ая. Не можех да различа къде свършва нейното желание и къде започва моята душа. Дори все още да имах възможност за избор, не я исках. Знаех само, че съм там, където съм предопределена да бъда… в обятията на Калона.

Крилата му ни покриха и ме предпазиха да не изгоря от леденото му докосване. Устните му срещнаха моите. Проучвахме се бавно и изчерпателно, с чувство на почуда и отдаване. Телата ни започнаха да се движат в един ритъм и аз изпитах неподправена радост. И после изведнъж започнах да се разтапям.

— Не! — Викът се изтръгна от гърлото и душата ми. Не исках да тръгвам! Исках да бъда с него. Мястото ми беше при него!

Но отново не контролирах нещата и усетих, че избледнявам и се връщалt на земята. Ая ридаеше и треперещият й глас отекваше в главата ми с една дума: ПОМНИ…

* * *

Плесникът опари лицето ми. Поех си дълбоко дъх и съзнанието ми се проясни. Отворих очи и лъчът на фенерчето ме накара да ги присвия и да примигам.

— Помня — с дрезгав глас промълвих аз.

— Помниш ли коя си, или отново да те зашлевя? — попита Афродита.

Съзнанието ми се съвземаше бавно, защото все още крещеше „Не“ срещу изтръгването ми от мрака. Отново примигах и разтърсих глава, опитвайки се да избистря мислите си.

— Не, недей! — извиках толкова силно, че Афродита се дръпна назад.

— Чудесно. После ще ми благодариш.

Сестра Мери Анджела зае мястото й, наведе се над мен и приглади назад влажните ми студени коси.

— Зоуи, с нас ли си?

— Да — съкрушено отвърнах аз.

— Какво стана? Какво те накара да се задушиш? попита монахинята.

— Нали не си болна? — с треперещ глас добави Ерин.

— Няма да си изкашляш белите дробове, нали? — обади се и Шоуни, която изглеждаше разстроена като сестра си.

Стиви Рей разбута Близначките и се приближи до мен.

— Говори на мен, Зоуи. Наистина ли си добре?

— Да. Не умирам. — Мислите ми бяха подредени, въпреки че не можех да се отърся от последните следи на отчаянието, което изпитах като Ая. Приятелите ми очевидно се страхуваха, че организмът ми е започнал да отхвърля Промяната. Положих усилия да се съсредоточа в настоящия момент и протегнах ръка към Стиви Рей.

— Помогни ми да стана. Вече съм по-добре.

Тя ме хвана за лакътя и ме дръпна да се изправя. Леко се олюлях, но после запазих равновесие.

— Какво се случи, Зоуи? Деймиън се вгледа изпитателно в мен.

Какво можех да кажа? Трябваше ли да призная пред приятелите си, че имам невероятно образна памет от предишен живот, в който се бях отдала на врага ни от настоящето? Дори нямах време да премина през лабиринта на новите чувства, които споменът предизвика в мен. Как щях да ги обясня на приятелите си?

— Кажи ни, дете. Изречената истина винаги е по-малко страшна от предположението — увещаваше ме и сестра Мери Анджела.

Въздъхнах и изръсих:

— Тунелът ме уплаши!

— Уплаши те? Как? Имаше ли нещо там? — Деймиън най-после престана да ме гледа и нервно надникна в тъмната дупка.

Близначките направиха няколко крачки към зимника и по-далеч от шахтата.

— Не, там няма нищо — отговорих аз и се поколебах. Поне така мисля. Но не това ме уплаши.

— Очакваш да ти повярваме, че припадна, защото се страхуваш от мрака? — недоверчиво попита Афродита.

Всички се втренчиха в мен.

Прокашлях се.

— Хей, може би има нещо, за което Зоуи не желае да говори — обади се Стиви Рей.

Погледнах най-добрата си приятелка и осъзнах, че ако не кажа нещо за случилото се с мен преди малко, няма да мога да се изправя пред онова, което трябваше да сторя за тях.

— Права си казах й аз. — Не искам да говоря за това, но вие заслужавате да чуете истината. — Обходих с поглед останалите от групата. — Тунелът ме уплаши, защото душата ми го позна. — Пак прочистих гърлото си и продължих: — Спомних си, че съм била под земята с Калона.

Защото в теб наистина има част от Ая? — тихо попита Деймиън.

Кимнах.

— Да, в мен, но и някак си все още съм част от нея.

— Интересно… — Деймиън въздъхна дълбоко.

— По дяволите, какво означава това за теб и Калона днес? — възкликна Афродита.

— Не знам! Не знам! Не знам! — избухнах аз. В мен кипяха напрежението и объркването от случилото се. — Нямам отговори. Имам само паметта и нула време да я обработя.

Бихте ли ме оставили сама за малко, за да оправя бъркотията в главата си?

Те се размърдаха, измънкаха „добре“ и ме погледнаха така, сякаш бях изгубила ума си. Без да обръщам внимание на стъписаните ми приятели и на въпросите без отговор, които бяха почти видими във въздуха около мен, аз се обърнах към Стиви Рей.

— Обясни ми как точно направи тунела.

По учудения поглед в сините й очи разбрах, че тя се обезпокои от тона ми. Не извиках: „По дяволите! Припаднах и искам да сменим темата, защото се срамувам, че съм превъплъщение на страхливка“, а произнесох думите като Висша жрица.

— Не беше нещо кой знае какво. — Стиви Рей беше нервна и явно се чувстваше неудобно, сякаш полагаше усилия да говори безразлично, защото изпитваше точно обратното. — Хей, сигурна ли си, че си добре? Не трябва ли да се махнем оттук и може би да ти намерим бира или нещо друго? Щом това място събужда спомени в теб, струва ми се, че е по-добре да отидем другаде.

— Нищо ми няма. В момента искам да чуя за тунела. Погледнах я, без да трепна. — Разкажи ми как го направи.

Усетих, че другите хлапета и сестра Мери Анджела ни наблюдават със смесица от любопитство и озадаченост, но останах съсредоточена върху Стиви Рей.

— Знаеш, че навсякъде под сградите в центъра на града има тунели от времето на Сухия режим, нали?

Кимнах.

— И ти казах, че ще разузная накъде водят?

— Спомням си.

— Открих полузатрупания вход на тунела, за който Ант ни каза онзи ден… Онзи, който се отклонява от другите под сградата Филтауър.

Отново кимнах нетърпеливо.

— Беше запълнен с пръст, но бръкнах в малката дупка, оставена в средата, изрових няколко шепи пръст, протегнах ръка и усетих хладен въздух. Това ме наведе на мисълта, че има тунел от другата страна. Бутнах с ръцете, съзнанието и природната стихия, с която имам връзка, и земята реагира.

— Реагира? Как? Разтресе ли се?

— По-скоро се раздвижи. Както я исках в мислите си. Трудно е да го обясня, но пръстта, затрупала входа, се срути и аз влязох в много стар тунел.

— И този стар тунел беше само от пръст, без да е укрепен с бетон като тунелите под гарата и в центъра на града, така ли? — попита Деймиън.

Стиви Рей се усмихна и кимна. Русите й коси подскочиха на раменете.

— Да! И вместо да води към центъра на града отиваше насам.

— Чак дотук? — Опитах се да пресметна наум колко километра бяха това, но не можах. Разбира се, не ме биваше много по математика.

— Не. Щом открих тунела и го отворих, аз тръгнах да го изследвам. Тунелът започва като разклонение под сградата Филтауър. Стори ми се странно и дори страхотно, че се отдалечава от центъра на града.

— Как разбра? — прекъсна я Деймиън. Как успя дори да предположиш накъде вървиш?

— За мен това е фасулска работа! Винаги мога да се ориентирам накъде е север, посоката на моята природна стихия земя. Щом я определя, мога да намеря всичко.

— Хм-м — измънка той.

— Продължавай подканих я аз. — Какво стана после?

— И после тунелът свърши. Преди да ми дадеш бележката да се срещнем тук, при монахините, смятах да се върна и отново да го огледам, но тунелът не беше най-важната ми работа в момента. Когато ти ми каза, че може да се наложи да преместя хлапетата тук, се сетих за тунела. Спомних си, че води насам, преди да свърши, затова се върнах. Замислих се къде искам да отида и си пожелах тунелът да се насочи натам. Блъснах отново и земята ми се подчини. И готово! — Стиви Рей завърши с широка усмивка и театрален замах.

В тишината, последвала обяснението й, гласът на сестра Мери Анджела прозвуча абсолютно нормално и разумно и това ме накара да я обикна още повече.

" Забележително, нали? Стиви Рей, ти и аз може да сме на различни мнения за източника на дарбата ти, но въпреки това изпитвам страхопочитание от необятността й.

Благодаря, сестро! Мисля, че и ти си страхотна, особено за монахиня.

— Как виждаше там долу? попитах аз.

— Нямам проблем да виждам в тъмнината, но другите хлапета не са толкова добри в това като мен, затова донесох фенери от тунелите под гарата. — Стиви Рей посочи няколко газени фенера в тъмните ъгли на зимника. Не ги бях забелязала досега.

И все пак пътят е дълъг — отбеляза Шоуни.

— Сериозно дълъг. Сигурно е било тъмно и страшно добави Ерин.

— Не. За мен и червените новаци земята не е страшна. — Стиви Рей повдигна рамене. Нали ви казах, не беше нещо особено. Фасулска работа.

— И успя да доведеш тук всичките червени новаци? — попита Деймиън.

— Да!

— Кои всичките? — попитах аз.

— Как така кои всичките? Във въпроса ти няма логика Зи

Доведох всичките червени новаци, които познавате, плюс Ерик и Хийт. За кого друг говориш? Думите й прозвучаха нормално, но Стиви Рей завърши със странен нервен смях и не пожела да ме погледне в очите.

Стомахът ми се сви. Тя продължаваше да ме лъже. И аз не знаех какво да направя.

— Зоуи може би е объркана, защото е изтощена след преживяването си тази вечер. — Топлата ръка на сестра Мери Анджела на рамото ми беше окуражителна като гласа й.

“ Всички сме уморени добави тя и се усмихна на Стиви Рей, Близначките, Афродита и Деймиън. — До разсъмване не остава много. Елате да ви настаня при приятелите ви и да поспите. Всичко ще се изясни, след като си починете.

Кимнах уморено и оставих сестра Мери Анджела да ни изведе от дълбините на зимника и после нагоре по стълбището, по което неотдавна бяхме слезли. Вместо обаче да продължи нагоре и да стигне до коридора на манастира, монахинята отвори врата встрани от площадката, която не бях забелязала, когато бързах след Деймиън по-рано. По-късо стълбище ни отведе в главното мазе, измазано с цимент и превърнато от монахините от грамадно перално помещение във временна спалня. Покрай двете отсрещни стени бяха наредени походни легла с одеяла и възглавници, които изглеждаха удобни. На едното легло имаше купчина с големината на хлапе и кичурът червеникава коса, който се подаваше от одеялото, ми подсказа, че Елиът вече е заспал. Останалите червени новаци се бяха събрали в пералното помещение, седяха на сгъваеми метални столове, от онези, на които задникът ти измръзва, и гледаха към голям телевизор с плосък екран, поставен върху едната пералня. Всичките се прозяваха и това означаваше, че скоро ще се съмне, но те очевидно бяха хипнотизирани от картината на екрана. Погледнах го и усетих усмивка на умореното си лице.

— „Звукът на музиката“? Те гледат „Звукът на музиката“? — засмях се аз.

Сестра Мери Анджела повдигна едната си вежда.

Това е един от любимите ни филми. Реших, че и новаците ще го харесат.

— Класика — отбеляза Деймиън.

— По-рано мислех, че нацисткото хлапе е симпатично рече Шоуни.

Но предаде Фон Трапс — добави Ерин.

— И престана да ми бъде симпатично — продължи Шоуни.

Близначките взеха сгъваеми столове и седнаха при другите новаци пред телевизора.

— Но всички харесват Джули Андрюс — отбеляза Стиви Рей.

— Тя трябваше да наплеска проклетите разглезени деца — обади се Крамиша от мястото си пред екрана, а сетне погледна през рамо и уморено се усмихна на сестра Мери Анджела. — Извинявай за думата „проклети“, сестро, но те са такива.

— Те се нуждаят от любов, внимание и разбиране като всички деца — каза монахинята.

— Ще повърна. А сега, сериозно обади се Афродита. — Преди да запеете в хор „Как се решава проблем като Дева Мария“ и аз да си прегриза тънките китки, смятам да намеря Дарий и моята стая. — Тя бързо повдигна вежди няколко пъти и тръгна към вратата.

— Афродита — повика я сестра Мери Анджела и тя спря и се обърна. — Мисля, че Дарий още е при Старк. Кажи му лека нощ. Ще намериш стаята си на четвъртия етаж. Ще я споделиш със Зоуи, а не с воина.

— Пфу — измърморих аз.

Афродита тежко въздъхна.

— Защо ли не съм изненадана? — И продължи към вратата, като мънкаше нещо под носа си.

— Съжалявам, Зи — каза Стиви Рей. Пак щях да ти бъда съквартирантка, но мисля да остана тук. Чувствам се по-добре под земята, след като слънцето изгрее, пък и трябва да бъда близо до червените новаци.

— Няма нищо — побързах да отговоря аз. Сега сякаш не исках да оставам насаме с най-добрата си приятелка?

— Всички други горе ли са? — попита Деймиън. Видях, че се оглежда, и бях сигурна, че търси Джак.

Аз, от друга страна, не търсех никое от гаджетата си. Всъщност след глупавата им показност на тестостерон навън, започвах да мисля, че да нямам гадже звучи все по-добре.

И после се сетих за Калона и спомена, който исках да нямам.

— Да, всички други са горе в столовата или вече спят. Хей, Зоуи! Къде се отнесе? Монахините имат богат запас от чипс, намерих дори бира за теб… пълна с кофеин и захар — чу се гласът на Хийт, който прескочи последните три стъпала до мазето.

ШЕСТА ГЛАВА

Зоуи

— Благодаря, Хийт — Сподавих въздишката си, когато той се приближи до мен и ухилен ми предложи чипс със сирене и кутия бира.

— Зи, ако наистина си добре, бих искал да намеря Джак и да проверя как е Херцогинята, а после ще спя цяла вечност

обади се Деймиън.

— Няма проблем — побързах да кажа аз, защото не исках Деймиън да спомене нещо за спомените ми на Ая ппед Хийт.

- Къде е Ерик? попита Стиви Рей, докато Хийт ми подаваше кутията бира.

Още е навън и се прави на краля на замъка.

— Намерихте ли нещо, след като аз си тръгнах? Гласът на Стиви Рей изведнъж стана толкова рязък, че неколцина червени новаци отместиха поглед от екрана на телевизора където Мария и Фон Трап пееха „Моите любими неща“.

— Не. Смешникът само оглежда там, където Далас и аз вече проверихме.

Далас ни погледна от мястото си пред телевизора, като чу името си.

— Навън всичко е наред, Стиви Рей.

Тя му направи знак да дойде и Далас стана и забърза към

— Разкажи ми — прошепна Стиви Рей.

— Вече ти казах, преди да слезеш тук — отговори Далас, като стрелкаше очи към екрана, кремавите понита, крехкия ябълков щрудел…

Стиви Рей го перна по ръката.

— Внимавай, ако обичаш. Вече не съм навън, а тук. Разкажи ми пак.

Далас въздъхна, насочи цялото си внимание към нея и й се усмихна мило и покорно.

— Добре, добре. Но само защото ме попита толкова любезно.

Тя се намръщи, а той продължи.

Ерик, Джони Бий, Хийт и аз проверихме, както ти ни каза. Не беше забавно, защото ледът е много хлъзгав и навън е супер студено. Далас млъкна за миг. Стиви Рей го наблюдаваше мълчаливо. Все едно, както вече знаеш, ние оглеждахме, докато ти претърсваше Двайсет и първа улица. След известно време всички се срещнахме в пещерата. Тогава ти казахме, че сме открили три трупа на ъгъла на Луис Стрийт и Двайсет и първа улица. Ти заповяда да се погрижим за тях и после тръгна. Направихме го и аз, Хийт и Джони Бий влязохме вътре да се изсушим, нахраним и да гледаме телевизия. Предполагам, че Ерик все още е навън и оглежда.

— Защо? — троснато попита Стиви Рей.

Далас повдигна рамене.

— Може би защото е смешник, както Хийт каза.

— Трупове? попита сестра Мери Анджела.

Далас кимна.

— Да, намерихме три мъртви гарвана-демони. Дарий трябва да ги е свалил от небето.

Монахинята понижи тон и зашепна.

— Какво направихте с мъртвите същества?

— Изхвърлихме ги в кофите за боклук зад манастира, както Стиви Рей нареди. Навън е страхотно студено. Те няма да се разложат. Всичко е заледено и боклуджийските камиони няма да дойдат скоро. Решихме да ги оставим там, докато измислим какво да правим е тях.

— Олеле! Лицето на сестра Мери Анджела пребледня. — Изхвърлили сте ги в кофите за боклук?

— Не съм ви казвала да ги оставяте там! — извика Стиви Рей.

— Тихо! рече Крамиша и телевизионните зрители ни изгледаха укорително.

Сестра Мери Анджела ни направи знак да я последваме и петимата бързо се изнизахме от мазето, качихме се по стълбите и отидохме в коридора на манастира.

— Далас, не мога да повярвам, че сте ги изхвърлили в кофите за боклук! — нападна го Стиви Рей веднага щом се отдалечихме от другите, за да не ни чуят.

— Какво очакваше да направим с тях? Да им изкопаем гроб и да се помолим за душите им? — попита Далас и сетне погледна сестра Мери Анджела. — Извинявай, сестро, не исках да богохулствам. Родителите ми са католици.

— Убедена съм, че не искаше да обидиш никого, синко — с треперещ глас отвърна монахинята. — Труповете… не помислих за труповете.

— Не се тревожи за това, сестро. — Хийт непохватно я потупа по рамото. — Не е нужно да се занимаваш с тях. Разбирам чувствата ти. Всичко това — крилатият тип, Неферет, гарваните-демони — е трудно за…

— Те не може да останат в проклетите кофи за боклук — прекъсна го Стиви Рей. — Не е редно.

— Защо? — спокойно попитах аз. Мълчах дотогава, защото изучавах Стиви Рей и я наблюдавах внимателно, докато тя ставаше все по-неспокойна.

Стиви Рей обаче изведнъж посрещна погледа ми безпроблемно.

— Защото не е редно — повтори тя.

— Те бяха отчасти безсмъртни чудовища, които биха направили всичко възможно да ни убият за секунди, ако Калона им беше заповядал напомних й аз.

— Отчасти безсмъртни и отчасти какви? — попита Стиви Рей.

Намръщих се, но Хийт ме изпревари и отговори:

— Отчасти птици.

Не. — Стиви Рей дори не го погледна. Беше се втренчила в мен. — Не са отчасти птици. Това е безсмъртната им част. В кръвта си отчасти са безсмъртни и отчасти човеци. Човеци, Зоуи. Жал ми е за човешката им част и мисля, че заслужават повече, отколкото да бъдат изхвърлени на боклука.

В погледа и гласа й имаше нещо, което… сериозно ме обезпокои. Отговорих с първото нещо, което ми дойде наум.

На мен ми трябва нещо повече от случаен инцидент с кръв, за да изпитам съжаление към някого.

Очите й заблестяха и тялото й трепна, сякаш й бяха зашлевили шамар.

— Мисля, че това е една от разликите между теб и мен.

Изведнъж осъзнах защо Стиви Рей се вълнува за гарваните-демони. По някакъв странен начин тя се идентифицираше с тях. Стиви Рей бе умряла и после „случайно“, както се беше изразила, бе станала нежива без по-голямата част от човечността си. А след това, благодарение на друг „случаен инцидент“, Стиви Рей си бе възвърнала човечността. Погледнато по този начин, предполагам, че тя ги съжаляваше, защото знаеше какво е да си отчасти чудовище и отчасти човек.

— Хей — тихо казах аз и изпитах желание двете да сме в училището и да разговаряме непринудено като преди. — Има голяма разлика между объркал се случаен инцидент, който ражда нещо, и нещо ужасно, което се случва, след като някой се роди. От една страна, ти си такъв, какъвто си създаден, но, от друга, нещо се е опитало да те промени в друго… което не си.

— Ъ… какво? — попита Хийт.

— Зоуи се опитва да каже, че разбира защо Стиви Рей съчувства на мъртвите гарван и-демон и, въпреки че няма нищо общо с тях обясни сестра Мери Анджела. — Ие права. Те са същества на мрака и макар че аз също се смущавам от смъртта, разбирам защо е трябвало да умрат.

Стиви Рей отмести очи от мен.

— И двете грешите. Аз не мисля така, но повече не искам да говорим за това. — Тя бързо тръгна по коридора.

— Стиви Рей? — извиках аз.

Тя се обърна, но не ме погледна.

Ще намеря Ерик и ще проверя дали наистина всичко е наред навън, а после ще го изпратя вътре. По-късно ще говорим. Стиви Рей се завъртя и изчезна през врата, която предположих, че води навън, като я тръшна след себе си.

— Тя обикновено не се държи така — отбеляза Далас.

— Ще се моля за нея — прошепна сестра Мери Анджела.

Не се тревожи — успокои я Хийт. — Стиви Рей скоро ще

се върне. Слънцето ще изгрее всеки момент.

Избърсах лицето си. Трябваше да последвам Стиви Рей, да я притисна и да я накарам да ми каже какво става, но не исках да се справям с още един проблем едновременно. Не се бях преборила дори с паметта си за Ая. Чувствах, че се е загнездила в съзнанието ми като гузна тайна.

— Зоуи, добре ли си? Изглежда, имаш нужда от сън. Всички се нуждаем от сън. — Хийт се прозя.

Примигах и му се усмихнах уморено.

— Да, вярно е. Ще си легна, но първо искам набързо да проверя как е Старк.

— Много набързо — обади се сестра Мери Анджела.

Кимнах и без да поглеждам Хийт, рекох:

— Добре. Ще се видим след около осем часа.

— Лека нощ, дете. — Монахинята ме прегърна и прошепна: — И нека Дева Мария те благослови и бди над теб.

— Благодаря, сестро — отвърнах аз и я притиснах до себе си.

Пуснах я и Хийт ме изненада, като хвана ръката ми. Погледнах го учудено.

— Ще те изпратя до стаята на Старк.

Не можех да направя нищо, затова повдигнах рамене и двамата тръгнахме по коридора, хванати за ръка. Не разговаряхме, само вървяхме. Ръката му беше топла и позната и аз с лекота крачех до него. Тъкмо започвах да се отпускам, когато той се прокашля.

— Хей, искам да ти се извиня за глупостите между Ерик и мен, когато бяхме навън. Беше тъпо. Не трябваше да му позволявам да ме ядоса.

— Прав си, не трябваше, но понякога той може да бъде много досаден — отговорих аз.

Хийт се ухили.

— Да, и още как. Скоро ще го зарежеш, нали?

— Хийт, няма да говоря за Ерик с теб.

Усмивката му стана още по-широка и аз завъртях очи.

— Няма да ме заблудиш. Познавам те твърде добре. Ти не си падаш по момчета, които обичат да те командват.

— Млъкни и върви — скастрих го аз, но стиснах ръката му и той ми отвърна със същото. Хийт беше прав… наистина не харесвах момчета, които обичат да ме командват, и той ме познаваше много, много добре.

Стигнахме до завой в коридора. Пред нас имаше хубав прозорец със стъклопис в ниша и уютна скамейка, идеална за четене. На перваза стоеше красива порцеланова статуя на Дева Мария, а от двете й страни горяха няколко обредни свещи. Хийт и аз спряхме до прозореца.

— Много е красиво — промълвих аз.

— Да. Никога не съм обръщал голямо внимание на Дева Мария, но статуите й, осветени от свещи, изглеждат страхотно. Мислиш ли, че монахинята е права? Възможно ли е Дева Мария да е Никс и Никс да е Дева Мария?

— Нямам представа.

— Никс не ти ли говори?

— Разбира се, но не сме обсъждали темата за майката на Иисус.

— Следващия път я попитай.

— Може би ще го сторя.

Стояхме там, държахме се за ръце и гледахме как горещите жълти пламъци танцуват по блестящата статуя. Помислих си колко хубаво би било, ако моята богиня ме посети и по време, което не е изпълнено със стрес на живот и смърт, когато Хийт изръси:

— Чух, че Старк се е заклел да ти служи като воин.

Вгледах се изпитателно в него, опитвайки се да разбера

дали е ядосан, или ревнува, но в сините му очи видях само любопитство.

— Да.

— Говори се, че това е изключително специална връзка.

Да — повторих аз.

— Той е изкусният стрелец с лъка, нали?

— Да.

— Да го имаш на твоя страна е нещо като да те пази от Терминатора, а?

Това ме накара да се усмихна.

— Е, Старк не е едър като Арнолд Шварценегер, но мисля, че сравнението е уместно.

— И той ли те обича?

Въпросът му ме завари неподготвена и не знаех какво да кажа. Както правеше, откакто бяхме в началното училище, Хийт винаги знаеше точно какво да каже.

Кажи ми истината.

— Да, мисля, че Старк ме обича.

А ти него?

— Може би без желание отговорих аз, — но това не променя чувствата ми към теб.

— А това какво означава за теб и мен днес?

Беше странно, че думите му повториха въпроса на Афродита за отношенията между Калона и мен, определени от паметта на Ая. Почувствах се съкрушена, защото нямах отговор, и потърках дясното си слепоочие, което беше започнало да пулсира.

— Не знам.

Хийт не каза нищо. Само ме гледаше с онзи мил, тъжен, познат поглед, който говореше колко дълбоко го наранявам, по-красноречиво от десетина скандала с крясъци и викове.

Късаше ми сърцето.

— Хийт, съжалявам. Аз… — Гласът ми потрепери и започнах наново. — В момента не знам какво да правя за много неща.

— Аз пък знам. — Той седна на пейката и протегна ръце към мен. Ела тук.

Поклатих глава,

— Хийт, не мога…

— Не искам нищо от теб — прекъсна ме той. — Аз ще ти дам нещо. Ела.

Погледнах го озадачено, а Хийт въздъхна, хвана ръцете ми и нежно придърпа скованото ми, но несъпротивляващо се тяло на коленете и в обятията си. Прегърна ме и сложи брадичка на главата ми, както правеше, откакто стана осми клас. Притиснах лице до шията му и вдъхнах мириса му. Той ухаеше на детството ми… на дългите летни нощи, когато седяхме в двора, слушахме музика и разговаряхме… на купони след играта, където аз седях сгушена в прегръдките му, докато много момичета (и дори момчета) възторжено обсъждаха страхотните пасове, които е подал… на дълги целувки за лека нощ и страстта, която дойде с откриването на любовта. И изведнъж осъзнах, че докато вдъхвах познатия мирис и сигурността, се успокоявам. Въздъхнах и се сгуших в него.

— По-добре ли си? — промълви той.

— Да, Хийт. Наистина не знам…

— Недей! — Ръцете му ме стиснаха и после отново се отпуснаха. — В момента не се тревожи за мен, Ерик или новото момче. Спомни си за нас. Спомни си как се чувствахме през годините. Дойдох тук заради теб, Зи. Въпреки всичките глупости, които не разбирам, аз съм тук. Ние си принадлежим един на друг. Усещам го в кръвта си.

— Защо? Защо все още си тук и искаш да бъдеш с мен, въпреки че знаеш за Ерик и Старк?

Защото те обичам. Обичам те, откакто се помня, и ще те обичам до края на живота си.

Сълзи опариха очите ми и аз замигах усилено, за да не се разплача.

Но, Хийт, Старк няма да замине. И нямам представа какво да направя е Ерик.

— Знам.

Поех си дълбоко дъх,

— И в мен има връзка е Калона, която не мога да премахна.

— Но ти му отказа и го прогони.

— Да, но в душата ми са се запечатали спомени каква съм била в предишен живот, а тогава съм била с Калона.

Вместо да ми зададе хиляди въпроси или да ме отблъсне от себе си, Хийт уви ръце около мен.

— Всичко ще бъде наред. Ти ще намериш решение.

— Не виждам как. Не знам какво да правя дори с теб.

— Няма какво да правиш с мен. Аз съм с теб. Това е. — Той

млъкна и после, сякаш искаше да изкара думите от устата си, бързо добави: — Ако трябва да те споделя с вампирите, ще го сторя. ’

Наведох се и го погледнах в очите.

Хийт, ти си твърде ревнив, за да повярвам, че нямаш нищо против да съм с друг.

Не съм казал, че нямам нищо против. Това определено не ми харесва. Но не искам да бъда без теб, Зоуи.

— Странно.

Той хвана брадичката ми, когато опитах да се извърна от него.

— Да, странно е. Но истината е, че докато сме Обвързани, аз имам с теб нещо, което никой друг няма. Аз мога да ти дам нещо, което никой от онези големи, лоши кандидати за Дракула, не може да докосне. Мога да ти дам нещо, което дори безсмъртните не могат да докоснат.

Втренчих се в него. В очите му блестяха сълзи. Хийт изглеждаше толкова много по-възрастен от своите осемнайсет години, че се уплаших.

— Не искам да те натъжавам казах аз и не желая да обърквам живота ти.

— Тогава престани да ме отпращаш. Ние си принадлежим един на друг.

Съзнавам, че не постъпих правилно, но вместо да отговоря и да започна да споря, че между нас няма да излезе нищо, аз се сврях в прегръдките му и му позволих да ме държи. Да, това беше егоистично от моя страна, но аз се изгубих в Хийт и миналото си. Начинът, по който той ме държеше в обятията си, ме караше да се чувствам идеално. Хийт не се опита да прави любов с мен. Не ме опипваше и не се търкаше в мен. Не опита да се натиска. Дори не предложи да се пореже и да ми даде да пия от кръвта му, което автоматично щеше да отприщи страст между нас и да ни разгорещи неконтролируемо. Той ме държеше нежно и ми шепнеше колко много ме обича. Повтаряше, че всичко ще бъде наред. Усещах ударите на сърцето му и гъстата примамлива кръв там, толкова топла и близо, но в момента се нуждаех много повече от нещо познато, нашето общо минало и силата на разбирането му.

И тогава Хийт Лък, ученическата ми любов, ми стана консорт.

СЕДМА ГЛАВА

Стиви Рей

Стиви Рей се почувства пълна тъпачка, когато трясна вратата на манастира и излезе в студената нощ. Не беше ядосана на Зоуи, нито на супер милата, макар и малко заблудена монахиня. Не се ядосваше на никого освен на себе си.

— По дяволите! Неприятно ми е, че пак обърквам нещата! - изкрещя тя. Не искаше да става така, но имаше чувството, че копае в купчина фъшкии, която става все по-дълбока, кол кото и бързо да ри не.

Зоуи не беше глупава. Тя разбра, че нещо не е наред. Това беше очевидно, но как да й каже? Трябваше да й обясни толкова много неща. Той беше труден и сложен за обяснение. А Стиви Рей не беше си и помисляла, че ще стане така. Особено с гарвана-демон. По дяволите! Преди да го открие полумъртъв, и през ум не й бе минавало, че това е възможно. Ако някой й го беше казал, Стиви Рей щеше да се изсмее и да каже: „Не, това няма как да се случи!“

Оказваше се обаче, че е възможно, защото се случи. Той се случи.

Докато Стиви Рей обикаляше притихналия двор на манастира и търсеше досадния Ерик, който можеше да открие тази й най-нова и ужасна тайна и да сложи прът в колелото, Стиви Рей се запита как можа да се забърка в такава страшна каша. Защо го спаси? Защо не извика Далас и останалите да го довършат?

Гарванът-демон дори сам поиска това, преди да изгуби съзнание.

Но той заговори. Гласът му беше абсолютно човешки. И сърце не й даде да го убие.

— Ерик! — Къде беше той, по дяволите? — Ерик! Ела тук! — Стиви Рей прекрати душевната си борба и се развика в нощта. Нощ? Тя присви очи, погледна на изток и видя, че мракът там бе започнал да се превръща в цвета на зряла синя слива. — Ерик! Време е да докладваш! — изкрещя Стиви Рей за трети път, а после спря и се втренчи в тихия двор на манастира.

Погледът й се плъзна към оранжерията, която беше превърната във временна конюшня за конете, които Зи и останалите от групата бяха яздили, докато бягаха от училището за вампири. Но не толкова оранжерията привлече погледа й, колкото невинната на вид барака за градинарски инструменти до нея. Не можеше да престане да я гледа. Бараката изглеждаше абсолютно нормална… пристройка без прозорци. Вратата дори не беше заключена. Трябваше да се досети. Стиви Рей беше там до неотдавна.

— Хей, какво има? Видя ли нещо там?

— По дяволите! — Тя подскочи и се завъртя. Сърцето й заблъска в гърдите толкова силно, че не можеше да диша.

— Ерик! Уплаши ме до смърт! Не можа ли да издадеш някакъв звук, преди да се появиш така внезапно?

— Извинявай, Стиви Рей, но ти ме викаше.

Стиви Рей прибра руса къдрица зад ухото си и се опита да не обръща внимание на факта, че ръката й трепери. Не умееше да се промъква и да крие разни неща от приятелите си. Тя обаче вирна брадичка и се помъчи да успокои нервите си, а най-лесният начин да го направи беше да се заяде с досадния Ерик.

Стиви Рей присви очи и го погледна.

— Да, виках те, защото ти трябваше да бъдеш вътре с всички други. Какво правиш навън, по дяволите? Тревожиш Зоуи… сякаш й трябва повече напрежение в момента.

— Зоуи ме е търсила?

Стиви Рей положи усилия да не завърти очи. Понякога Ьрик се държеше като господин Съвършено гадже, а после изведнъж се променяше и ставаше арогантен кретен Тя трябваше да каже на Зи за него… ако Зи все още искаше да я изслуша. Двете не бяха много близки напоследък. Разделяха ги твърде много тайни… и проблеми…

— Стиви Рей! Внимавай! Казваш, че Зи ме е търсила?

Тя не се сдържа и завъртя очи.

— Трябваше да бъдеш вътре. Хийт, Далас и останалите хлапета са там. Зоуи искаше да знае къде си и защо не си там, където трябва да бъдеш.

— Ако беше толкова разтревожена, можеше тя да излезе да ме потърси.

— Не казах, че е разтревожена! — сопна се Стиви Рей вбесена от себичността му. — Пък и Зи има прекалено много грижи, за да ти бъде бавачка.

— Не ми трябва проклета бавачка.

— Така ли? Тогава защо дойдох да те търся?

— Не знам. Тъкмо се прибирах. Исках само да огледам още веднъж периметъра. Реших, че ще бъде разумно да проверя района на Хийт. Знаеш, че човеците не виждат нищо през нощта.

— Джони Бий не е човек и беше с Хийт. Стиви Рей въздъхна. — Влез вътре, вземи си нещо за ядене и сухи дрехи. Някоя от монахините ще ти каже къде ще спиш. Аз ще огледам още веднъж двора, преди слънцето да изгрее.

— Ако изгрее — Ерик присви очи и погледна небето.

Стиви Рей проследи погледа му и с чувството колко е безпомощна да реши проблема, осъзна, че отново вали само че температурата е на границата на замръзването и небето отново бълва градушка.

— Не ни трябва това скапано време — измърмори тя.

— Е, поне ще покрие кръвта на гарваните-демони.

Стиви Рей го погледна. По дяволите! Не беше помислила за кръвта! Бяха ли проследили кървавите дири до бараката? Беше ли останала ярка диря, която крещеше: Тук съм! Тя усети, че Ерик я чака да каже нещо.

— Да, прав си. Може да разритам лед и счупени клонки и да покрия кръвта от трите птици — каза тя с принудено безразличие.

— Вероятно това е добра идея, в случай че някои човеци излязат през деня. Искаш ли помощ?

— Не — побърза да отговори Стиви Рей и сетне повдигна рамене. — С моите умения на червен вампир ще ми отнеме само секунда. Нищо особено.

— Е, добре тогава. — Ерик понечи да тръгне, но се поколеба. — Хей, може би ще искаш да разгледаш по-внимателно кървавите следи покрай редицата дървета до съседните жилищни сгради.

— Хубаво. Знам мястото — отвърна Стиви Рей и си помисли: Да, много добре го знам.

— Къде каза, че е Зоуи?

— Не съм казвала такова нещо.

Той се намръщи и зачака, а когато Стиви Рей продължи да го гледа, без да добави нищо, попита:

— Е, къде е тя?

— Последния път, когато я видях, говореше с Хийт и сестра Мери Анджела в коридора пред мазето. Но предполагам, че вече е проверила как е Старк и си е легнала. Изглеждаше адски уморена.

— Старк… — Ерик измърмори нещо неразбираемо след името и отново тръгна към манастира.

Ерик! — извика Стиви Рей и се прокле наум колко глупаво постъпи, като спомена Хийт и Старк. Тя изчака, до-като Ерик погледна през рамо, и добави: — Като най-добра приятелка на Зи, нека ти дам един съвет. Днес тя преживя прекалено много и не й е до проблеми с гаджета. Ако Зи е с Хийт, това е защото се уверява, че той е добре… а не защото се гушка е него. Същото се отнася и за Старк.

— Е, и? — с безизразно лице попита той.

— И това означава, че ти трябва да хапнеш нещо, да се преоблечеш и да си закараш задника до леглото, без да търсиш Зи и да я тормозиш.

— Тя и аз сме заедно, Стиви Рей. Как може желанието на грижовното й гадже да бъде с нея да бъде изтълкувано като тормоз?

Стиви Рей сподави усмивката си. Зоуи щеше да го схруска на закуска, да го изплюе и да продължи да си върши работата. Тя повдигна рамене.

— Все едно. Само ти давам съвет, това е всичко.

— Да, добре. До скоро. — Ерик се обърна и закрачи към манастира.

— Уж е умен, а взема глупави решения — смотолеви Стиви Рей, докато гледаше как широкият му гръб изчезва в мрака. — Ако ме чуе какво говоря за него, мама ще каже, че прасето вика на скункса, че смърди.

Тя въздъхна и без желание погледна към редицата големи кофи за боклук, отчасти скрити до гаража. Стиви Рей отмести очи. Не искаше да мисли за ужасяващо осакатените трупове, изхвърлени там.

— На боклука. — Тя произнесе думите бавно, сякаш тежаха на езика й, и призна пред себе си, че Зоуи и сестра Мери Анджела може би донякъде са прави за съветите си към нея, но това не правеше казаното от тях по-малко обезпокоително.

Да, Стиви Рей беше реагирала прекалено разпалено, но момчетата, които бяха изхвърлили телата на гарваните-демони на боклука, наистина я ядосаха и не само заради него. Погледът й се плъзна към бараката до оранжерията.

Онова, което бяха направили с труповете на гарваните-демони, я разтревожи, защото Стиви Рей си мислеше, че ничий живот не трябва да бъде обезценяван. Беше опасно да смяташ, че си божество, и да решаваш кой е достоен да живее и кой да умре. Тя знаеше това по-добре от монахинята и Зоуи. Не само че животът й, всъщност смъртта й, беше объркана от Висша жрица, която се мислеше за богиня, но и някога самата Стиви Рей беше на мнение, че има правото да отнема живот в зависимост от потребностите или прищевките си. Призляваше й само като си помислеше какво изпитва, когато я обземе онзи гняв и желание за насилие. Стиви Рей бе загърбила онези мрачни времена… Беше взела решение в полза на доброто, светлината и богинята и нямаше да се отклонява от този път. Ето защо тя се разстройваше, когато някой решеше, че животът не означава нищо.

Или поне така си мислеше, докато вървеше в двора на манастира и се отдалечаваше от градинарската барака.

Съвземи се. момиче… овладей се… — повтаряше си тя, докато бързо се насочваше към редицата дървета и петната кръв, които си спомняше твърде добре. Намери дебел, счупен клон с няколко вейки и го повдигна с лекота, доволна от свръхсилата си, която съпътстваше новия й статут на напълно Променен червен вампир. Тя използва клона като метла и избърса кръвта, като спираше да хвърли счупени клонки и един цял изтръгнат храст бодлива зеленика върху издайническите тъмночервени петна.

Тръгна по предишния си път, зави наляво, отдалечи се от улицата, върна се на манастирската морава и закрачи покрай оградата. Не измина голямо разстояние, когато както преди намери голяма локва кръв.

Само че този път върху нея не лежеше тяло.

Започна да си тананика „Скъпа, ти ме спаси“ на Кени Чесни, за да се разсея, набързо избърса кървавите петна и като подритваше лед и клонки върху веществените доказателства, тръгна по пътеката от капки, която знаеше, че ще я отведе право до градинарската барака. Стиви Рей се втренчи във вратата, въздъхна, обърна се, заобиколи бараката и се отправи към оранжерията. Вратата не беше заключена и дръжката се превъртя лесно. Влезе в постройката, спря, започна да диша дълбоко и остави уханието на пръст и растения, примесено с новия мирис на трите коня, временно приютени там, да успокоят сетивата й, а топлината вътре да разтопи ледената влага, която бе проникнала в душата й. Ала не си позволи да остане там дълго. Не можеше.

Имаше работа и малко време преди разсъмване. Въпреки че слънцето щеше да бъде забулено в облаци и лед, червеният вампир не се чувстваше удобно да бъде навън, изложен на светлината и уязвим през деня.

Не след дълго Стиви Рей намери онова, което търсеше. Монахините очевидно обичаха да правят нещата по старомодния начин. Вместо система от модерни маркучи, електрически превключватели и метални джунджурии те имаха кофи и черпаци, лейки с дълги чучури с дупки за внимателно поливане на малки растения, както и много инструменти, — често употребявани и добре поддържани. Тя напълни кофа вода, взе черпак и няколко чисти хавлии от купчина, която откри на лавица, използвана за складиране на градинарски ръкавици и резервни съдове, и докато излизаше, спря до поднос с мъх, който й напомни на дебел зелен килим. Стиви Рей прехапа устни нерешително, докато инстинктът й се бореше със съвестта, и накрая издърпа дълга ивица мъх. След това, мърморейки под носа си, че не знае как е разбрала, тя излезе от оранжерията и се отправи към бараката.

Спря на прага, съсредоточи се… и изостри неестествената си хищническа способност да усеща, надушва и вижда всеки и всичко, което се спотайва наоколо. Нищо. Навън нямаше никого. Поледицата и късният час държаха всички на топло и безопасно място вътре.

— Всички с разум в главата — измънка тя.

Огледа се още веднъж, премести товара, за да освободи ръката си, и докосна резето на вратата. Добре… добре. Приключвай по-бързо. Може би той е умрял и няма да се наложи да се оправяш с огромната грешка, която направи.

Вдигна резето, отвори вратата и сбърчи нос, когато долови миризма на газ, бензин и мухлясали боклуци, примесена с мириса на лошата кръв. Стиви Рей се взря в мрака и смътно различи тъмни очертания, които не помръдваха. Заслуша се, но не чу нищо освен тракането на леда по покрива.

Въпреки неизбежния момент, когато трябваше да се изправи лице в лице с него, Стиви Рей положи усилия да влезе в бараката и да затвори плътно вратата след себе си. Мина покрай косачката за трева и лавиците и се приближи до съществото, което лежеше в дъното. Гарванът-демон, изглежда, не беше помръднал, откакто го довлече там преди два часа и го хвърли в ъгъла. Той лежеше свит в неудобно положение на лявата си страна. Куршумът, пронизал дясната страна на гърдите му, беше разкъсал и крилото и бе излязъл от тялото. Огромното черно крило беше окървавено, раздробено и безполезно до тялото му. Стиви Рей си помисли, че и глезенът му може би е счупен, защото беше ужасно подут и дори в тъмнината видя, че е наранен. Цялото му тяло беше доста лошо осакатено, но това не бе изненада. Гарванът-демон беше прострелян и свален от небето и големите стари дъбове в края на манастирския двор бяха омекотили падането и не бе загинал веднага, но Стиви Рей не знаеше колко сериозни са раните му. По всичко личеше, че има и вътрешни наранявания. Приличаше на мъртъв. Тя се вгледа в гърдите му и не можеше да бъде сто процента сигурна, но й се стори, че те не се повдигаха. Вероятно беше мъртъв. Стиви Рей продължи да го гледа. Не искаше да се приближава, но и не беше в състояние да се обърне и да си тръгне.

Полудяла ли беше? Защо не помисли, преди да го довлече там? Тя се втренчи в него. Той не беше човек. Не беше и животно. Нямаше да си играе на Господ, ако го беше оставила да умре, защото гарванът-демон не би трябвало изобщо да се ражда.

Стиви Рей потрепери, но продължи да стои там, вцепенена от ужасната си постъпка. Какво щяха да кажат приятелите й, ако разберяха, че тя крие гарван-демон? Щеше ли Зоуи да се отвърне от нея? И какви щяха да бъдат последиците от присъствието на съществото за червените новаци? Те си имаха достатъчно неприятности.

Монахинята беше права. Гарванът-демон не трябваше да предизвиква съжаление у Стиви Рей. Тя щеше да върне хавлиите и другите неща в оранжерията, да влезе в манастира, да намери Дарий и да му каже, че в бараката има гарван-демон. И после воинът щеше да си свърши работата. Той всъщност щеше да избави птицечовека от страданията му. Стиви Рей си пое дълбоко дъх от облекчение, че взе решение, но в същия миг червените му очи се отвориха и я погледнаха.

Довърши ме… — Гласът на гарвана-демон беше немощен и изпълнен с болка, но очевидно безспорно човешки.

Изведнъж Стиви Рей осъзна защо не повика Дарий и останалите, когато го откри. Щом заговори и й каза да го убие, гарванът-демон прозвуча като истински човек… ранен, изоставен и уплашен. Тогава тя не събра сили да го убие и сега пак не можеше да отмести поглед от него. Гласът му беше най-изумителното нещо в него, защото макар да беше невъзможно същество, гарванът-демон говореше като човек, който е толкова отчаян и изпитва такава непоносима болка, че очакваше да му случи най-лошото.

Не, грешка. Той не очакваше да му случи най-лошото, а го искаше. Гарванът-демон бе преживял такива ужасни неща, че не виждаше друг изход освен смъртта. Макар че сам си беше виновен за случилото се с него, за Стиви Рей това го правеше истински човек. И тя бе преживяла много и разбираше пълната му безнадеждност.

ОСМА ГЛАВА

Стиви Рей

Стиви Рей потисна машиналния си импулс да отстъпи назад, защото въпреки човешкия глас и въпроса за човечността му, откровената истина беше, че той е един грамаден птицечовек, чиято кръв мирише много лошо. И тя беше съвсем сама с него.

— Виж, знам, че си ранен и те боли и затова не разсъждаваш трезво, но ако щях да те убивам, определено нямаше да те довлека тук. — Стиви Рей се помъчи да говори нормално и вместо да отстъпи назад, както й се искаше, остана на мястото си и погледна студените му червени очи, които изглеждаха поразително човешки.

Защо не ме убиеш? — мъчително промълви той, но нощта беше толкова тиха, че Стиви Рей го чу безпроблемно.

Можеше да се престори, че не го е чула или поне че не го е разбрала, но увъртанията и лъжите й бяха омръзнали, затова издържа на погледа му и каза истината.

— Това е свързано по-скоро с мен, отколкото с теб. Историята е дълга и объркана. Не съм сигурна защо не искам да те убия с изключение на това, че имам склонността да правя нещата по свой начин и определено мога да твърдя, че не съм голяма почитателка на убиването.

Гарванът-демон се втренчи в нея, докато Стиви Рей имаше чувството, че ще започне да се гърчи от погледа на странните му червени очи.

— Би трябвало да го направиш — каза той.

Тя повдигна вежди озадачено.

— Кое? Да те убия или да правя нещата по свой начин? Трябва да уточниш. И не се дръж толкова властно. Не си в положение да ми казваш какво да правя.

Силите му очевидно привършваха и очите му се затваряха, но думите й го накараха отново да ги отвори. Стиви Рей забеляза, че някакво чувство променя изражението му, но лицето му беше толкова чуждо и различно от всичко или всеки, е когото бе свикнала, че не можеше да го разгадае. Черната му човка се отвори, сякаш се приготви да каже нещо, но вместо да заговори, гарванът-демон стисна очи и изстена. Звукът беше изпълнен с напълно човешка агония.

Стиви Рей пристъпи към него. Очите му се отвориха отново и макар че бяха изцъклени от болка, тя видя, че аленият му поглед е фокусиран в нея. Стиви Рей спря и заговори бавно и ясно.

— Ето какво ще се споразумеем. Ще донеса вода и превръзки, но не се чувствам много страхотно да идвам тук. Искам да ми обещаеш, че няма да направиш нещо, което няма да ми хареса.

Този път Стиви Рей забеляза, че чувството в червените му човешки очи е изненада.

— Не мога да се движа — едва отвърна гарванът-демон. Беше очевидно, че му е трудно и да говори.

— Значи имам думата ти, че няма да ме ухапеш или да ми направиш някакво друго неприятно нещо?

— Имаш я.

Гласът му стана гърлен и думата завърши със съскане, което не окуражи Стиви Рей. Тя обаче се изпъчи и кимна, сякаш той не бе прозвучал като змия.

— Хубаво. А сега, да видим какво можем да направим, за да се почувстваш по-добре.

И после, преди да вразуми проклетата си глава, Стиви Рей тръгна право към него. Пусна хавлиите и мъха до него и по-внимателно остави кофата с вода. Той наистина беше огромен. Тя бе забравила това или може би по-скоро го беше избутала далеч от паметта си, защото беше доста трудно да „забрави“ големината му. Не беше много лесно да го довлече до бараката, без Ерик, Далас, Хийт или някой друг да я види, въпреки че птицечовекът беше изненадващо лек за размерите си.

— Вода — дрезгаво промълви той.

— Да, разбира се! — Стиви Рей подскочи и се засуети с дръжката на черпака. Но тъй като беше смутена и капнала от умора, го изпусна. Наложи се да го вземе отново, избърса го с хавлия и най-после го потопи във водата и се приближи до гарвана-демон. Той се размърда немощно и се опита да вдигне ръка, но усилието го накара отново да изстене. Ръката му увисна встрани от тялото, безполезна като счупеното му крило. Без да се замисля какво прави, Стиви Рей се наведе, нежно повдигна раменете му, наклони назад главата му и допря черпака до човката му. Той започна да пие жадно.

Щом утоли жаждата си, тя му помогна да легне по-удобно, но първо сложи хавлия под главата му.

— Нямам с какво друго да почистя раните ти освен с вода, но ще направя всичко възможно. А, донесох и малко мъх. Ще помогне за раните ти. — Стиви Рей не си направи труда да обясни, че няма представа откъде знае, че мъхът ще се отрази добре на раните му. От време на време получаваше такава информация… неизвестно откъде. В един миг не знаеше нещо, а в следващия беше сигурна как да го направи, например да запушва рана. Искаше й се да мисли, че Никс й шепне напътствия, така както съветва Зоуи, но истината беше, че не знаеше със сигурност дали е така. — Избирам доброто пред злото… — измърмори Стиви Рей под носа си и започна да разкъсва на ивици едната хавлия.

Птицечовекът отвори очи и я погледна учудено.

— Не ми обръщай внимание. Говоря си сама. Дори когато не съм сама. Нещо като собствен вариант на терапия. Тя млъкна и го погледна. — Ще боли. Ще внимавам, но имаш доста рани.

— Давай каза гой с онзи изпълнен с болка глас. който звучеше твърде човешки, за да излиза от такова нечовешко на вид същество.

— Добре. Започваме. — Стиви Рей работеше колкото може по-бързо и внимателно. Дупката в гърдите му беше страшна. Тя я изми с вода и извади съчките и другите боклуци. Перата му правеха работата й изключително странна. Под тях имаше гърди и кожа, но пак беше адски странно! Той имаше перушина, а отдолу Стиви Рей намери малки черни пухчета, меки като захарен памук на панаир.

Тя се вгледа в лицето му. Гарванът-демон отново беше отпуснал глава на хавлията. Очите му бяха затворени и дишаше повърхностно и неравномерно.

— Съжалявам. Знам, че те боли.

Единственият му отговор беше сумтене, което, колкото и да беше иронично, му придаде още по-човешки облик. Беше известно, че сумтенето е главният метод на общуване на мъжете.

— Добре. Мисля, че си готов за мъха. — Стиви Рей говореше. за да успокои своите нерви, а не неговите. Тя откъсна част от мъха и внимателно я сложи в раната. — Сега, след като не кърви толкова много, не изглежда зле. — Стиви Рей продължаваше да бъбри, въпреки че птицечовекът не отговаряше. — Ще трябва малко да помръднеш. — Тя го пре-търколи по корем, за да стигне до останалата част на раната. Той притисна лице в хавлията и сподави поредното си стенание. Стиви Рей заговори по-бързо, защого не й беше приятно да го слуша как охка. — Изходната рана на гърба ти е по-голяма, но не е толкова замърсена, затова няма да я почистваме дълго. — Тя сложи по-голямо парче мъх и после насочи вниманието си към крилата. Лявото беше прибрано плътно до гърба му. Не изглеждаше ранено. Дясното обаче беше друга история разкъсано и окървавено и висеше безжизнено до тялото му. — Е, време е да призная, че тук съм напълно извън зоната си на удобство. Раната от куршум беше неприятна, но поне знаех какво да направя… донякъде. Крилото ти обаче е друго нещо. Нямам представа как да ти помогна.

— Завържи го за мен. Използвай ивици плат. Гласът му беше сериозен. Той не я погледна и държеше очите си затворени.

— Сигурен ли си? Може би не трябва да го пипам.

— Боли… по-малко… ако е завързано.

— По дяволите. Е, добре. — Стиви Рей започна да накъсва друга хавлия на дълги ивици и да ги завързва една за друга. — Ще наместя крилото на гърба ти в същото положение като другото. Така ли?

Гарванът-демон кимна.

Тя затаи дъх и повдигна крилото. Той потрепери и изохка. Стиви Рей го пусна и отскочи назад.

— Мамка му! Извинявай. По дяволите!

Очите му се отвориха леко и птицечовекът я погледна.

— Направи го.

Тя стисна зъби, наведе се напред и без да обръща внимание на сподавените му степания на болка, намести счупеното крило в положение, което смътно напомняше здравото крило, а после, без да спира да си поеме дъх, рече:

— Трябва да се надигнеш малко, за да го завържа.

Стиви Рей усети, че тялото му се напрегна. Той се надигна на лявата си ръка и се наклони на една страна. Тялото му беше достатъчно далеч от пода на бараката и тя успя бързо да увие ивиците плат около него и да пристегне крилото.

— Добре. Готово.

Гарванът-демон се отпусна на земята. Тялото му трепереше.

— Сега ще превържа глезена ти. Мисля, че и той е счупен.

Той отново кимна.

Стиви Рей накъса още ивици и стегнато уви глезена му, който изглеждаше изненадващо човешки, точно както си спомняше как треньорът по волейбол превърза навехнатия глезен на съотборничката й, когато учеше в гимназията „Хенриета“, домът на отбора „Бойните кокошки“. Бойни кокошки? Е, добре, талисманът на родния й град беше глупав, но в онзи миг я порази като супер смешен и тя трябваше да прехапе устни, за да сподави истеричния си кикот. За щастие се овладя, след като си пое дъх само два пъти, и успя да го попита:

Ранен ли си сериозно на друго място?

Той рязко поклати глава.

— Хубаво, тогава ще престана да те човъркам, защото мисля, че се погрижих за най-лошото.

Птицечовекът кимна и Стиви Рей седна на пода до него и избърса треперещите си ръце в една от останалите хавлии. Погледна го и се запита какво още да направи.

— Ще ти кажа едно. Надявам се, че няма да ми се наложи да намествам друго счупено крило до края на проклетия си живот.

Той отвори очи, но не продума.

— Беше ужасно. Крилото боли повече от счупена ръка или крак, нали?

Стиви Рей говореше, защото беше нервна, и не очакваше, че гарванът-демон ще отговори, затова се изненада, когато той промълви:

— Да.

— И аз така си помислих продължи тя, сякаш бяха нормални хора, които водят обикновен разговор.

Гласът му все още беше немощен, но, изглежда, му беше по-лесно да говори и Стиви Рей предположи, че обездвижването на крилото наистина е спомогнало за отслабването на болката.

— Нуждая се от още вода.

Разбира се. — Тя грабна черпака и се зарадва, че ръцете й са престанали да треперят. Този път гарванът-демон успя да се надигне сам и да отметне назад глава. Тя трябваше само да излее водата в устата или човката му — каквато и да беше правилната дума.

Стиви Рей реши да събере окървавените парчета хавлия и да ги изнесе от бараката. Обонянието на червените новаци не беше остро като нейното, но и не беше недоразвито като на обикновените новаци. Тя не искаше да рискува някой от тях случайно да надуши кръвта там. Претърси набързо бараката и откри големи торби за градински боклуци, където натъпка парцалите. Не беше използвала три от хавлиите и без да се замисля, ги разпъна и покри гарвана-демон.

— Ти ли си Червената?

Гласът му я накара да подскочи. Очите му бяха затворени и той беше толкова тих, докато го почистваше и превързваше, че Стиви Рей предположи, че е заспал или може би припаднал. Сега обаче човешките му очи отново бяха отворени и я гледаха.

— Не знам как да ти отговоря. Да, аз съм червен вампир, ако имаш предвид това. Първият червен вампир. — Тя се замисли за миг за Старк и запълнените му червени татуировки, които го правеха втория червен вампир, и се запита къде е мястото му в техния свят, но нямаше начин да спомене за него пред гарвана-демон.

Ти си Червената.

— Е, добре, предполагам, че съм аз.

Баща ми каза, че Червената е силна.

— Да, силна съм — без колебание потвърди Стиви Рей, а сетне попита: — Баща ти? Искаш да кажеш Калона?

— Да.

— Той замина.

— Знам. — Гарванът-демон отмести очи от нея. Аз трябваше да бъда е него.

Не се обиждай, но от онова, което знам за татко ти, мисля, че е най-добре да си тук, а него да го няма. Той не е добър. Да не споменавам, че Неферет напълно откачи и двамата си приличат като грахчета в една гадна шушулка.

— Много говориш рече той и направи гримаса от болка.

— Да, по навик. — От нерви — помисли си Стиви Рей, но не го добави. — Виж, трябва да си почиваш. Аз тръгвам. Пък и слънцето ще изгрее след пет минути, а това означава, че трябва да бъда вътре. Единствената причина да се разхождам все още, е, че небето е облачно. — Тя завърза торбите е боклука и премести кофата с водата и черпака до него… ако той изобщо можеше да ги достигне. Е, чао. До скоро. — Стиви Рей забърза към вратата, но гласът му я спря.

— Какво ще правиш с мен?

— Още не съм решила. — Тя въздъхна и се засуети, като нервно зачопли ноктите си. — Виж, мисля, че тук си в безопасност поне за един ден. Бурята не отслабва и монахините едва ли ще дойдат тук. Всички новаци вероятно ще стоят вътре до залез слънце. Дотогава ще съм измислила какво да правя с теб.

Все още не разбирам защо не каза на другите за мен.

— Аз също. Затова ставаме двама. Опитай да си починеш. Ще дойда пак.

Ръката й беше на дръжката на вратата, когато той отново заговори.

Името ми е Репхайм.

Стиви Рей му се усмихна през рамо.

Аз съм Стиви Рей. Приятно ми е да се запознаем, Репхайм.

* * *

Репхайм наблюдаваше как Червената излиза от бараката. Той преброи до сто и после започна да се надига, докато седна. Вече беше в пълно съзнание и искаше да огледа раните си. Глезенът му не беше счупен. Болеше го, но можеше да го движи. Ребрата му бяха охлузени, но и те не бяха счупени. Раната от куршум в гърдите му беше сериозна, но Червената я беше почистила и й бе направила компрес с мъх. Ако не се възпалеше и гноясаше, щеше да зарасне. Можеше да движи дясната си ръка, макар и трудно, и я усещаше неестествено скована и немощна.

Накрая той насочи вниманието си към крилото. Репхайм затвори очи и се изследва мислено, проследявайки сухожилията, мускулите и костите на гърба си и надолу по дължината на счупеното му крило. Той изохка и дъхът му секна, когато осъзна пълните поражения от куршума и ужасяващото падане.

Може би никога вече нямаше да лети.

Реалността на мисълта беше толкова страшна, че съзнанието му я отхвърли. Щеше да мисли за Червената и да се опита да си спомни всичко, което баща му бе разказал за силите й. Може би щеше да открие в паметта си някаква улика, която да му обясни необикновеното й поведение. Защо не го уби? Вероятно щеше да го направи… или поне да го издаде на приятелите си.

Беше му все едно, ако го стореше. Животът, който познаваше, беше свършил за него. Репхайм с радост би посрещнал възможността да загине в битка с някой, който се опитва да го държи в плен.

Но тя, изглежда, не го държеше в плен. Той се замисли усилено и принуди ума си да работи, въпреки болката, изтощението и отчаянието. Стиви Рей. Това беше името, което му каза. Какъв беше мотивът й да го спаси, ако не да го затвори и използва? Изтезания? Беше логично да запази живота му и тя и съюзниците й да го принудят да им каже всичко, което знае за баща си. Каква друга причина имаше да не го убие? И Репхайм би направил същото, ако бе имал късмета да бъде на нейното място.

Те ще разберат, че синът на един безсмъртен, не може да бъде лесно пречупен — помисли си Репхайм.

Напрегнат отвъд запасите на неимоверната си сила, той се отпусна на пода. Опита да се разположи така, че да постигне известно облекчение от агонията, която разтърсваше тялото му с всеки удар на сърцето, но беше невъзможно. Единствено времето щеше да облекчи физическата болка, но нищо нямаше да излекува душевната агония, че вероятно никога вече няма да лети… и да бъде цял.

Тя трябваше да ме убие — помисли си Репхайм, — Може би ще я убедя да го направи, ако дойде пак сама. А ако се върне със съюзниците си и се опита да изтръгне с мъчения тайните на баща ми от мен, аз няма да съм единственият, който ще крещи от болка. Татко? Къде си? Защо ме изостави?

ДЕВЕТА ГЛАВА

Зоуи

Тази мисъл преобладаваше в съзнанието му, когато умората надделя и Репхайм най-после заспа.

— Хей, забрави ли, че обеща на монахинята да си легнеш? И съм сигурен, че това не означаваше да отидеш в неговото легло. — Хийт посочи с брадичка към вратата на стаята на Старк.

Повдигнах озадачено вежди.

Той въздъхна.

— Казах, че бих те споделил е глупавите вампири, ако трябва, но не съм казвал, че това ще ми хареса.

Поклатих глава.

— Тази вечер няма да ме споделиш с никого. Само ще проверя как е Старк и после ще си легна в моето легло. Сама. Разбра ли?

— Да. — Хийт се ухили и нежно ме целуна. — До скоро, Зи.

— До скоро, Хийт.

Наблюдавах го, докато се отдалечаваше по коридора. Той беше висок, мускулест и звезда футболист от главата до петите. Беше готов да отиде в университета на Оклахома с пълна стипендия догодина, а след като завърши, да стане ченге или пожарникар. Каквато и професия да избереше, едно беше сигурно… Хийт щеше да бъде един от добрите.

Но можеше ли да го стори и искаше ли наред с това да бъде консорт на вампирка и Висша жрица? Да, по дяволите.

Щях да се погрижа Хийт да получи бъдещето, за което мечтае и планира, откакто бяхме деца. Разбира се, някои неща щяха да бъдат различни. И през ум не ни беше минавало, че някой от нас ще стане вампир. Някои неща щяха да бъдат трудни… например вампирските. Истината обаче беше, че аз държах на Хийт толкова много, затова исках да го изхвърля от живота си и не желаех той да обърква своя живот заради мен. Ето защо трябваше някак да постигна това. Точка по въпроса. Край.

— Ще влезеш ли, или ще стоиш там и ще се измъчваш?

— Мамка му, Афродита! Не можеш ли да не се промъкваш така и да ме стряскаш?

— Не съм се промъквала и „Мамка му“ не е ли псувня? Защото ако е така, опасявам се, че ще трябва да събудя полицията „Мръсна уста“ и да ги накарам да те арестуват.

Дарий излезе след Афродита в коридора и я погледна укорително.

— Е, Старк все още не е мъртъв — отбеляза Афродита.

— Боже, благодаря за информацията. Ти ме накара да се почувствам много по-добре — иронично подхвърлих аз.

— Не ме дразни, когато се опитвам да се държа мило.

Насочих вниманието си към единствения отговорен възрастен наоколо.

— Дарий, Старк нуждае ли се от нещо?

Воинът се поколеба само за миг:

— Не. Той е добре. Мисля, че ще се съвземе напълно.

Запитах се какво става, по дяволите. Дали Старк беше пострадал по-сериозно, отколкото Дарий признаваше?

— Ще проверя как е Старк и после си лягам — рекох аз и повдигнах едната си вежда по посока на Афродита. — Ти и аз сме съквартирантки. Дарий ще бъде при Деймиън и Джак. Това означава, че ти няма да спиш с него, защото ще побъркаш монахините. Ясно ли ти е?

— О, не! Моля те, не ми изнасяй лекции, сякаш не мога да се държа прилично! Спомняш ли си. че родителите ми купиха имот за Тулса? Баща ми е кмет на града. Не мога да повярвам, че трябва да понеса това.

Дарий и аз я гледахме онемели, докато Афродита сериозно се ядосваше.

Чух какво каза тъпата монахиня. Пък и не мога да кажа, че манастирът е романтичен. Боже! Може да се разтопя, ако остана тук по-дълго.

Тя спря да си поеме дъх и аз вметнах:

— Не исках да кажа, че не знаеш как да се държиш. Просто ти напомням, това е всичко.

— Така ли? Глупости. Ти не умееш да лъжеш, Зи. Афродита се приближи до Дарий и го целуна страстно в устата. — До скоро, любими. Ще ми липсваш в леглото. — Тя ме погледна възмутено. — Кажи лека нощ на гадже номер три и си довлечи задника в нашата стая. Не обичам да ме будят, след като се оттегля в будоара си. — Афродита тръсна дългите си великолепни руси коси и тръгна.

— Изумителна е — отбеляза Дарий, докато я гледаше влюбено.

— Ако „изумителна“ означава „досадна“, съгласна съм с теб. — Вдигнах ръка, за да му попреча да каже, че Афродита не е толкова лоша. В момента не ми се говори за гаджето ти. Искам да видя как е Старк.

— Оздравява…

Усетих огромната празнота в остатъка от изречението и озадачено повдигнах вежди.

— Но…

— Няма „но“. Старк оздравява.

— Защо си мисля, че не ми казваш всичко?

Дарий изчака малко и после се усмихна глуповато.

— Вероятно защото имаш силна интуиция и усещаш, че това не е всичко.

— Е, какво оше има?

— Става дума за енергия, дух и кръв. Или но-скоро, че на Старк му липсват тези неща и се нуждае от тях.

Примигах няколко пъти, опитвайки се да разбера какво точно ми казва Дарий, и после изведнъж ми светна и се почувствах пълна идиотка, че не съм загряла досега.

— Той е ранен… както бях аз… и трябва да излекува кръвта си като мен. Защо не ми каза по-рано? По дяволите! — Продължих да бръщолевя, докато мислите ми трескаво препускаха в главата. — Не искам Старк да ухапе Афродита, но…

— Не! — прекъсна ме Дарий, разтревожен от мисълта, че Старк може да пие кръв от гаджето му. — Афродита е Обвързана със Стиви Рей и кръвта й е отблъскваща за другите вампири.

— Тогава да му дадем пликче кръв и да се опитам да намеря човек, когото Старк да ухапе… — Гласът ми заглъхна. Мисълта, че Старк може да пие кръв от някой друг, ми беше страшно неприятна. Вече имах проблем с непредвиденото му ухапване, преди той да положи клетва като мой воин и да претърпи Промяната. Надявах се, че дните му на ухапване на други момичета са отминали. Нямаше обаче да бъда такава егоистка, че чувствата ми да не позволят да получи онова, което е необходимо, за да се излекува.

— Вече му дадох малко кръв, която монахините държаха в лед в лечебницата. Няма опасност Старк да умре.

— Но? — Вбесих се, че всичките изречения на Дарий имаха празноти в края.

Но когато воинът положи клетва да служи на Висшата жрица, между тях има специална връзка.

— Да, знам.

- Тази връзка е нещо повече от клетва. От древни времена Никс благославя своите Висши жрици и воините, които им служат. Вие двамата сте свързани чрез благословията на богинята. Това интуитивно му дава информация за теб и така го улеснява да те пази.

— Интуитивна информация? Като Обвързване? — Господи! С две момчета ли бях Обвързана?

— Между Обвързването и връзката с воин има прилики. И двете обвързват двама души. Но Обвързването е по-груба форма на връзка,

— По-груба? Какво искаш да кажеш?

— Въпреки че Обвързването често става между вампирка и човек, на когото тя много държи, тази връзка се корени в кръвта и се управлява от чувствата ни — страст, сластолю-бие, потребност, глад, болка. — Той се поколеба. Очевидно внимателно се опитваше да подбира думите си. — Ти си изпитала това с твоя консорт, нали?

Кимнах сковано и усетих, че лицето ми поруменя.

— Противопостави тази връзка на връзката чрез клетва със Старк.

— Имам я отскоро и не знам много за нея — отвърнах аз, но още докато изговарях думите, осъзнах, че връзката ми със Старк е нещо повече от желанието ми да пия кръв от него. Всъщност дори не бях мислила да пия кръв от него… или той от мен,

— Докато воинът ти служи, ти ще разбираш все повече за връзката си с него. Връзката ти с воина означава, че той ще развие способността да усеща чувствата ти. Ако например Висшата жрица е застрашена, воинът, положил клетва да й служи, може да почувства страха й и да последва тази емоционална следа към нея, за да я предпази от опасността.

— Н-не знаех това нервно измънках аз.

Усмивката на Дарий беше иронична.

— Неприятно ми е да говоря като Деймиън, но наистина трябва да намериш време да прочетеш Наръчника на новака.

— Да, това е на първо място в списъка със задачите ми, когато светът ми престане да се взривява. Е, добре, Старк усеща кога се страхувам. Какво общо има това с нараняванията му?

— Връзката ви не се изчерпва само с усета му към твоя страх, а включва и енергия, и дух. Твоят воин може да усеща силните ти чувства, колкото по-дълго ти служи.

Споменът за силното ми емоционално преживяване като Ая, която заравя в земята Калона, накара стомахът ми да се свие, докато слушах обяснението на Дарий.

— Продължавай — рекох аз.

— Воинът може да поеме чувствата на Жрицата, както и духа й, особено ако имат силна връзка. Той често черпи сили от тази връзка.

— Какво означава всичко това, по дяволите, Дарий?

— Означава, че Старк може да поеме енергия чрез твоята кръв.

Казваш, че Старк трябва да ухапе мен? — Признавам, че сърцето ми заблъска в гърдите при тази мисъл. Сериозно… Изпитвах силно влечение към Старк и знаех, че споделянето на кръв с него ще бъде пламенно преживяване. Освен това щеше да разбие сърцето на Хийт. Ами ако след като пиеше от моята кръв, Старк проникнеше в съзнанието ми и видеше какво става в спомените ми на Ая? По дяволите! И после ми хрумна нещо друго. — Хей, чакай малко. Ти каза, че Старк не може да ухапе Афродита, защото тя е Обвързана с друг и останалите вампири не искат кръвта й. Аз съм Обвързана с Хийт. Прави ли това кръвта ми подходяща за Старк?

Дарий поклати глава.

— Не. Обвързването променя само човешката кръв.

— Тогава кръвта ми е добра за Старк?

— Да, твоята кръв определено ще му помогне да оздравее и той го знае. Затова си правя труда да ти обяснявам всичко това продължи той, сякаш аз не изпадах в емоционална криза пред очите му. — И трябва също да знаеш, че Старк отказва да пие от теб.

— Какво? Отказва да пие от мен? — Е, добре, преди секунда се тревожех какво ще стане, ако Старк ме ухапе, но това не означаваше, че исках да ме отхвърли!

— Той знае, че ти наскоро се излекува от нападение на гарван-демон. Съществото едва не те уби, Зоуи. Старк не иска да вземе от теб нещо, което ще отслаби силите ти. Ако пие от теб, той не само ще погълне кръвта ти, но и ще вземе енергия и дух от теб. Прибави към това и че никой от нас не знае къде отидоха Калона и Неферет, и това означава, че нямаме представа кога може отново да се изправиш пред

тях. Одобрявам решението му да не пие от теб. Ти трябва да имаш сили.

— Както и моят воин възразих аз.

Дарий въздъхна и бавно кимна.

— Съгласен съм, но той може да бъде заменен, а ти не.

— Старк не може да бъде заменен! — изтърсих аз.

— Не искам да прозвуча безчувствено, но трябва да бъдеш мъдра… във всичките си решения.

— Старк не може да бъде заменен — инатливо повторих аз.

— Както желаеш, Жрице. — Дарий се поклони леко и после изведнъж смени темата. — А сега, след като разбра последиците от клетвата на воина, бих искал разрешение и аз да положа клетва официално.

Преглътнах с усилие.

— Харесвам те, Дарий, и ти се грижиш много добре за мен, но бих се почувствала неудобно, ако двама души положат клетва да ми служат. Не ми трябваха нови проблеми с момчета.

Той се усмихна и поклати глава:

— Не ме разбра. Ще бъда с теб и ще предвождам воините, които ще те пазят, но ще дам клетвата си на воин на Афродита… Затова искам твоето разрешение.

— Искаш да се Обвържеш с Афродита?

Да. Знам, че е необичайно вампир воин да положи клетва за вярност към човек, но Афродита не е обикновен човек.

— И още как — измърморих аз, но той продължи, сякаш не бях казала нищо.

— Всъщност тя е пророчица и това я нарежда в същата категория като Висша жрица на Никс.

— Фактът, че Афродита е обвързана със Стиви Рей, няма ли да попречи на връзката ти на воин?

Дарий повдигна рамене.

— Ще видим. Готов съм да рискувам.

— Обичаш я, нали?

Той ме погледна в очите, без да трепне, и се усмихна сърдечно.

— Да.

— Тя умее да създава големи неприятности.

— Афродита е неповторима — възрази Дарий. — И се нуждае от закрилата ми, особено в предстоящите дни.

— Да, тук си прав. Е, добре, имаш разрешението ми, но не казвай, че не съм те предупредила.

— Не бих си го и помислил. Благодаря, Жрице. Моля те, не й казвай. Искам да й направя предложението насаме.

Устните ми са запечатани. — Изпълних малка пантомима, като заключих устата си и после хвърлих ключа.

— Тогава ти пожелавам лека нощ. — Дарий допря юмрук до сърцето си, поклони се и тръгна.

ДЕСЕТА ГЛАВА

Зоуи

Останах сама в коридора и се опитах да подредя обърканите си мисли.

Брей! Дарий щеше да помоли Афродита да приеме клетвата му на воин. Господи. Вампир воин и човешка пророчица на богинята. Страхотна комбинация. Кой знае?

Също така странно беше, че Старк може да усеща чувствата ми, ако са достатъчно силни. Да, имах едно силно чувство, което щеше да бъде неудобно. И после осъзнах, че всичките ми чувства са силни, и се опитах да потисна емоциите, които ме стресираха и които той вероятно долавяше. Несъмнено щях да се побъркам. Сподавих въздишката си и тихо отворих вратата. Стаята беше осветена само от една голяма молитвена свещ със странни религиозни изображения, каквито продават в бакалиите. Тази не беше толкова странна. Беше розова, имаше хубава картинка на Дева Мария и миришеше на рози.

Приближих се на пръсти до леглото на Старк.

Той не изглеждаше добре, но и не беше толкова блед и ужасяващ като преди малко. Вероятно спеше… или поне очите му бяха затворени и дишането му беше равномерно. Изглеждаше отпуснат. Нямаше риза и чаршафът беше пъхнат под мишниците му, затова видях края на огромната бяла превръзка на гърдите му. Спомних си колко страшна е раната му от изгаряне и се запитах дали въпреки възможните последици, да не срежа ръката си, както Хийт бе направил за мен, и да я допра до устата му. Старк сигурно щеше да всмукне кръвта ми машинално и без да разсъждава, да погълне онова, което му беше необходимо, за да оздравее. Но нямаше ли да се ядоса, когато разбереше какво съм направила? Може би. Знаех, че Хийт и Ерик биха се ядосали.

По дяволите. Ерик. Още не бях започнала да се занимавам с този проблем.

— Престани да се тревожиш.

Подскочих и погледнах лицето на Старк. Очите му вече не бяха затворени. Наблюдаваше ме с весело и същевременно иронично изражение.

— А ти престани да подслушваш психически.

— Не съм правил такова нещо. Ти хапеше устни и разбрах, че си напрегната. Е, предполагам, че си разговаряла с Дарий.

— Да. Знаеше ли всичко това, преди да ми дадеш клетвата си на воин?

— Разбира се. Чел съм тези неща в училище и сме ги обсъждали в часовете по социология на вампирите миналата година, но е съвсем различно да ги преживееш.

— Наистина ли усещаш чувствата ми? — колебливо попитах аз. Исках да знам истината, но се страхувах.

Започвам да ги долавям, но не чета мислите ти или някаква друга подобна щуротия. Само понякога ги усещам и знам, че не идват от мен. Не обърнах внимание, когато ми се случи за пръв път, но после осъзнах какво става и внимавах повече — усмихна се той.

— Старк, чувствам се, все едно ме шпионират.

Изражението му стана сериозно.

— Не те шпионирам. Не те следя с мислите си и няма да наруша личното ти пространство, а ще те пазя. Смятах, че ти… — Той млъкна и отмести поглед от мен. — Няма значение. Не е важно. Трябва само да знаеш, че няма да използвам връзката между нас, за да те дебна и да се промъквам в мислите ти.

— Какво щеше да кажеш? Довърши мисълта си.

Старк въздъхна продължително и раздразнено и отново ме погледна в очите.

— Смятах, че ми имаш повече доверие. Това е една от причините, поради които ти дадох клетвата си. Ти ми вярваше, когато всички други се бяха отвърнали от мен.

— Наистина ти вярвам — побързах да кажа аз.

— Но мислиш, че ще те шпионирам. Доверието и шпи-онирането не вървят заедно.

Щом той постави въпроса така, аз разбрах какво иска да каже и част от първоначалния ми страх започна да се разсейва.

— Няма да го направиш нарочно, но моите чувства ти говорят и за теб няма да бъде трудно да… — Гласът ми заглъхна и аз се размърдах неспокойно, защото разговорът ме караше да се чувствам неудобно.

— Да те шпионирам? Не. Няма да го направя. Ще обръщам внимание на вибрациите, които идват от теб, само ако си уплашена. Иначе няма да се интересувам от другите ти чувства.

Погледнах го в очите и видях обида. По дяволите! Не исках да го засягам.

Няма ли да обръщаш внимание на никое от чувствата ми? — тихо попитах аз.

Старк кимна и движението го накара да направи гримаса от болка, но гласът му не потрепери.

Без да добавя нищо повече, аз хванах ръката му.

Той не я дръпна, но и не каза нищо.

— Виж, не започнах правилно разговора. Вярвам ти, но се изненадах, когато Дарий ми каза за психичната ни връзка.

— Изненада се? — Старк изкриви устни в усмивка.

Може би абсолютно уплашена е по-подходящата дума.

Трябва да свърша куп неща и съм напрегната.

— Разбира се, че си напрегната. И онзи куп неща са Хийт и Ерик, нали?

— За съжаление, да — въздъхнах аз.

Той преплете пръсти с моите.

— Онези две момчета няма да променят нищо. Моята клетва ни обвързва.

Той прозвуча толкова много като Хийт, че трябваше да положа усилия да не се размърдам неспокойно отново.

Не искам да говоря с теб за това в момента. — Иито някой друг път, помислих си аз, но не го казах.

— Разбирам те. И на мен не ми се говори за онези двама тъпаци. — Старк ме дръпна за ръката. Защо не седнеш до мен за малко?

Седнах внимателно на ръба на леглото. Не исках да го раздрусам твърде силно и да причиня болка на Старк.

— Няма да се счупя самонадеяно ми се усмихна той.

— Това за малко да се случи.

— Но ти ме спаси. И ще се оправя.

— Много ли те боли?

Чувствал съм се и по-добре. Но кремът, който монахините дадоха на Дарий, за да намаже изгарянията ми, помага. Само гърдите ми са стегнати и всичко ми е вцепенено

— увери ме той, но се размърда неспокойно, сякаш не можеше да си намери място. — Какво става навън? Старк рязко смени темата, преди да успея да го разпитам по-подробно как се чувства. — Всичките ли гарвани-демони заминаха с Калона?

— Да, така мисля. Стиви Рей и момчетата намериха трима мъртви. — Млъкнах, защото си спомних странната реакция на Стиви Рей, когато Далас й каза, че са изхвърлили труповете на боклука.

— Какво има?

— Не знам точно — откровено отговорих аз. Със Стиви Рей стават разни неща, които ме тревожат.

— Какви неща?

Наведох глава към преплетените ни ръце. Колко да му кажа? Мога ли да говоря с него за това?

— Аз съм твой воин. Щом можеш да ми повериш живота си, това означава, че можеш да ми довериш и тайните си. — Погледите ни се срещнаха и той ми се усмихна мило.

— Клетвата ни обвързва. Това е по-силна връзка от онази между Обвързани. Никога няма да те предам, Зоуи. Може да разчиташ на мен.

За миг изпитах желание да му кажа за паметта си на Ая, но вместо това изръсих:

— Мисля, че Стиви Рей крие червени новаци. От най-лошите.

Веселата му усмивка помръкна и Старк понечи да се надигне, а после рязко си пое дъх през зъби и силно пребледня.

Не! Не ставай! — рекох аз и внимателно натиснах раменете му надолу.

— Трябва да кажеш на Дарий.

— Първо ще говоря със Стиви Рей.

— Не мисля, че това е…

Сериозно! Първо трябва да говоря с нея. — Отново хванах ръката му и чрез докосването си се опитах да му внуша да разбере. — Тя е най-добрата ми приятелка.

— Имаш ли й доверие?

— Искам да й вярвам. Винаги съм й вярвала. — Въздъхнах примирено. — Но ако тя не ми каже истината, когато разговаряме, ще отида при Дарий.

— Трябва да стана от проклетото легло, за да се уверя, че не си обкръжена от врагове!

— Не съм обкръжена от врагове! Стиви Рей не ми е враг. — Изпратих безмълвна молитва до Никс да не греша по този въпрос. — Виж, по-рано криех тайни от приятелите си… неприятни неща. — Повдигнах едната си вежда и го погледнах многозначително. — Криех и за теб от тях.

Старк се ухили.

— Е, това е друго нещо.

Не му позволих да ме накара да се усмихна и останах сериозна.

Не, не е така.

— Разбирам какво искаш да кажеш, но не съм съгласен. Стиви Рей не може да те нарани, тъй като ти контролираш и петте природни стихии, а тя само една. Но не знаеш какви сили имат лошите новаци, които Стиви Рей крие, нито колко са. Аз обаче знам какво е да си лош червен новак, затова обещай ми, че ще внимаваш.

— Да, добре. Обещавам.

— Хубаво. — Той се отпусна на леглото.

Хей, в момента не искам да се тревожиш за мен. Трябва да се съсредоточиш върху оздравяването си. — Поех си дълбоко дъх, за да се подкрепя, и продължих: Мисля, че е

добра идея да пиеш кръв от мен.

— Не.

— Нали искаш да можеш да ме браниш?

Да отвърна Старк и кимна категорично.

— Тогава това означава да оздравееш бързо.

— Да.

— Ще се оправиш по-бързо, ако пиеш от мен, и е логично да го направиш.

Поглеждала ли си се напоследък в огледало? — попита неочаквано той.

— Какво?

— Имаш ли представа какъв вид имаш и колко уморена изглеждаш?

Усетих, че лицето ми поруменя.

— Напоследък нямам време да мисля за неща като грим и прически — защитих се аз.

— Не говоря за грим и прически, а колко си бледа. Имаш тъмни сенки под очите. — Погледът му се плъзна към мястото, където ризата ми закриваше донякъде дългия белег, простиращ се от едното ми рамо до другото. — Как е разрязването ти?

— Добре. — Със свободната си ръка придърпах ризата, макар да знаех, че белегът пак се вижда.

— Хей — нежно каза той. — Аз вече го видях, забрави ли?

Погледнах го в очите. Не бях забравила. Всъщност Старк

не беше видял само белега ми… а всичко от мен. Цялата гола. Лицето ми пламна.

— Не го споменавам, за да те поставя в неудобно положение. Само се опитвам да ти напомня, че наскоро ти едва не умря. Трябва да бъдем силни и в добра форма, Зоуи. Ти трябва да бъдеш силна и в добра форма и затова точно сега няма да взема нищо от теб.

— Но аз искам и ти да бъдеш силен и в добра форма.

— Ще бъда. Не се безпокой за мен. Очевидно практически е невъзможно да ме убият — мило и самонадеяно се усмихна Старк.

— Мисли за моето ниво на стрес. Практически невъзможно не е същото като невъзможно.

— Ще се опитам да го запомня. Той ме дръпна за ръката. — Легни до мен за малко. Харесва ми, когато сме близо един до друг.

— Сигурен ли си, че няма да ти причиня болка?

— Убеден съм, че ще ми причиниш болка — подразни ме Старк и се усмихна, но въпреки това те искам близо до мен. Ела.

Оставих го да ме придърпа до себе си, легнах до него и внимателно сложих глава на рамото му. Той ме прегърна и ме притисна до себе си.

— Няма да се счупя. Спокойно.

Въздъхнах и се помъчих да се отпусна. Увих ръка около кръста му, като внимавах да не го разтърся и да не докосвам гърдите му. Старк затвори очи и бледото му лице се отпусна, а дишането му стана по-дълбоко. Кълна се, че след минута той вече спеше.

Точно така исках да стане заради онова, което бях намислила. Поех си три пъти дълбоко дъх, съсредоточих се и прошепнах:

— Дух, ела при мен.

Мигновено почувствах познатото раздвижване в мен, сякаш току-що бях разбрала нещо невероятно вълшебно, когато душата ми реагира на изпълването с петата природна стихия — духът.

— А сега, тихо, внимателно и нежно отиди при Старк. Помогни му. Изпълни го. Дай му сили, но не го събуждай.

— Говорех тихо и стисках палци наум Старк да продължи да спи. Когато духът излезе от мен, аз усетих, че тялото на Старк се скова за миг, а сетне потрепери и издаде дълга сънена въздишка, докато духът го успокояваше и му даваше сили. Наблюдавах Старк известно време, а после внимателно се измъкнах от прегръдката му. Отново помолих духа да остане с него, докато спи, излязох на пръсти от стаята и безшумно затворих вратата след себе си.

Бях направила само две крачки, когато осъзнах, че нямам представа къде отивам. Спрях и прегърбих рамене. Покрай мен бързо мина монахиня с наведена глава и се стресна, когато и двете вдигнахме глави и погледите ни се срещнаха.

— Сестра Бианка? — Сетих се, че я познавам.

— О, Зоуи, да, аз съм. В коридора е тъмно и за малко не те видях,

— Сестро, мисля, че се изгубих. Би ли ми обяснила къде е стаята ми?

Тя се усмихна мило и ми напомни на сестра Мери Анджела, въпреки че съвсем не беше възрастна като нея.

Върви по коридора, докато стигнеш до стълбището, и се качи на последния етаж. Мисля, че стаята, в която си настанена с Афродита, е номер тринайсет.

— Щастливото число тринайсет въздъхнах аз. Колко уместно. Ти лично вярваш ли, че сами постигаме късмета си?

— В момента съм твърде уморена, за да знам в какво вярвам, Зоуи.

Тя ме потупа по ръката.

— Отиди да си легнеш. Ще се помоля за теб на Дева Мария. Нейната намеса е по-добра от късмета.

— Благодаря.

Отправих се към стълбището. Задъхах се като старица, докато стигна до последния етаж. Белегът на гърдите ми пламтеше и пулсираше от бързите удари на сърцето ми. Отворих вратата, влязох във вестибюла и се облегнах на стената да си поема дъх. Разсеяно потърках гърдите си и изтръпнах от болка. Смъкнах ризата си да видя дали тъпата рана не се е отворила отново и дъхът ми секна, когато съзрях новата татуировка, която украсяваше от двете страни изпъкналата червена линия.

— Бях забравила за това — промълвих аз.

Изумителен е!

Изпищях, пуснах ризата си и отскочих назад толкова рязко, че ударих главата си в стената.

— Ерик!

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

Зоуи

— Мислех, че знаеш, че съм тук. Не съм се опитвал да се скрия. — Ерик се беше подпрял само на няколко крачки от мен, до вратата с номер тринайсет. Изправи се, разтегли лице в типичната си усмивка на кинозвезда и тръгна към мен. — По дяволите, Зи. Чакам те цяла вечност.

Ерик се наведе и преди да успея да кажа нещо, ме целуна в устата.

Блъснах го и се отскубнах от обятията му.

— Ерик, не съм в настроение да се целувам.

Той повдигна озадачено едната от черните си вежди.

— Така ли? Това ли каза и на Хийт?

В момента няма да говоря за това.

— А кога? Следващия път, когато те видя да пиеш от човешкото ти гадже?

— Знаеш ли, прав си. Нека поговорим сега. — Ядосвах се все повече не само защото бях уморена и напрегната, но и защото Ерик се държеше като абсолютен задник. Чувството му за собственост ми беше дотегнало. — Хийт и аз сме Обвързани. Или го приеми, или недей. И това е единственият разговор, който ще водим по този въпрос.

Отначало той се вбеси, но после учудващо потисна гнева си. Пое си въздух и нададе дълга въздишка, която завърши с нещо като смях.

— Говориш точно като Висша жрица.

— Не се чувствам такава.

— Хей, извинявай. — Ерик протегна ръка и докосна кичур от черните ми коси. — Никс ти е дала нови татуировки, а?

— Да. — Придърпах яката на ризата си и се облегнах на стената, за да не може Ерик да ме достигне. — Появиха се, когато Калона беше изгонен.

— Може ли да ги видя?

Гласът му беше плътен и прелъстителен… Беше уцелил идеалния тон за гадже. Но преди Ерик да се приближи до мен и да си помисли, че може да надникне в деколтето ми, аз вдигнах ръка да го спра.

— Не сега. Искам да поспя, Ерик.

Той присви очи,

— Е, как е Старк?

— Ранен е сериозно, но Дарий каза, че ще се оправи — предпазливо отговорих аз. Държането на Ерик ме караше да заема отбранителна позиция.

— Ти дойде от неговата стая, нали?

— Да.

Видимо разочарован, той прокара пръсти през гъстата си черна коса.

— Това е прекадено.

Кое?

Ерик разпери ръце в заучен театрален жест.

— Всичките тези други момчета! Трябва да се примиря с Хийт, защото ти е консорт, и точно когато се опитвам да свикна с това, се появява друг… Старк. — Ерик произнесе името с подигравателна усмивка.

— Ерик, аз…

— Да, той се е заклел да бъде твой воин — прекъсна ме той. — Знам какво означава това! Той винаги ще бъде с теб.

Ерик… — Отново се помъчих да вметна нещо, но той продължи да ме залива с поток от думи.

— Затова ще трябва да се примиря и с него. И сякаш това не е достатъчно, но и, изглежда, между теб и Калона също има нещо! Всички видяха как той те гледа. — Ерик се изсмя подигравателно. — Напомня ми за Блейк.

— Престани. — Изрекох думата тихо, но гневът и раздразнението, които се натрупваха в мен, се взривиха при ироничното споменаване на Калона и духът, който наскоро бях призовала, я изпълни с такава сила, че Ерик отвори широко очи и отстъпи назад. — Да приключваме. Не е необходимо да се примиряваш с никакви други момчета, защото отсега нататък ние с теб не сме заедно.

— Хей, аз не…

— Не! Сега е мой ред да говоря. Скъсваме, Ерик. Ти се държиш прекадено арогантно и собственически, а дори и да не бях изтощена и напрегната до полуда… две неща, които очевидно нямат значение за теб… пак нямаше да търпя тъпотиите ти.

— Мислиш, че можеш да си тръгнеш ей така, след всичко, което ме накара да преживея?

— Не. — Усетих, че духът се вие около мен, насочих го в следващите си думи и пристъпих напред, като принудих Ерик да се дръпне още по-назад. — Не мисля нищо. Знам какво ще стане. А сега се махай, преди да направя нещо, за което ще съжалявам и след петдесет години. — Нарочно блъснах силно със силата на природната стихия, която течеше в мен, и Ерик залитна и се олюля.

Лицето му стана бяло като тебешир.

Какво е станало с теб, по дяволите? Ти беше толкова мила, а сега си… изрод! И ми писна да ми изневеряваш с всеки, който има член в гащите. Трябва да бъдеш със Старк, Хийт и Калона! Напълно ги заслужаваш! — Той разярено мина покрай мен и трясна вратата на стълбището.

Също толкова ядосана, аз се отправих към стая номер тринайсет и отворих вратата.

И Афродита едва не падна по очи.

— Опа — рече тя и прокара пръсти през перфектните си коси. — Аз…

Подслушваше грандиозната финална сцена на скъсването между мен и Ерик? — довърших изречението вместо нея.

Да, това правех. И може ли само да отбележа, че не те обвинявам? Той е пълен тъпак. Освен това ти не му изневеряваш с всеки, който има член в гащите. Например Дарий ти е само приятел. Деймиън и Джак също… Е, те може би не се броят, защото са обратни. Но преувеличението беше абсурдно.

— Не ме караш да се чувствам по-добре. — Отпуснах се на леглото, което не беше измачкано и очевидно току-що оправено.

— Съжалявам. Не ме бива много да карам хората да се чувстват по-добре.

— Е, чу ли всичко?

— Да.

Дори за Калона?

— Да, и пак ще кажа, че Ерик е тъпак. Преди да ме прекъснеш, щях да добавя, че беше много грозно от негова страна да спомене за Калона. Ерик има достатъчно доказателства за глупавата си ревнива несигурност в лицето на Хийт и Старк. Не беше необходимо да споменава и за крилатия тип.

— Не го обичам.

— Не, разбира се. Ти надрасна Ерик. А сега, предлагам да поспиш. Неприятно ми е да ти го кажа, но изглеждаш ужасно.

Благодаря, Афродита. В момента ми помагаш да чуя, че изглеждам ужасно, както се и чувствам — иронично подхвърлих аз и пренебрегнах факта, че когато казах, че не го обичам, имах предвид Калона, а не Ерик.

— Обаждай ми се по всяко време. Тук съм да помагам.

Замислих се за язвителен отговор, когато забелязах как

е облечена Афродита и неочаквано прихнах да се смея. Афродита, кралицата на модата, беше издокарана в дълга до петите бяла памучна нощница със закопчана якичка. Сякаш беше станала член на сектата „Амиш“, които обичаха семплото облекло.

— Какво е това неотразимо нещо, което си облякла?

— Не обвинявай мен. Това е представата на пингвините за нощно облекло. Е, донякъде ги разбирам. Те полагат глупави клетви за целомъдрие и щом си легнат облечени така, клетвата практически е излишна. Изглеждам почти непривлекателна.

— Почти? — изкикотих се аз.

— Да, умнице, почти. И преди да започнеш да злорадстваш твърде много, погледни ей там. Онова нещо, сгънато в края на леглото, не е допълнителен чаршаф, а маркова монашеска нощница.

— Е, поне изглежда удобна.

— Удобството е за женчовци и непривлекателни хора.

Афродита презрително се пъхна в леглото, а аз се приближих до малкия умивалник в ъгъла, измих лицето си и разопаковах едната от новите четки за зъби, оставени за нас.

— Хей, може ли да те питам нещо? — подхвърлих колкото можах по-небрежно аз.

— Питай — отвърна Афродита, докато нагласяше възглавниците си.

— Въпросът е сериозен.

— Е, и?

— Искам сериозен отговор.

Добре, както кажеш. Питай пренебрежително повтори тя.

— Ти беше споменала, че Ерик се държи прекалено собственически.

— Това не е въпрос.

Вдигнах вежди. Афродита ме видя в огледалото и въздъхна.

— Е, добре, Ерик е лепка пета степен.

— Какво?

— Лепка. Пета степен. Супер неготин.

— Афродита, на какъв език говориш?

— На тийнейджърски. Характерен за висшето общество, И ти можеш да го говориш с малко повече въображение и няколко истински псувни.

Бог да ми е на помощ — измърморих аз. — И с теб ли се държеше собственически?

— Точно това ти казах.

— А ти ядосваше ли се?

Да, определено. Предимно за това скъсахме.

Изстисках паста за зъби върху четката.

— Ядосвала си се. Ти и Ерик скъсахте, но ти продължи… — Прехапах устни за секунда и после опитах наново. — Видях те с него и…

— О, за Бога! Не можеш ли да го кажеш, без да се изчервиш? Видя ме да коленича пред него?

— Ами… да — смотолевих аз.

И това не е въпрос.

— Добре. Ето го въпроса. Ти си скъсала с Ерик, защото той се държи собственически и властно, но въпреки това се опитваше да бъдеш с него толкова много, че дори правеше онова нещо. Не разбирам защо — изтърсих аз и пъхнах четката в устата си.

Наблюдавах отражението й в огледалото и видях, че лицето й поруменя. Афродита отметна назад косите си, прокашля се и ме погледна.

— Не желаех Ерик, а исках контрол.

— Какво?

Нещата с мен бяха започнали да се променят в училище още преди ти да се появиш.

Изплюх пяната и изплакнах устата си.

— Какви неща?

— Знаех, че с Неферет нещо не е наред. Това ме измъчваше и беше странно.

Избърсах се и се приближих до леглото. Изхлузих обувките си, съблякох си дрехите и облякох меката топла памучна нощница. Легнах в леглото като извинение да мълча, докаго се опитвах да измисля как да изразя с думи мислите, които се въртяха в главата ми. Но и без да казвам нещо, Афродита продължи; ’

— Нали знаеш, че пазех виденията си в тайна от Неферет?

Кимнах:

— И човеци умряха заради това.

— Да, права си. Умряха. Но на Неферет не й пукаше. Тогава започнах да се чувствам странно и животът ми да се разпада. Не го исках. Исках да бъда властната кучка, която един ден ще стане Висша жрица и, за предпочитане, да управлявам света. Тогава можех да кажа на майка си да върви по дяволите… и може би да стана толкова могъща, че да я уплаша до смърт, както заслужава. — Афродита въздъхна дълбоко. — Но не стана така.

— Вместо това ти послуша Никс.

— Първо направих всичко възможно да остана кралица на кралството на кучките и тъй като бях най-знойното маце в училище, Ерик беше част от замисъла ми, макар че е тъпак и се държи собственически.

Има логика.

Афродита се поколеба и сетне добави:

— Гади ми се, като си спомня.

— Имаш предвид… да го правиш с Ерик?

Тя изкриви устни, поклати глава и се изсмя.

— Боже, колко си добродетелна! Не. Да го правя с Ерик всъщност съвсем не беше лошо. Гади ми се, като си спомня как криех за виденията си и се излагах пред Никс.

— Е, напоследък се представи много добре пред Никс. И не съм целомъдрена.

Афродита изсумтя.

Наистина си непривлекателна, когато правиш така — отбелязах аз.

Никога не съм наистина непривлекателна. Приключи ли с въпросите си, които всъщност не са въпроси?

— Да.

— Хубаво. Сега е мой ред. Разговаря ли със Стиви Рей насаме?

Още не.

— Но ще го сториш, нали?

— Аха.

Скоро, нали?

— Какво знаеш?

— Тя определено крие разни неща от теб.

Неща като червени новаци? Както ти вече ми каза?

Афродита не отговори и стомахът ми се сви.

— Е? — подканих я аз. — Какво?

Имам чувството, че със Стиви Рей става нещо повече, отколкото само да крие червени новаци от теб. ’

Не исках да й повярвам, но инстинктът и трезвият разум ми нашепнаха, че тя казва истината. Обвързването на Афродита със Стиви Рей й предоставяше връзка с най-добрата ми приятелка, каквато никой друг нямаше. Вероятно Афродита знаеше нещо за нея. Освен това, колкото и да не ми се искаше да не е така, и аз усещах, че нещо не е наред със Стиви Рей.

— Не можеш ли да ми кажеш нещо по-определено?

Афродита поклати глава.

— Не. Тя се е затворила в себе си.

— Затворила се е в себе си? Какво означава това?

— Знаеш каква е обикновено най-добрата ти приятелка — прозрачен хитър провинциален вариант на посланик на добра воля. „Хей, всички! Вижте колко съм мила и добра!“

Афродита много успешно имитира ужасния провинциален акцент на Стиви Рей, макар и пресилено, и аз се намръщих строго.

— Да, знам. Обикновено тя е открита и откровена, ако това искаш да кажеш. ’

— Е, Стиви Рей вече не е така открита и откровена. Бих искала богинята да ми отнеме проклетото Обвързване с нея… Стиви Рей крие нещо голямо, много по-важно от неколцина новаци.

— По дяволите.

— Да, но в момента не можеш да направиш нищо, затова поспи. Нашият свят ще се нуждае от спасение утре.

Страхотно.

— А, като каза това… как е гаджето ти?

Кое? — начумерено попитах аз.

— Господин Досадник стрелецът с лък.

Повдигнах рамене.

— Мисля, че е по-добре.

— Не му позволи да пие от теб, нали?

Въздъхнах.

— Не.

— Дарий беше прав. Колкото и обезпокоително да е за някои от нас и въпреки че не отговаряш на изискванията, в момента ти си Висшата жрица.

— Това ме кара да се чувствам още по-добре.

— Хей, няма проблем. Искам да кажа, че трябва да си сто процента здрава, а не пресъхнала като супер сухото Мартини на закуските в клуба на майка ми.

— Майка ти наистина ли пие мартини на закуска?

— Разбира се. — Афродита поклати глава. Изглеждаше крайно отвратена. — Опитай се да не бъдеш толкова наивна. И внимавай да не направиш някоя глупост, защото се чувстваш като във филм на всички времена и си влюбена в Старк.

Успокой се! Няма да направя никаква глупост! — Наведох се и духнах голямата свещ, поставена на масата между леглата ни.

Мракът в стаята ми подейства успокояващо. Никоя от нас не каза нищо и когато след малко започнах да се унасям, гласът на Афродита ме изтръгна от царството на съня.

— Утре ще се върнем ли в Дома на нощта?

— Мисля, че трябва — бавно отговорих аз. Каквото и да е, Домът на нощта е нашият дом и новаците и вампирите са нашият народ. Трябва да се върнем при тях.

— Е, тогава по-добре се наспи. Утре ще попаднеш насред огромна купчина лайна, както би се изразил някой от бившите военни съветници на майка ми — отбеляза Афродита с най-хубавия си щастлив и ироничен тон.

Както винаги, тя беше права, колкото и да беше досадна.

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

Зоуи

Мислех, че няма да мога да заспя след мрачната и вероятно точна прогноза на Афродита, но умората надделя. Затворих очи и след малко изпаднах в блажен покой. За жалост блаженството явно не се задържаше задълго в моя живот.

* * *

Островът в съня ми беше толкова лазурен и красив, че ме заслепи. Огледах се и видях, че стоя на… покрива на замък! Истински замък, изграден от грубо издялани каменни блокове. Покривът беше страхотен. Отстрани се извисяваха нещо като каменни кули, които приличаха на гигантски зъби. Навсякъде имаше растения. Забелязах дори лимонови и портокалови дръвчета с клони, натежали от приятно ухаещи плодове. В средата имаше фонтан с формата на красива гола жена, от който бликаше кристално чиста вода. Нещо в каменната жена ми се стори познато, но погледът ми беше привлечен от градината на покрива към още по-прелестната гледка, простираща се около замъка.

Затаих дъх, приближих се до края на покрива и погледнах надолу към ослепително синьото море. Водата беше красива, с цвета на мечти, смях и ясно лятно небе. Островът беше образуван от назъбени планини, обрасли в необикновени иглолистни дървета, които ми напомняха на гигантски чадъри. Замъкът се намираше на върха на най-високата планина и когато се взрях в далечината, забелязах изящни къщи и хубаво градче.

Всичко беше обляно в синевата на морето и това придаваше вълшебен вид на мястото. Вдъхнах ветреца, който ухаеше на сол и портокали. Денят беше слънчев… и нямаше облаци. В съня ми светлината изобщо не дразнеше очите ми. Харесваше ми! Беше малко хладно и ветровито, но ми беше все едно. Освежителният бриз върху кожата ми беше приятен. В онзи миг островът имаше цвета на аквамарин, но си представих как би изглеждал с наближаването на здрача, когато слънцето вече не властва на небето. Синьото щеше да стане по-тъмно и да се промени в сапфирено.

Усмихнах се. Сапфир… Островът щеше да придобие цвета на татуировките ми. Отметнах назад глава, разперих широко ръце и обхванах красивото място, създадено от спящото ми въображение.

— Изглежда, не мога да избягам от теб дори когато отбягвам присъствието ти — каза Калона.

Той беше зад мен. Гласът му запълзя по гърба и раменете ми и се уви около тялото ми. Бавно отпуснах ръце. Не се обърнах.

— Ти се промъкваш в сънищата на хората, а не аз. — Зарадвах се, че гласът ми е спокоен и овладян.

— Все още ли не си готова да признаеш, че те привличам? — Гласът му беше плътен и прелъстителен.

Виж, аз не се опитвах да те намеря. Щом затворих очи, единственото ми желание беше да спя. — Говорех машинално, отбягнах въпроса му и се помъчих да не се сещам за последния си спомен за гласа и прегръдката му.

— Очевидно спиш сама. Ако беше с някой друг, щеше да ми бъде много по-трудно да те докосна.

Потиснах смущението и копнежа, които гласът му ме караше да чувствам, но запаметих информацията, че ако спя с някой друг, за Калона ще бъде по-трудно да стигне до мен, както ми беше казал Старк предишната вечер.

— Това не е твоя работа — заявих аз.

— Права си. Всичките онези човешки синове, които се тълпят около теб, нетърпеливи да се наслаждават на присъствието ти, не ме интересуват.

Не си направих труда да отбележа, че той изопачава думите ми. Бях твърде заета да се опитам да запазя спокойствие и да се събудя.

— Ти ме гониш от себе си, но ме намираш в сънищата си. Какво говори това за теб, Ая?

— Не се казвам така! Не и в този живот!

— Казваш „не и в този живот“. Това означава, че си приела истината. Знаеш, че душата ти е превъплъщение на девицата, създадена от Гигуа да ме обича. Вероятно затова продължаваш да идваш при мен в съня си, защото въпреки че съзнанието ти се съпротивлява, душата, духът ти, самата ти същност копнее да бъде с мен.

Той употреби древната дума за народа на чероките, от-където произлизахме баба и аз. Знаех легендата. Красив крилат безсмъртен заживял с чероките, но вместо да бъде добър, идвайки на земята като бог, той бил лош и жесток. Насилвал жените и използвал мъжете. Накрая жените ста-рейшини на различните племена, известни като гигуа, се събрали и създали девица от пръст. Вдъхнали живот на Ая и я надарили с особени способности. Целта й била да използва сластолюбието на Калона и да го примами под земята, където да го затрупа с пръст. Планът им успял. Калона не устоял на Ая и бил заровен в пръстта… или поне беше, докато Неферет го освободи.

И сега аз споделях паметта на Ая и знаех, че легендата е истина. Истина — напомни ми съзнанието. Използвай силата на истината, за да го победиш.

— Да — признах аз. — Знам, че съм превъплъщение на Ая. — Поех си дълбоко дъх, съсредоточих се, обърнах се и го погледнах. — Но съм нейна реинкарнация в настоящето и това означава, че сама вземам решения и няма да избера да бъда с теб.

— Но въпреки това продължаваш да идваш при мен в сънищата си.

Исках да отрека, че съм отишла при Калона, да му кажа нещо остроумно, подобаващо на Висша жрица, но не можах и само се втренчих в него. Той беше невероятно красив! И както обикновено, беше разголен. Беше по дънки, но без риза. Кожата му беше с бронзов загар и съвършена, толкова гладка, че изпитах желание да я докосна. Кехлибарените му очи блестяха и посрещнаха погледа ми е такава топлота и доброта, че дъхът ми секна. Калона изглеждаше осемнайсетгодишен, но когато се усмихнеше, ставаше още по-млад и достъпен. Всичко в мен крещеше: Той е супер готино момче, по което трябва да съм луда!

Ала това беше илюзия. Всъщност Калона беше супер древен, страшен и опасен и аз не трябваше да го забравям, както и да изглеждаше и как вито и да бяха спомените, вкоренени дълбоко в душата ми.

Ах, ти най-после благоволи да ме погледнеш.

— Ти не искаш да си отидеш и да ме оставиш на мира, затова реших да бъда учтива — отвърнах е пресилено безразличие.

Калона отметна назад глава и се засмя. Звукът беше заразителен, сърдечен и много съблазнителен. Накара ме да жадувам да се приближа до него и да се присъединя към волния му смях. Желаех го толкова много, че едва не направих крачка към него, когато изведнъж крилете му се раздвижиха. Потрепнаха и после леко се разпериха. Слънцето заблестя в мрачните им дълбини и озари индиговосиньото и тъмнолилавото, които обикновено се криеха в тъмнината им.

Когато ги видях, аз сякаш се блъснах в невидима стена. Отново си спомних какъв е Калона… опасен и низвергнат безсмъртен ангел, който иска да отнеме свободната ми воля и душа.

Не разбирам защо се смееш. Говоря истината. Гледам те, защото съм учтива, въпреки че истинското ми желание е да отлетиш и да ме оставиш да сънувам спокойно.

— Ах, моя Ая. — Изражението му стана сериозно. — Никога няма да те оставя на мира. Ти и аз сме свързани. Или ще се спасим заедно, или и двамата сме обречени. — Той направи крачка към мен и аз отстъпих назад. — Какво да бъде? Спасение или гибел?

— Мога да говоря само за себе си. — Гласът ми остана спокоен и дори добавих нотка на ирония, макар да усещах как хладният камък на парапета притиска гърба ми като стена на затворническа килия. — Но и двете звучат неприемливо. Спасение? Боже, ти говориш като онези от Църквата на вярващите. Но след като теб те смятат за паднал ангел, това означава, че не си голям специалист по спасяването. Гибел? Тук пак ми напомняш на Църквата на вярващите. Откога си станал толкова религиозен и скучен?

Калона направи още две крачки и преодоля разстоянието между нас. Ръцете му се превърнаха в решетки и ме притиснаха в клетка между каменния парапет и него. Крилете му потрепнаха и се разпериха около него и той засенчи слънцето с мрачното си великолепие. Усетих ужасяващия и същевременно чудесен хлад, който винаги се излъчваше от него. Трябваше да ме отблъсне, но не стана така. Страшният хлад ме привлече на дълбоко душевно ниво. Изпитах желание да се притисна до него и да се оставя на сладката болка, която той ми причиняваше.

— Скучен? Малка Ая, моя изгубена любов, от векове простосмъртните ме наричат с различни имена, но никога скучен.

Калона се извиси застрашително над мен. Беше огромен! И съвършената му гладка кожа… Откъснах поглед от гърдите му и се взрях в очите му. Той ми се усмихна, абсолютно отпуснат и владеещ положението. Беше толкова красив, че дъхът ми секна. Разбира се, Старк, Хийт и Ерик бяха изключително симпатични момчета, но не представляваха нищо в сравнение с безсмъртната красота на Калона. Той беше шедьовър, статуя на бог, олицетворяващ физическото съвършенство, но беше още по-привлекателен, защото беше жив и… тук, пред мен.

— Искам да се дръпнеш, — Положих усилия гласът ми да не потрепери, но не успях.

— Наистина ли го искаш, Зоуи?

Калона произнесе името ми и това ме стресна и ми въздейства много по-силно, отколкото когато ме наричаше Ая. Вкопчих пръсти в камъка, за да намеря опорна точка и да не се поддам на магията му. Поех си дълбоко дъх и се приготвих да излъжа и да кажа: „Да, наистина искам да се махнеш от мен.“

Използвай силата на истината. Някой прошепна думите в съзнанието ми.

Каква беше истината? Да се преборя със себе си и да не се хвърля в обятията му? Или че не можех да престана да мисля, че Ая му се е отдала? Или другата истина… че искам да бъда нормално момиче, чиито най-стресиращи проблеми са домашните и гадните съученички?

Кажи истината.

Примигах. Можех да кажа истината.

— В момента искам да спя. Да бъда нормална. Да се тревожа за училище, как ще платя застраховката на колата си и колко скъп е бензинът. И сериозно ще оценя жеста ти, ако направиш нещо по въпроса. — Задържах погледа си върху него. Това зрънце истина ми даде сили.

Усмивката му беше момчешка и закачлива.

— Защо не дойдеш при мен, Зоуи?

— Това няма да ми даде никое от нещата, които споменах.

— Аз мога да ти дам много повече от тези прозаични неща.

— Да, сигурна съм, че можеш, но те няма да са нормални, а в момента най-много бих искала огромна доза нормалност.

Калона се втренчи в мен. Знаех, че ме чака да се разколебая, да се изнервя, да започна да заеквам или още по-лошо, да изпадна в паника. Аз обаче му бях казала истината и за мен това беше малка блестяща победа, която ми даваше сили. Накрая не аз, а той отмести поглед встрани и неговият глас стана пресеклив и несигурен.

— Не е необходимо да бъда такъв. За теб аз мога да бъда много повече. — Калона отново ме погледна в очите. — Мога да избера друг път, ако ти си до мен.

Опитах се да не покажа прилива на чувства, който думите му предизвикаха в душата, докосвайки онази част в мен, която бе събудила Ая. ’

Открий истината — настоя съзнанието ми и аз отново я намерих и я казах.

— Иска ми се да ти вярвам, но не мога. Ти си прелестен и вълшебен, но си и лъжец. Нямам ти никакво доверие.

— Но може да ми имаш.

— Не, не мисля,

— Опитай се. Дай ми шанс. Ела при мен и ми позволи да ти се докажа. Само кажи „да“, моя любов. — Калона се наведе с грациозно, силно и прелъстително движение и зашепна в ухото ми. Устните му докосваха кожата ми и разпръскваха тръпки из тялото ми. — Отдай ми се и обещавам да изпълня най-съкровените ти желания.

Започнах да дишам учестено и притиснах длани в каменния парапет зад гърба си. В този миг исках да кажа само една дума — да. Знаех какво ще стане, ако я произнеса. Бях преживяла това отстъпление чрез Ая.

Той се изсмя — плътно и самоуверено.

— Хайде, моя изгубена любов. Кажи една дума, „да“, и животът ти ще се промени завинаги.

Калона отмести устни от ухото ми и отново ме погледна в очите. Усмихваше се. Изглеждаше млад и съвършен, властен и добър.

И аз исках да кажа „да“ толкова много, че се страхувах да говоря.

— Обичай ме — промълви той. Обичай само мен.

Съзнанието ми обработи думите му, въпреки страстното ми желание към него, и аз най-после се сетих какво да кажа.

— Неферет.

Калона се намръщи.

— Какво за нея?

— Искаш да обичам само теб, но ти не си свободен. Имаш Неферет.

Част от самоувереността му се изпари.

— Неферет не те засяга.

Сърцето ми се сви и осъзнах, че много ми се искаше той да отрече, че е с нея, и да ми каже, че между тях вече няма нищо. Разочарованието ми вдъхна сили.

— Мисля, че Неферет ме засяга. Последния път, когато я видях, тя се опита да ме убие и това беше, докато ти отказвах, Ако се съглася, Неферет ще изгуби ума си… или онова, което е останало от него. Пак заради мен.

— Защо обсъждаме Неферет? Тя не е тук. Погледни каква красота ни обкръжава. Замисли се какво би било да управляваш това място заедно с мен… да ми помогнеш да възродя древния начин на живот в света, който е станал прекадено модерен.

Той погали ръката ми. Не обърнах внимание на усещанията, които затрептяха по кожата ми, и предупредителните сигнали, крещящи в главата ми при забележката му да възвърне древния начин на живот. Използвах най-добрия си хленчещ тийнейджърски тон:

Сериозно, Калона, не искам повече драми с Неферет. Няма да ги понеса.

Той разпери ръце от отчаяние.

— Защо продължаваш да говориш за Тси Сгили? Заповядвам ти да я забравиш! Тя не представлява нищо за нас.

Веднага щом ръцете му престанаха да ме притискат към камъка, аз се запромъквах настрани, твърдо решена да увелича разстоянието между нас. Трябваше да мисля, а не можех, докато Калона ме прегръщаше.

Той ме последва и този път ме притисна в пролуката между каменните зъби на покрива. Имаше само една подпора, висока до коленете ми. Усетих как хладният вятър докосва гърба ми и развява косите ми. Не беше нужно да поглеждам назад. Знаех, че височината е зашеметяваща и далеч долу ме чака синевата на морето.

— Не можеш да избягаш от мен. — Кехлибарените му очи се присвиха. Видях, че зад прелъстителната му фасада започва да кипи гняв. — И трябва да разбереш, че много скоро аз ще управлявам света. Ще възстановя древните обичаи и ще разделя съвременните хора, като отсея житото от плявата. Житото ще остане при мен, ще расте, ще процъфтява и ще ме храни, а плявата ще бъде изгорена.

Сърцето ми се сви от ужас. Калона говореше поетично, но за мен нямаше абсолютно никакво съмнение, че той описва края на света, който познавах, както и унищожението на безброй невинни… вампири, новаци и човеци. Догади ми се, но наклоних глава назад и го погледнах напълно озадачено.

— Жито? Плява? Съжалявам, не разбирам. Трябва да го преведеш на език, който знам.

Калона дълго мълча и ме гледа, а после сочните му устни се извиха в лека усмивка и той протегна ръка и погали лицето ми.

— Играеш опасна игра, моя малка изгубена любов.

Тялото ми се вцепени.

Ръката му бавно се плъзна от лицето ми надолу към шията, оставяйки диря от студена горещина върху кожата ми.

— Играеш си с мен. Мислиш, че можеш да се държиш като ученичка, коя го не разбира нищо повече от това коя рокля да облече и кое момче да целуне. Подценяваш ме. Познавам те, Ая. Познавам те много добре.

Ръката му продължи надолу и аз рязко си поех дъх, когато се уви около гърдата ми. Калона потърка с палец най-чувствителното място там и в същия миг ме разтърси леден порив на желание. Колкото и усилено да се опитвах, не можех да не потреперя от милувките му. Там, на покрива, в съня ми, е морето зад мен и Калона пред мен, аз бях пленница на хипнотизиращото му докосване и с ужасяваща убеденост осъзнах, че не само спомените на Ая ме привличат към него, а самата аз, моето сърце… моята душа… моята страст.

— Не. Моля те, престани. — Исках да произнеса думите високо и силно, като заповед, на която той не може да не се подчини, но гласът ми прозвуча задъхано и немощно,

— Да престана? — Той се усмихна отново. — Изглежда, ти загуби своята истина и всъщност не искаш да спра. Тялото ти копнее за моето докосване. Не можеш да го отречеш. Затова се откажи от глупавата си съпротива. Приеми мен и мястото си до мен. Ела с мен и заедно ще създадем нов свят.

Наклоних се към него, но успях да промълвя:

— Не мога.

— Ако не се присъединиш към мен, ти ще бъдеш мой враг и ще изгориш заедно с останалата плява.

Докато Калона говореше, погледът му се плъзна към гърдите ми и той сложи ръце върху тях. Кехлибарените му очи омекнаха и се разфокусираха, докато ме галеше и изпращаше ледени вълни на страст из тялото ми и отвращение в сърцето, ума и душата ми.

Разтреперих се толкова силно, че едва говорех,

— Това е сън… само сън. Не е реалност — казах аз, за да убедя себе си.

Сластолюбието му към мен го правеше още по-съблазнителен. Калона ми се усмихна интимно и продължи да милва гърдите ми.

— Да, ти сънуваш, макар че тук има истина и реалност, както и най-съкровените ти желания. Зоуи, в този сън ти си свободна да правиш каквото искаш… Ние може да направим всичко, което ти искаш.

Това е само сън — повтарях си аз. Моля те, Никс, нека силата на следващата истина ме събуди.

— Да, искам да бъда с теб — казах аз и усмивката му беше ожесточено победоносна, но преди да ме грабне в безсмъртните си обятия, добавих: Но истината е, че колкото и силно да те желая, аз съм Зоуи Редбърд, а не Ая и това означава, че в този живот съм избрана да следвам Никс. Няма да изменя на моята богиня, като ти се отдам, Калона! — Докато изричах последните думи, аз се хвърлих назад, излетях от покрива на замъка и се понесох към скалистия бряг далеч долу.

Въпреки писъците си, чух, че Калона вика името ми.

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА

Зоуи

Седнах в леглото и изпищях, сякаш някой ме беше хвърлил в яма, пълна с паяци. Ушите ми кънтяха и тялото ми трепереше толкова силно, че имах чувството, че ще повърна, но някъде в паниката си осъзнах, че не моят глас крещи. Втренчих се в мрака, млъкнах, поех си дъх и се помъчих да се ориентирам. Къде бях, по дяволите? На дъното на морето? Мъртва върху скалите на острова?

Не… не… Намирах се в бенедиктинския манастир… в стаята, определена за мен и Афродита, която лежеше в леглото си… и пищеше като луда.

— Афродита! — извиках аз. — Престани! Аз съм. Всичко е наред.

Тя млъкна, но дишаше учестено и панически.

— Светлина! Светлина! — ужасена извика Афродита. — Нуждая се от светлина! Трябва да виждам!

— Добре… добре. Почакай. Сетих се за голямата свещ на масичката между леглата ни и заопипвах непохватно, до-като намерих запалка. Хванах китката на дясната си ръка с лявата, за да не трепери и да запаля свещта, но въпреки това ми трябваха пет опита, преди фитилът да пламне и топлата светлина да озари мъртвешки бледото лице на Афродита и червените й очи. — Господи! Очите ти!

— Знам! Знам! По дяволите! Все още не виждам — изхлипа тя.

— Не се тревожи… Успокой се… Така се случи и преди. Ще ти донеса мокра кърпа и вода за пиене, както направих и тогава и… — Думите ми заглъхнаха, когато осъзнах какво означават алените й очи и спрях на половината разстояние между леглото и умивалника. — Пак си имала видение, нали?

Тя не отговори. Закри лице с ръцете си, кимна и продължи да ридае.

— Няма нищо. Всичко е наред — повтарях аз. Забързах към умивалника, взех хавлия, намокрих я със студена вода, напълних едната от двете стъклени чаши и се втурнах към Афродита. Тя седеше на ръба на леглото. Риданията й се бяха превърнали от истерични викове в жаловити стена-ния. Протегнах ръка и оправих възглавниците й. — Ето, пийни вода, а после искам да легнеш, за да сложа хавлията на очите ти.

Афродита махна ръце от лицето си и слепешката посегна към чашата. Помогнах й и я гледах как изпи всичката вода.

— След секунда ще ти дам още. Първо легни и ще сложа кърпата на очите ти.

Тя се облегна на възглавниците и замига. Беше ужасяващо страшна. Очите й бяха пълни с кръв и изглеждаха странно и призрачно на пребледнялото й лице.

— Виждам смътно само силуета ти, но цялата си червена, сякаш си обляна в кръв — изхълца тя.

— Не кървя. Нищо ми няма. Това се случи и преди. Спомняш ли си? И ти се оправи, след като затвори очи и си почина малко.

— Спомням си, но не помня да е било толкова лошо.

Афродита затвори очи. Сгънах хавлията и внимателно я

сложих върху клепачите й, а после излъгах:

— И предишния път беше също толкова лошо.

Тя вдигна ръце към кърпата, но сетне пак ги отпусна до тялото си. Отново отидох до умивалника и напълних чашата.

Страшно ли беше видението ти? — попитах аз и погледнах отражението й в огледалото. Забелязах, че устните й треперят.

— Да — отвърна Афродита и си пое дъх.

Върнах се при леглото й.

Искаш ли още вода?

Тя кимна.

— Имам чувството, че току-що съм пробягала маратон в палеща пустиня… Не че някога ще го направя. Всичкото това потене е много противно.

Зарадвах се, че тя говори нормално, усмихнах се, увих пръстите й около чашата с вода и я насочих към устата й, а после седнах на леглото си и зачаках.

— Усещам, че ме гледаш — рече Афродита.

Извинявай. Мислех, че съм търпелива, като не казвам

нищо. Искаш ли да доведа Дарий? Или може би Деймиън? Или и двамата?

— Не! — припряно отговори тя. Видях я, че преглътна два пъти и сетне продължи с по-спокоен глас. — Засега не ходи никъде. В момента не искам да оставам сама… когато не виждам.

Добре. Няма да ходя никъде. Ще ми разкажеш ли за видението?

— Не ми се иска, но ще трябва. Видях седем вампирки. Изглеждаха важни клечки… могъщи, всичките бяха очевидно Висши жрици. Бяха в прекрасна къща, определено старинна, без боклуците, с които новобогаташите украсяват домовете си със съмнителния си вкус.

Завъртях очи, но за съжаление, тя не можеше да ме види.

Отначало не знаех, че е видение — продължи Афродита. — Мислех, че е сън. Наблюдавах как вампирките седят в кресла, които приличат на тронове, и чаках да се случи нещо причудливо, като в сън, например всичките да се превърнат в Джъстин Тимбърлейк, да скочат, да започнат да ми правят стриптийз и да пеят за секс.

— Интересен сън. Джъстин е страхотно готин, въпреки че остарява.

Я стига. Ти вече имаш твърде много момчета, за да сънуваш още някое. Остави Джъстин за мен. Все едно. Те не се превърнаха в Джъстин, нито се съблякоха. Тъкмо се питах какво става, когато стана мегаочевидно, че имам видение, защото влезе Неферет.

— Неферет!

— Да. Калона беше с нея. Тя започна да говори, но вампирките не я гледаха, а зяпаха Калона.

Не го казах, но знаех какво са изпитвали.

— Неферет говореше как ще приемат промените, които тя и Еребус са въвели, ще разместят всичко, ще върнат древния начин на живот и така нататък.

— Еребус! — прекъснах я аз. — Неферет продължава да твърди, че Калона е Еребус?

— Да, а тя се нарече превъплъщение на Никс или за по-кратко само Никс, но не чух всичко, което каза, защото точно тогава започнах да горя.

— Да гориш? Сякаш си се запалила?

— Е, не бях точно аз, а някои от вампирките. Това беше едно от най-странните видения, които съм имала. Част от мен наблюдаваше как Неферет говори на седемте вампирки, а в същото време друга част от мен излезе от стаята заедно с тях. Усетих, че не всички от тях вярват на думите на Неферет, и останах с тези вампирки. Докато изгоряха.

Запалиха се и изгоряха ей така?

— Да, но беше много странно. Разбрах, че мислят отрицателни неща за Неферет и в следващия миг пламнаха. — Афродита млъкна и изпи останалата вода от чашата. — С тях изгоряха много други хора… човеци… вампири и новаци. Всичките изгоряха на една нива, която сякаш се уголеми и обхвана целия свят.

— Какво?

— Да, лоша работа. Не бях имала видение за вампири, които умират. Е, освен онези двете за теб, но ти си новак и не ги броя.

Опитах се да я погледна намръщено, но тя не ме виждаше.

— Позна ли някой друг освен горящите вампирки? Неферет и Калона бяха ли там?

Афродита не отговори веднага. След това посегна, махна мократа хавлия от очите си и примига. Забелязах, че червеното е започнало да избледнява. Тя присви очи и ме погледна.

— Така е по-добре. Вече те виждам почти ясно. Ето как завърши видението. Калона беше там, а Неферет не. Но ти беше там. С него. Интимно. Той те беше награбил за циците и на теб това ти харесваше. Догади ми се, докато гледах тази сцена, особено след като я наблюдавах от перспективата на хората, които се пържеха, докато ти мърсуваше. Беше повече от очевидно, че близостта ти с Калона е причината да настъпи краят на света.

Прокарах треперещата си ръка по лицето си, сякаш можех да избърша спомена за мен като Ая в обятията на Калона.

— Никога няма да бъда с Калона.

— Е, добре. Готвя се да ти кажа нещо, но не защото съм кучка… поне не и този път.

— Хайде, кажи го.

Ти си реинкарнация на Ая.

— Това вече го разбрах. — Гласът ми прозвуча по-рязко, отколкото възнамерявах.

Афродита вдигна ръка.

— Чакай малко. Не те обвинявам в нищо, но онова древно момиче чероки, чиято душа ти споделяш, е било създадено да обича Калона, нали?

— Да, но трябва да разбереш, че аз не съм тя. Произнесох всяка дума бавно и отчетливо.

Виж, Зоуи, знам го. Но освен това знам, че Калона те привлича повече, отколкото искаш да признаеш пред някого, дори пред себе си. Вече имаше един спомен, че си била Ая, който беше толкова силен, че ти припадна. Ами ако не можеш напълно да контролираш чувствата си към него. защото привличането е запечатано в душата ти?

— Смяташ ли, че вече не съм мислила за това? По дяволите. Афродита, ще стоя далеч от Калона! — отчаяно изкрещях аз — Абсолютно далеч от него! Тогава няма да има шанс да бъда с Калона отново и видението ти няма да се случи.

Не е толкова лесно. Видението, където ти беше с него, не беше единственото, което имах. Всъщност като се замисля, малко приличаше на едно от онези глупави видения за смъртта ти, където видях как първо прерязват гърлото ти, а после отсичат главата ти и накрая аз се удавям заедно с теб. Как няма да се стресирам?

— Да, спомням си. Ти видя моята смърт.

— Но засега единствено аз съм преживяла твоята смърт. И пак ще повторя, не беше никак приятно.

— Би ли довършила разказа за видението си?

Афродита ме погледна многострадално, но продължи:

— Видението се раздвои, както се случи двата пъти, кога-то те видях да умираш. Ти се целуваше и правеше мръсни неща с Калона. И аз почувствах агония.

Има логика. Ти си горяла — отбелязах аз, раздразнена, че тя не ми разказва докрай проклетото си видение.

— Не, имам предвид, че почувствах друга агония. Сигурна съм, че не дойде от горящите хора. Там беше и още някой, който определено беше заплашен.

— Заплашен? Това наистина звучи лошо. — Стомахът отново ме заболя,

— Да. Сериозно неудобно. Хората горяха, аз изпитвах агония, а ти го правеше със злия ангел. И после всичко се промени. Беше друг ден… и друго място. Хората все още горяха и аз все още изпитвах агония, но вместо да вършиш мръсотии с Калона, ти се измъкна от обятията му. Но не отиде много далеч. И му каза нещо. Това промени всичко.

— Как?

— Ти го уби и огънят угасна.

— Убила съм Калона!

— Да. Така поне ми изглеждаше.

— Какво му казах, че имаше силата да спре огъня?

Афродита повдигна рамене.

— Не знам. Не чух. Преживявах видението от перспективата на горящите хора и чувствах агония. Бях малко заета да изпитвам непоносима болка, за да обръщам внимание на всяка сричка, която произнасяш.

“ Сигурна ли си, че Калона умря? Това е невъзможно, защото той е безсмъртен.

— Така ми се видя. Онова, което ти му каза, го накара да се разпадне.

— Калона изчезна?

По-скоро се взриви. Трудно ми е да го опиша, защото аз горях и той стана много светъл и не можах да видя какво точно се случи с него. Калона избледня и огънят спря. И тогава разбрах, че всичко ще бъде наред.

— Това ли беше всичко, което се случи?

— Не. Ти плака.

Какво?

— След като уби Калона, ти се разплака. С много сълзи и сополи. А после видението свърши и аз се събудих със страшно главоболие и очите адски ме боляха. А, и ти пищеше като луда. — Афродита ме погледна изпитателно. — Защо пищеше?

— Сънувах кошмар.

— Калона

— Не искам да говоря за това.

— Жалко. А трябва да говориш, Зоуи. Аз видях как светът гори, докато ти и Калона купонясвахте. Това не е хубаво.

— Няма да се случи. Не забравяй, че си ме видяла и да го убивам.

— Какво се случи в съня ти? — настоя тя.

— Калона ми предложи света. Щял да промени нещата и да върне древния начин на живот и искаше да управлява заедно с мен и други подобни щуротии. Отказах категорично. Той заяви, че ще изгори… Боже! Почакай! Ти спомена, че хората са горели в нива. Пшеничена ли беше?

Афродита повдигна рамене.

— Предполагам, За мен всички ниви са еднакви.

Нещо стегна гърдите ми и стомахът ми се сви.

— Калона каза, че ще отсее зърното от плявата и ще я изгори.

— Какво е… плява, по дяволите?

— Не знам точно, но съм убедена, че е свързано с пшеница. Опитай се да си спомниш. В нивата, където те горяха, имаше ли високи златисти стръкове, или беше зелена, като царевица, а не пшеница?

— Беше жълта. С високи стръкове. И трева. Може да е била пшеница.

— Оказва се, че заплахите на Калона в моя сън са се сбъднали в твоето видение.

— Но в твоя сън ти не му се отдаваш и не правиш любов с него или…

— Не! Хвърлих се от върха на една скала и затова пищях като луда.

Зачервените й очи се отвориха широко.

— Сериозно? Наистина ли скочи от скалата?

Скочих от върха на замък, който беше на висока скала.

— Звучи доста неприятно.

— Това беше едно от най-страшните неща, които съм правила, но не беше по-лошо, отколкото да бъда с него. — Потреперих, като си припомних докосването му и копнежа, който предизвика дълбоко в душата ми. — Трябваше да се махна от него.

Трябва да размислиш за в бъдеще.

— Какво?

— Ще се опиташ ли най-после да внимаваш? Аз видях Калона да завладява света. Той използваше огън, за да убие всички — и вампири, и хора. Но ти го спря. Откровено казано, според мен видението ми показва, че единствено ти можеш да го спреш. Ето защо не можеш да избягаш от него. Зоуи, трябва да се сетиш какво каза, което го уби, и после да отидеш при него.

- Не! Няма да отида при него.

Афродита ме погледна със съжаление.

Трябва да се пребориш с реинкарнацията и да унищожиш Калона веднъж завинаги.

По дяволите — помислих си аз и в същия миг някой удари с юмрук по вратата.

ЧЕТЕРИНАЙСЕТА ГЛАВА

Зоуи

- Зоуи! Там ли си? Пусни ме да вляза!

Скочих от леглото и се приближих до вратата. Отворих и видях, че Старк се е подпрял на рамката.

— Старк? Защо си станал от леглото?

Той беше с болнично долнище на пижама и без риза. Гърдите му бяха увити с огромен бял бинт и марля. Лицето му беше пепеляво бледо и челото му беше оросено с пот. Дишаше учестено и неравномерно и имаше такъв вид, сякаш всеки момент щеше да падне.

Но в дясната си ръка държеше лъка, който беше зареден със стрела.

— По дяволите! Вкарай го вътре! Ако припадне, няма да можем да го вдигнем, а е твърде едър да го влачим.

Опитах се да го хвана, но Старк ме отблъсна с изненадваща сила.

— Не. Нищо ми няма. — Той влезе в стаята и се огледа, сякаш очакваше някой да изскочи от дрешника. — Няма да припадна — задъхано изрече Старк, докато успокояваше дишането си.

Застанах пред него и отново привлякох вниманието му към себе си.

— Старк, тук няма никого. Защо дойде? Не трябва да ставаш от леглото, още по-малко да изкачваш стълби.

— Почувствах, че си ужасена, и дойдох при теб.

— Сънувах кошмар, това е всичко. Не бях в опасност.

— Калона? Той ли беше отново в съня ти?

— Отново? Откога го сънуваш? — учуди се Афродита.

— Ако не спиш с някого, и нямам предвид съквартирант-ка, Калона нахлува в сънищата ти, ако поиска — обясни Старк.

— Това не ми харесва.

— Само сънища са — обадих се аз.

— Знаем ли го със сигурност? — попита Афродита, която отправи въпроса си към Старк, но отговорих аз.

— Не съм мъртва, затова е било само сън.

— Не си мъртва? Трябва да ми обясниш. — Дишането на Старк бе станало равномерно и въпреки че все още беше блед, говореше като опасен воин, готов да изпълни клетвата си и да защити Висшата жрица.

— В съня си Зоуи се е хвърлила от скала, за да избяга от Калона — отбеляза Афродита.

— Какво ти направи? — Гласът му беше тих и изпълнен с гняв.

— Нищо! — побързах да отговоря аз.

— Тогава какво се опитваше да ти направи?

Въздъхнах.

— Същото като преди. Иска да ме контролира. Той не се изрази точно така, но това иска. Никога няма да му позволя.

Старк стисна челюсти.

— Трябваше да се досетя, че Калона ще се опита да се добере до теб чрез сънищата ти. Знам номерата му! Трябваше да се погрижа да спиш с Хийт или с Ерик.

Това е нещо ново — изсумтя Афродита. — Гадже номер три иска да спиш с гадже номер едно или две.

— Не съм й гадже! — изрева Старк. — Аз съм неин воин. Дал съм клетва да я пазя. Това означава повече от някакво си глупаво влюбване или ревност.

Афродита само го гледаше. За пръв път не знаеше какво да каже.

— Старк, беше само сън — помъчих се да го убедя, макар че самата аз не бях убедена. — Няма значение колко пъти Калона нахлува в сънищата ми. Резултатът ще бъде един и същ. Няма да му се дам.

— По-добре бъди сигурна в това, защото в противен случай и нас останалите ни очакват огромни неприятности — подметна Афродита.

— Какво иска да каже тя?

Афродита пак имаше видение, това е всичко.

— Това е всичко? Не ме оценяваш. — Тя се втренчи в Старк. — Е, стрелецо, ако спиш със Зоуи, Калона няма да нахлуе в съня й, така ли?

— Би трябвало — отвърна той.

Тогава мисля, че трябва да спиш със Зоуи и тъй като трима определено са много в такива ситуации, аз изчезвам.

— Къде отиваш? — попитах аз.

— При Дарий. И не ми пука, ако пингвините се ядосат. Главата ме боли ужасно. Само ще спя, но ще бъда с моя вампир. Точка по въпроса.

Афродита взе дрехите и чантата си. Помислих си, че ще отиде в банята и ще се преоблече, за да се отърве от бабеш-ката нощница, преди да тръгне да търси Дарий, и това ми напомни, че и аз съм с бабешка нощница. Седнах на леглото си и въздъхнах. А, да, Старк вече ме беше виждал ослепително гола, което беше много по-смущаващо от бяла памучна бабешка нощница. Боже, за момиче, което има много гаджета, аз бях сериозно увредена в сферата на самочувствието.

— Не казвай за видението си, докато имам възможност да помисля — извиках аз, преди Афродита да стигне до вратата. — Може да кажеш само на Дарий.

— Ясно. Искаш да избегнеш истерията. И без това не желая да слушам писъците на интелектуалните изроди и останалите маси. Поспи, Зи. Ще се видим на залез слънце. — Тя махна с ръка на Старк и затвори вратата след себе си.

Той се приближи до леглото, седна до мен и трепна от болка. Остави лъка и стрелата до нощното шкафче и ми се усмихна унило.

— Няма да ми трябват.

— Мислиш ли?

Това означава, че ръцете ми ще бъдат свободни. — Старк разпери ръце и ме погледна самонадеяно. — Защо не дойдеш при мен, Зи?

— Почакай. — Забързах към прозореца, за да спечеля време, и се запитах как е възможно да се хвърлям в прегръдките ту на един, ту на друг. — Не мога да си почина, докато не бъда сигурна, че и ти няма да се превъплътиш изръсих аз. Докато спусках щорите, не се сдържах и надникнах навън. Възнагради ме ден с оскъдна светлина. Светът беше тих и сив и изпълнен с лед и мрак. Нищо не помръдваше. Животът извън манастира, наред с дърветата, тревата и падналите стълбове за осветление, сякаш беше замръзнал. — Това обяснява как си успял да стигнеш дотук, без да бъдеш изпържен. Навън няма слънце. — Продължих да гледам през стъклото, хипнотизирана от света, превърнал се в лед.

— Знаех, че не съм в опасност. Усетих, че слънцето е изгряло, но не пече през облаците и градушката. За мен беше безопасно да дойда при теб — отговори Старк и добави: Ела тук, Зи! Съзнанието ми ме убеждава, че си добре, но стомахът ми все още е свит.

Обърнах се, изненадана, че самонадеяният му тон е изчезнал. Отидох при него, хванах ръката му и седнах на ръба на леглото.

— Добре съм… много по-добре, отколкото щеше да бъдеш ти, ако беше дотичал тук в някое слънчево утро.

— Почувствах страха ти и трябваше да дойда, дори с риск за живота си. Това е част от клетвата, която съм положил пред теб.

— Наистина ли?

Старк кимна, усмихна се и поднесе ръката ми към устните си.

Наистина. Ти си дамата на сърцето ми и Висша жрица и винаги ще те закрилям.

Докоснах лицето му. Не можех да престана да го гледам и неизвестно защо ми се доплака.

— Хей, недей… не плачи. — Той избърса сълзите от очите ми. — Ела при мен.

Мушнах се до него, като внимавах да не блъсна гърдите му. Старк ме прегърна и аз се облегнах на него. Надявах се, че топлината на докосването му ще прогони спомена за ледената страст на Калона.

— Той го прави нарочно, да знаеш.

Не беше необходимо да питам. Знаех, че Старк говори за Калона.

— Нещата, които те кара да чувстваш… не са реални — продължи той. — Калона прави така. Открива слабостта ти и я използва. — Старк млъкна и аз разбрах, че има да добави още нещо. Не исках да го чуя. Исках да се сгуша в обятията на моя воин, да заспя и да забравя всичко.

Ала не можех. Спомените на Ая и виденията на Афродита не ми даваха покой.

— Хайде — подканих го аз. — Какво още?

Старк ме притисна до себе си.

— Калона знае, че слабостта ти е връзката с момичето от племето чероки, което го е заровило в земята.

— Ая.

— Да, Ая. Той ще я използва срещу теб.

— Знам.

Долових колебанието му, но Старк най-после каза:

Ти го желаеш… Калона те кара да го искаш. Ти се съпротивляваш, но той ти влияе.

Стомахът ми се сви и ми се догади, но отговорих откровено.

— Знам и това ме плаши,

— Зоуи, вярвам ти, че ще продължаваш да му отказваш, но ако се предадеш, може да разчиташ на мен, че ще бъда там. Ще застана между теб и Калона дори ако това бъде последното, което ще направя.

Сложих глава на рамото му и си спомних, че Афродита не спомена да е забелязала Старк във виденията си.

Той обърна глава и нежно ме целуна по челото.

— Между другото, хубава нощница.

От мен неочаквано се изтръгна смях.

— Ако не беше ранен, щях да те плесна.

Старк ме погледна наперено.

— Хей, харесва ми. Навява ми мисълта, че съм в леглото с лошо, извратено момиче от католическо девическо училище. Ще ми разкажеш ли как се биете с възглавници чисто голи със съквартирантките си?

Завъртях очи.

— Може би по-късно, когато оздравееш.

— Добре. Спокойно. И без това съм прекалено уморен за каквито и да е представления.

Старк, защо не пиеш от мен? Само малко — побързах да добавя аз, когато той отвори уста да възрази. — Виж, Калона не е тук. От съня ми стана ясно, че той е някъде далеч, тъй като близо до Оклахома няма острови.

Не знаеш къде е. Но той може да ти внуши, че го виждаш в съня си на което си място поиска.

— Не, Калона е на остров. — Бях убедена в това. — Трябвало е да отиде на някой остров, за да се презареди с енергия. Имаш ли представа къде може да е? Чувал ли си го да говори за някакъв остров с Неферет?

Старк поклати глава.

— Не. Той не е споменавал за такова нещо в мое присъствие, но фактът, че е на остров, показва, че ти си го ранила сериозно.

— И това означава, че в момента съм в безопасност и няма да ми стане нищо, ако пиеш от мен.

— Не.

— Не искаш ли?

Не бъди глупава! Искам, но не мога. Не и в момента.

— Виж, ти се нуждаеш от моята енергия или дух, за да оздравееш. Повдигнах брадичка така, че Старк явно да види вената ми. — Хайде. Ухапи ме. — Затворих очи и затаих дъх.

Той се засмя. Отворих очи и видях, че Старк се смее, държи се за гърдите и се задъхва.

Намръщих се.

— Какво толкова смешно има?

Той успя да се овладее.

— Приличаш на същество от стар филм за Дракула. „Ще ти изсмуча кръвта-а-а!“ — Старк направи страшна физиономия и оголи зъби.

Усетих, че лицето ми пламна, и се дръпнах от него.

— Няма значение. Забрави, че го казах. Хайде да спим.

Понечих да стана, но той ме хвана за рамото и ме обърна

към себе си.

— Почакай… Обърках нещата. — Старк изведнъж стана сериозен и докосна лицето ми. — Зоуи, не пия от теб, защото не мога, а не защото не искам.

— Да, чувала съм го и преди. — Още се чувствах неудобно и се опитах да извърна глава, но той ме накара да го погледна в очите.

Извинявай. — Гласът му беше плътен и секси. — Не трябваше да ти се присмивам, а да ти кажа истината, но отскоро съм воин и още не съм свикнал с тази роля. Ще ми отнеме малко време да ти го обясня. — Палецът му погали скулата ми и проследи линията на татуировката ми. — Трябваше да ти кажа, че единственото, което искам повече, отколкото да вкуся кръвта ти, е да знам, че ти си силна и в безопасност.

Старк ме целуна. — Освен това не е необходимо да пия от теб, защото съм сигурен, че ще оздравея. Искаш ли да ти кажа откъде го знам?

— Аха — измънках аз.

— Знам го, защото твоята безопасност е моята сила, Зоуи. А сега заспивай. Аз съм тук. — Той легна и ме притисна до себе си.

— Ако някой се опита да ме събуди, би ли го убил, моля те? — прошепнах аз, преди да затворя очи.

Старк се засмя.

— Бих направил всичко за теб, милейди.

Хубаво. — Затворих очи и заспах. Моят воин ме държеше здраво в прегръдките си и ме пазеше от сънища и духовете на миналото.

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

Афродита

— Сериозно, гейчета. Легнете си… заедно. Пфу! Аз се нуждая от моя вампир до края на нощта. — Афродита стоеше със скръстени ръце на прага на стаята, където бяха настанени Дарий, Деймиън, Джак и Херцогинята. С известно раздразнение тя забеляза, че Деймиън, Джак и кучето са се свили на едно легло. Те наистина приличаха на кученца, но не беше честно пингвините да възразяват двамата да спят заедно, а да изгонят нея при Зоуи. Или поне се опитаха да го направят.

— Какво се е случило, Афродита? — Дарий забърза към нея, облече тениска върху великолепните си гърди и нахлузи обувки.

Както обикновено той разбра какво става и реагира преди останалите да се усетят. Това беше още една причина Афродита да си пада по него.

— Всичко е наред, но Зоуи спи със Старк. В нашата стая. Не искам да стоя там. Затова си разменяме съквартирантите.

— Зоуи добре ли е? попита Деймиън.

— Мисля, че сега вече е добре отвърна Афродита.

— Смятам, че на Старк едва ли му се правят… разни неща — деликатно отбеляза Джак. Беше сънен, а косата му беше разрошена и очите подпухнали.

Афродита си помисли, че той прилича на кученце повече от всякога и е много сладък. Разбира се, тя би предпочела да изтръгне езика си, отколкото да го каже на глас.

— Той успя да се изкачи до стаята ни, която е на последния етаж, затова мисля, че се оправя,

— О. на Ерик това никак няма да му хареса — щастливо подметна Джак. — Утре ще има сериозна драма между гаджета.

— Гаджетата намаляха. Зоуи скъса с Ерик.

Сериозно? — не повярва Деймиън.

— Да, крайно време беше. Властният егоист трябваше да си ходи — заяви Афродита.

И Зоуи наистина ли е добре? — отново попита Деймиън.

На Афродита не й хареса прекадено проницателният му поглед. Тя нямаше абсолютно никакво намерение да им казва, че Калона е нахлул в съня на Зоуи и затова Старк спи при нея. Нямаше да говори и за видението си… нещо, за което с удоволствие би обвинила Зоуи, когато Деймиън се ядосаше, че не е споменала за това. И за да обезкуражи и подразни любопитното хлапе, Афродита повдигна едната си съвършена вежда и му се усмихна загадъчно и подигравателно.

Ти пък кой си? Обратната й майка?

Както Афродита предполагаше, Деймиън мигновено се вбеси.

— Не! Аз съм й приятел.

— Моля те. Всички го знаем. Зоуи е добре. Господи, остави я да диша спокойно.

Деймиън се намръщи.

— Тревожа се за нея, това е всичко.

— Къде е Хийт? Той знае ли, че тя е скъсала с Ерик и спи със Старк! — Джак завърши изречението с драматичен шепот.

Афродита завъртя очи.

— Изобщо не ми пука къде е Хийт и освен ако не се нуждае от закуска, мисля, че и Зоуи не се интересува къде е той. Тя е заета — изговори отчетливо Афродита. Всъщност не искаше да обижда Деймиън и гаджето му Джак, но да ги отреже и да ги накара да млъкнат беше единственият начин Деймиън да не й се бърка в работата. И всеки път имаше успех сто процента. Тя се обърна към Дарий, който стоеше до нея и я наблюдаваше развеселено, но и загрижено. — Готов ли си да тръгваме, красавецо?

Разбира се. — Той погледна Деймиън и Джак, преди да затвори вратата. — Ще се видим след залез слънце.

— Добре! — изчурулика Джак, а Деймиън само изгледа изпитателно Афродита.

Те излязоха в коридора и Афродита направи само две крачки, когато Дарий я хвана за китката и я дръпна да спре. Преди тя да успее да каже нещо, той сложи ръце на раменете й и я погледна в очите.

— Имала си видение.

Афродита усети, че очите й се напълват със сълзи. Тя беше абсолютно луда по едрото мускулесто момче, което, изглежда, много държеше на нея.

— Да.

— Добре ли си? Бледа си и очите ти са кръвясали.

— Добре съм — отвърна Афродита, макар че дори за нея думите й не прозвучаха убедително.

Дарий я прегърна и тя му позволи да я притисне до себе си, успокоена от силата му.

— Лошо ли беше? Като последния път?

По-лошо. — Завряла лице в гърдите му, Афродита говореше толкова тихо и мило, че би стъписала всеки, който я познава.

— Пак ли видя смъртта на Зоуи?

— Не. Този път беше краят на света, но и Зоуи беше там.

— Ще отидем ли при нея?

— Не. Тя спи със Старк. Калона нахлува в сънищата й, но когато спи с друг, го държи на разстояние.

Добре.

В дъното на коридора се чу шум и Дарий дръпна Афродита в ъгъла и навътре в сенките. Покрай тях мина монахиня, която не ги забеляза.

— Хей, като говорим за сън… Знам, че Зи е Висша жрица, но тя не е единствената, която се нуждае от сън за разхубавяване — прошепна Афродита, когато отново останаха сами в коридора.

Дарий я погледна замислено.

— Права си. Сигурно си изтощена, особено след като си имала видение.

Не говорех само за себе си, господин Мъжественост. Мислех си къде да отидем и ми хрумна гениална идея, ако мога сама да се похваля.

Дарий се усмихна.

— Убеден съм, че това го можеш.

— Разбира се. Спомних си, че ти каза на сестрите пингвини, че не трябва да безпокоим Старк поне осем часа. Той не е в частната си, много тъмна и уютна стая, която е трагично празна. — Афродита се повдигна на пръсти и притисна устни до врата и после до ухото му.

Дарий се засмя и я прегърна.

— Гениална си.

По пътя към освободената стая на Старк Афродита разказа на Дарий за видението си и за съня на Зоуи. Той я слушаше мълчаливо и внимателно и това беше второто нещо, което я привличаше към него.

Първото беше, че Дарий е абсолютно готин, разбира се.

Стаята на Старк беше уютна и тъмна, осветена само от една свещ. Дарий придърпа стол до вратата и подпря дръжката, за да не я отвори някой. След това започна да рови в дрешника в ъгъла на стаята, извади чисти чаршафи и одеяла и оправи леглото, без да каже, че не иска Афродита да спи в завивките на ранен вампир.

Тя го наблюдаваше, докато събуваше ботушите и дънки-те си и измъкваше сутиена си изпод тениската. Замисли се колко странно е чувството, че някой се грижи за нея… някой, който я харесва заради самата нея… и това беше голя-

ма изненада. Момчетата я харесваха, защото беше готина, богата, известна и предизвикателна, или най-често защото беше кучка. Афродита не преставаше да се учудва колко много момчета харесват кучките. Те не я харесваха, защото беше Афродита. Всъщност момчетата не губеха време да разберат какво представлява тя под хубавите коси, дългите крака и държането й. Ала най-големият шок във връзката й с Дарий беше фактът, че още не са правили секс. Разбира се, всички мислеха, че те го правят като зайци, и тя ги оставяше да продължават да си мислят така… дори ги поощряваше. Обаче нямаше чувството, че това е странно. Спяха заедно и дори имаха сериозно разгорещени моменти, но не бяха отишли по-далеч. Афродита се стресна, когато изведнъж прозря какво става между нея и Дарий… Те я караха бавно и се опознаваха. Тя откри, че й харесва да действат бавно и да се опознават с Дарий.

Те се влюбваха!

Коленете й се огънаха от тази ужасяваща за нея мисъл и тя се подпря на стола в ъгъла на стаята и седна. Главата й се замая.

Дарий я погледна учудено.

— Какво правиш чак там?

Ами, седя.

Той наклони глава на една страна.

— Наистина ли си добре? Каза, че във видението си изгоряла заедно с вампирите. Още ли изпитваш въздействието? Бледа си.

— Малко съм жадна и очите ми парят, но иначе съм добре.

Тя продължи да седи на стола, без да стане и да отиде до леглото, и Дарий й се усмихна смутено.

— Не си ли уморена?

Уморена съм.

— Да ти дам ли вода?

— Не! Сама ще си налея. Няма проблем.

Афродита скочи като чудата кукла на пружина и се приближи до умивалника. Тя пълнеше чашата с вода, когато

Дарий изведнъж се озова зад нея и сложи силните си ръце на раменете й. Този път палците му нежно започнаха да масажират схванатите мускули на врата й.

— Ти носиш всичкото си напрежение тук — отбеляза той, докато плъзгаше ръце към раменете й.

Тя изпи водата, но не помръдна. Дарий разтриваше раменете й мълчаливо и докосването му показваше колко много държи на нея. Афродита най-сетне пусна чашата, наведе глава и въздъхна дълбоко и доволно.

— Ръцете ти са вълшебни.

— Бих направил всичко за теб, милейди.

Тя се усмихна, облегна се на ръцете му и се отпусна. Харесваше й, че Дарий се държи с нея така, сякаш е Висша жрица, въпреки че Афродита нямаше Белег и никога нямаше да стане вампир. За него нямаше съмнение, че тя е специална за Никс и е избрана от богинята. Не го беше грижа дали Афродита има белег, или не. Харесваше й, че той…

Боже! Аз го обичам! По дяволите!

Тя рязко вдигна глава и се завъртя толкова бързо, че Дарий се стресна и отстъпи назад.

— Какво има? — попита той.

Обичам те! — изтърси Афродита, а после сложи ръка на устата си, сякаш се опитваше със закъснение да попречи на думите да изскочат оттам.

Воинът се усмихна бавно.

— Радвам се да го чуя. Аз също те обичам.

Очите й започнаха да се изпълват със сълзи и тя замига усилено, блъсна Дарий и мина покрай него.

— Боже! Каква гадост!

Вместо да реагира на изблика й, Дарий остана на мястото си и само я гледаше как се приближава до леглото. Афродита усещаше спокойния му поглед, докато се колебаеше дали да седне, или да легне на леглото. Накрая реши да не прави нито едното, нито другото, защото не й харесваше каква картинка ще представлява в леглото. Вече се чувстваше уязвима и достатъчно разголена, като стоеше там само по тениска и бикини. Тя се обърна с лице към Дарий.

— Какво? — троснато попита Афродита.

Той наклони глава на една страна и ъгълчетата на устните му се извиха в тъжна усмивка. Очите му изглеждаха няколко десетилетия по-стари от останалата част на лицето.

— Родителите ти не могат да обичат, Афродита. Разказвала си ми за тях и мисля, че те не са способни да изпитват това чувство към никого, включително и към теб.

Тя повдигна брадичка и го погледна в очите.

— Кажи ми нещо, което не знам.

— Ти не си като майка си.

Дарий изрече думите нежно, но Афродита имаше чувството, че са ками, които се забиха в сърцето й.

Знам! — Устните й изведнъж станаха студени.

Той бавно тръгна към нея. Движенията му бяха грациозни и изглеждаше силен. Дарий я обичаше? Как? Защо? Не съзнаваше ли каква отвратителна кучка е тя?

— Наистина ли го знаеш? Ти си способна да обичаш, но майка ти не е.

Но способна ли съм да бъда обичана? Афродита искаше да изкрещи въпроса, но не можеше. Пречеше й гордостта, която за нея говореше по-красноречиво от разбирането в очите на Дарий. Вместо да направи онова, което щеше да я накара да се почувства в безопасност, тя зае отбранителна позиция.

— Разбира се, че знам. Но цялата история между нас е абсурдна. Истината е, че ти си вампир, а аз съм човек. Най-много мога да ти бъда консорт, но не мога да бъда дори това, защото вече съм Обвързана с тъпата Стиви Рей… и не мога да се отърва от Обвързването, въпреки че и ти ме ухапа. — Афродита млъкна, като се опитваше да не си спомня нежността, която Дарий бе показал, когато пи от нея, въпреки че за него кръвта й на Обвързана беше замърсена. Тя се опита, макар и безуспешно, да не мисли за удоволствието и спокойствието, които изпитваше в обятията му, при това без да прави секс с него.

— Мисля, че не си права. Ти не си само човек и Обвързването ти със Стиви Рей не влияе върху нас. Приемам го като още едно доказателство колко важна си за Никс. Тя знае, че Стиви Рей се нуждае от теб.

— Но ти не се нуждаеш от мен — огорчено възрази Афродита.

— Нуждая се от теб.

За какво? Ние дори не се чукаме!

— Афродита, защо си причиняваш това? Знаеш, че те желая, но ти и аз сме нещо повече от тела и сладострастие. Ние сме свързани по-силно.

— Не виждам как! Афродита отново беше опасно близо до сълзите и това я ядоса още повече.

Аз виждам. Дарий се приближи до нея, хвана ръката й и коленичи. — Искам да те попитам нещо.

О, Боже! Какво? — Дали той нямаше да направи нещо нелепо, като да я помоли да се омъжи за него?

Дарий сви в юмрук дясната си ръка, сложи я на сърцето си и се вгледа в очите й.

— Афродита, любима пророчице на Никс, моля те да приемеш моята клетва на воин. Заклевам се да те пазя със сърцето, ума, тялото и душата си. Кълна се да принадлежа на теб преди всички други и да бъда твой воин до последния си дъх на този свят и в отвъдния, ако нашата богиня го пожелае. Приемаш ли клетвата ми?

Афродита се изпълни със съкрушителен прилив на радост. Дарий искаше да бъде неин воин! Радостта й обаче беше краткотрайна, когато се замисли за последиците от клетвата му.

— Не може да бъдеш мой воин. Зоуи е твоята Висша жрица. Ако ще полагаш клетва пред някого, трябва да бъде пред нея. Не й беше приятно да изрича тези думи. Още по-неприятна й беше мисълта, че Дарий може да коленичи пред Зоуи.

— Да, Зоуи е моята и твоята Висша жрица, но тя вече има своя воин. Аз бях свидетел на ентусиазма на младия Старк да заеме този пост. Тя няма да се нуждае от друг воин да я пази постоянно. Освен това Зоуи вече ми даде благословията си да положа клетва пред теб.

— Какво?

— Трябваше да обясня на Зоуи какви са намеренията ми.

Тогава това не е импулсивно, а си го обмислил и подготвил?

— Разбира се — усмихна се той. — Искам да те закрилям завинаги.

Афродита поклати глава.

— Не можеш.

Усмивката му помръкна.

— Аз решавам дали да дам клетвата си и това не е пречка. Млад съм, но уменията ми са огромни. Уверявам те, че мога да те закрилям.

— Нямах предвид това! Знам, че си добър… страхотно добър! И точно там е проблемът.

Тя се разплака безмълвно.

— Афродита, не разбирам.

— Защо искаш да положиш клетва пред мен? Аз съм абсолютна кучка!

Усмивката се завърна на устните му.

Ти си неповторима.

Афродита поклати глава.

— Ще ти причиня болка. Аз винаги наранявам всеки, който се сближи с мен.

— Тогава е хубаво, че съм силен воин. Никс постъпи мъдро, че те даде на мен, и аз съм повече от доволен от избора на нашата богиня.

— Защо? — Сълзите се стичаха по лицето й, капеха от брадичката й и мокреха тениската й.

Защото ти заслужаваш някой, който те цени извън богатството, красотата и общественото ти положение, цени те заради самата теб. А сега те питам отново, приемаш ли клетвата ми?

Афродита се вгледа в силното му прелестно лице и нещо в нея се отприщи, когато видя бъдещето си в честния му нетрепващ поглед.

— Да, приемам клетвата ти — отвърна тя.

Дарий извика радостно, изправи се и прегърна своята пророчица, а после нежно я притиска до себе си до залез слънце, докато тя изплакваше възела от тъга, самота и гняв, който отдавна стягаше сърцето й.

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА

Стиви Рей

Стиви Рей обикновено нямаше проблеми със съня. Е, добре, клишето беше ужасно, но през деня тя спеше като труп. Ала не и този ден. Не можеше да изключи съзнанието си… или може би беше по-вярно да се каже, че не можеше да изключи гузната си съвест.

Какво щеше да прави с Репхайм?

Трябваше да каже на Зоуи. В това нямаше абсолютно никакво съмнение.

— Да, и Зи ще побеснее като дългоопашата котка в стая, пълна с люлеещи се столове — измърмори тя и продължи да крачи напред-назад пред входа на тунела в зимника. Беше сама, но непрекъснато се оглеждаше крадешком, сякаш очакваше, че някой неочаквано ще връхлети върху нея.

Ами ако някой слезеше да я търси? Стиви Рей не правеше нищо лошо. Не можеше да заспи, това беше всичко.

Поне така й се искаше.

Тя престана да крачи и се втренчи в успокояващия мрак на тунела, който неотдавна бе прокарала под земята. Какво да направи с Репхайм, по дяволите? Не можеше да каже на Зоуи за него. Зоуи нямаше да разбере. Никой не би разбрал. Дори самата тя не се разбираше! Само знаеше, че не можеше да го предаде. Но когато не беше край него, не чуваше гласа му и не виждаше човешката болка в очите му, Стиви

Рей беше на ръба на паниката и се тревожеше, че укриването на гарвана-демон само доказва, че е загубила и последната си капка мозък.

Той е твой враг! Мисълта постоянно се въртеше в съзнанието й и пърхаше, и се мяташе неконтролируемо като ранена птица.

Не, в момента той не е мой враг, а ранено същество — каза тя в тунела под земята, която й даваше опора и сили.

Изведнъж й хрумна нещо и очите й се отвориха широко. Именно това, че той беше ранен, бе станало причина за цялата бъркотия! Ако Репхайм беше здрав и нападнеше нея или някой друг, Стиви Рей нямаше да се поколебае да се защити.

Тогава трябва да го заведа някъде, където да оздравее! Да! Това беше отговорът! Не беше необходимо да го закриля. Само не искаше да го предаде и да го убият. Ако го заведеше на безопасно място, където нямаше да го безпокоят, Репхайм щеше да се оправи и да реши какво да бъде бъдещето му. Стиви Рей вече беше решила! Може би той щеше да предпочете да се присъедини към добрите срещу Калона и Неферет. А може би нямаше да го стори. Каквото и да избереше Репхайм, това не я засягаше. Но къде би могъл да отиде?

И после, докато гледаше в тунела, тя осъзна идеалния отговор. Решението означаваше, че ще трябва да признае някои от тайните си и Стиви Рей се запита дали Зоуи ще разбере защо ги е криела досега от нея. Трябва да разбере. И на нея й се наложи да вземе някои доста неподходящи решения. Освен това Стиви Рей предполагаше, че Зоуи няма да се изненада от онова, което трябваше да й каже, и вероятно я подозираше от известно време.

Да, тя щеше да каже на Зоуи и да се погрижи мястото, където щеше да изпрати Репхайм, да не се превърне скоро в централна гара за новаци. Той нямаше да бъде съвсем сам и в пълна безопасност, но щеше да се махне от главата й и вече нямаше да бъде нейна отговорност.

Стиви Рей изпита вълнение и леко главозамайване, че е намерила решение на страховития си проблем, съсредоточи се и провери неизменно точния си вътрешен часовник. Разполагаше с малко повече от час до залез слънце. В нормален ден тя никога не би осъществила плановете си, но днес усещаше немощта на слънцето, което безуспешно се опитваше да изгрее през дебелия слой сиви облаци, натежали от лед, сякаш настанили се за постоянно над Тулса. Стиви Рей беше убедена, че няма да изгори, ако излезе навън, и няма да има любопитни монахини да разчистват леда, който все още се сипеше от небето, тъй като всичко извън манастира беше замръзнало и хлъзгаво. Същото се отнасяше и за редовните новаци. Червените новаци бяха най-малкият й проблем, поне от разсъмване до здрач. Всичките бяха в леглата си в мазето. Разбира се, след час те щяха да станат и тъй като добре познаваше Зи, щяха да водят ожесточен спор какъв да бъде следващият им ход. Това означаваше, че Зоуи ще очаква Стиви Рей да присъства.

Стиви Рей нервно зачопли ноктите си. Трябваше да разкрие тайните си на голямо събиране и всички да помислят какво да направят. Боже, тя не очакваше е нетърпение това събиране.

Към нежеланието й се добавяше и това, че Афродита отново бе имала видение. Стиви Рей не знаеше какво е видяла, но чрез Обвързването им усещаше душевния смут, който видението бе причинило на Афродита. Нивото на вълнение се беше повишило и после намаляло и това вероятно означаваше, че в момента Афродита спи дълбоко. Това беше хубаво, защото тя не искаше Афродита да бъде психически будна и да разбере какво е намислила. Стиви Рей можеше само да се надява, че Афродита вече не знае твърде много.

— Е, сега или никога. Жребият е хвърлен — прошепна тя.

Стиви Рей не си даде възможност да се уплаши. Бързо и тихо се качи по стълбите от зимника и отиде в главното мазе на манастира. Всички червени новаци още спяха. Отличителното хъркане на Далас, което се разнасяше из тъмното помещение, я накара да се усмихне.

Тя се приближи до празното си легло и взе одеялото. После се върна в зимника и със свръхестествена увереност тръгна към непрогледния мрак на тунела и без колебание влезе вътре. Миризмата и усещането, че е обградена от пръст, й харесваше. Макар да знаеше, че онова, което се готви да направи, може да е най-голямата грешка в живота й, земята я докосна и успокои, и облекчи обтегнатите й нерви като позната прегръдка на родител.

Стиви Рей стигна до първия лек завой. Спря там и остави одеялото. Пое си три пъти дълбоко дъх и се съсредоточи. Когато заговори, гласът й беше малко по-силен от шепот, но имаше такава мощ, че въздухът около нея потрепери като топлинни вълни над асфалтово шосе през лятото.

— Земя, ти си моя и аз съм твоя. Призовавам те при мен.

Тунелът около Стиви Рей мигновено се изпълни с уханията на окосена ливада и звук на вятър, шумолящ в клони на дървета. Тя усети несъществуваща трева под краката си. Почувства и земята около себе си и почерпи сили от природната стихия като от одушевено, съзнаващо същество. Стиви Рей вдигна ръце и насочи пръсти към ниския таван на тунела.

— Отвори се за мен, моля те.

Таванът потрепери и отгоре се посипа пръст и отначало бавно, а после със звук, наподобяващ въздишка на старица, земята се отвори над Стиви Рей. Инстинктът я накара да отскочи назад в предпазните сенки на тунела, но се оказа права за слънцето. Не го виждаше, нито го усещаше. Дъжд ли валеше? Не. Тя надникна към мрачното небе и няколко капки намериха лицето й. Не валеше дъжд, а суграшица, и то силно, и това беше още по-добре за плановете й. Стиви Рей наметна одеялото на раменете си и започна да се катери по срутената стена на тунела. Излезе недалеч от пещерата на Дева Мария и дърветата в западния край на манастирския двор. Беше толкова тъмно, сякаш слънцето бе залязло, но Стиви Рей смутено присви очи. Не й харесваше, че дневната светлина я кара да се чувства уязвима, въпреки че тя беше филтрирана и практически не съществуваше.

Тя се отърси от безпокойството, бързо се ориентира и видя бараката, където бе оставила Репхайм. Наведе глава, за да се предпази от парещите сачми замръзнал дъжд, и хукна към бараката. Също като предишната нощ, щом докосна резето, Стиви Рей не можа да не си помисли: Моля те, дано е мъртъв… Ще бъде по-лесно, ако е умрял…

В бараката беше по-топло, отколкото тя предполагаше, и миришеше странно. Наред с мириса на косачката за трева и другите градинарски инструменти, съдържащи моторно масло и газ, както и различните пестициди и торове, складирани на лавиците, имаше и нещо друго, от което настръхна. Стиви Рей заобиколи инструментите и бавно вървеше към дъното на бараката, когато осъзна на какво й напомня миризмата. Прозрението я накара да забави крачка и накрая да спре. Бараката, изпълнена с мириса на Репхайм и неговата кръв, миришеше като мрака, който я обкръжаваше, след като уж умря и човечността й беше почти изцяло унищожена. Това й напомни за онзи мрачен период от дни и нощи, когато не изпитваше нищо друго освен гняв и потребност, насилие и страх.

Стиви Рей сподави ахването си, когато установи и останалата връзка с миризмата. Червените новаци, онези другите… за които не искаше да казва на Зоуи, имаха същата миризма. Е, не беше абсолютно еднаква и тя се съмняваше дали нечие друго обоняние, не толкова изострено като нейното, ще долови сходството. Стиви Рей обаче разбра каква е връзката и кръвта й се смрази от лошо предчувствие.

— Отново дойде при мен сама — каза Репхайм.

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

Стиви Рей

Думите на Репхайм се разнесоха към нея от мрака. Тя не виждаше чудовището в него, пък и гласът му звучеше обсебващо и сърцераздирателно човешки. Именно това го спаси предишния ден. Човечността му трогна Стиви Рей и сърцето не й даде да го убие.

Днес обаче гласът му звучеше различно и по-силно. Това я успокои и същевременно разтревожи.

Тя прогони безпокойството. Стиви Рей не беше безпомощно хлапе, което тича да се скрие при първия знак за опасност. Определено можеше да срита птичия му задник. Тя изправи рамене. Беше взела решение да му помогне да се махне оттам и точно това щеше да направи.

А ти какво очакваше? Джон Уейн и кавалерията ли? — Стиви Рей се престори на майка си, когато някой от братята й беше болен и хленчеше, и тръгна към гарвана-демон. Тъмните му очертания, свити в дъното на бараката, се фокусираха и тя го погледна сериозно. — Е, не си мъртъв и седиш. Сигурно се чувстваш по-добре.

Той леко наклони глава на една страна.

Кой е Джон Уейн и кавалерията?

— Изразът означава, че добрите идват да те спасят. Но не се вълнувай, защото армията няма да дойде. Имаш само мен.

— Ти не се ли смяташ за една от добрите?

Репхайм я изненада със способността си да води смислен разговор е нея и Стиви Рей си помисли, че ако затвори очи или отмести поглед от него, може да се заблуди, че той е обикновено момче. Разбира се, тя знаеше, че не е така. Никога нямаше да затвори очи в негово присъствие, нито да отмести поглед. Репхайм определено не беше обикновен,

— Да, добра съм, но не съм точно цяла армия. — Тя го огледа. Видът му беше ужасен… осакатен, окървавен и сломен… но вече не лежеше свит на една страна, а седеше, облегнал се предимно на здравата си лява страна на стената на бараката. Беше се завил с хавлиите, които Стиви Рей му остави. Очите му бяха ясни и нащрек и не се отместваха от лицето й. — Е, по-добре ли се чувстваш?

Както ти каза, не съм мъртъв. Къде са останалите?

— Останалите гарвани-демони избягаха с Калона и Неферет.

— Не, имам предвид другите човешки синове и дъщери.

— А, приятелите ми. Повечето спят. Затова нямаме много време. Няма да бъде лесно, но смятам, че измислих как да те измъкна оттук. Стиви Рей млъкна и престана да чопли ноктите си. — Можеш да вървиш, нали?

— Ще направя каквото е необходимо.

Какво означава това, по дяволите? Само ми кажи да или не. Важно е.

— Да.

Стиви Рей преглътна с усилие, като чу как той изсъска думата, и реши, че е сгрешила, че ако не го гледа, би го помислила за обикновен.

— Добре, тогава да вървим.

Къде ще ме водиш?

— На място, където ще бъдеш в безопасност и ще оздравееш. Не може да останеш тук. Със сигурност ще те намерят. Хей, нали нямаш проблема на баща си да бъдеш под земята?

— Предпочитам небето пред земята — огорчено отговори Репхайм, като накъсваше думите и съскаше.

Стиви Рей сложи ръце на кръста си.

— Това означава ли, че не можеш да отидеш под земята?

— Предпочитам да не го правя.

А предпочиташ ли да останеш жив и скрит под земята, или тук горе, където всеки момент може да бъдеш намерен и мъртъв? — Или нещо по-лошо — помисли си тя, но не го каза.

Репхайм не отговори и Стиви Рей се запита дали той иска да живее. Не се беше замисляла за тази вероятност. В това би имало логика. Другите гарвани-демони бяха решили, че Репхайм е мъртъв, и го бяха оставили, а съвременният свят беше несравнимо по-различен от времето, когато той бе живял… и тероризирал селата на индианците чероки. Объркала ли беше Стиви Рей нещата, като не го остави да умре?

— Предпочитам да живея.

Съдейки по изражението му, тя разбра, че заявлението му е изненада не само за нея, но и за него.

— Хубаво. Тогава трябва да те измъкна оттук. Стиви Рей пристъпи към него, но спря. — Нужно ли е пак да те карам да обещаеш, че ще бъдеш добър?

— Твърде съм немощен, за да представлявам заплаха за теб.

— Добре, тогава ще приема, че ще удържиш на думата си, която вече ми даде. Не прави нищо глупаво и може да решим проблема. Стиви Рей се приближи до него и приклекна. — Нека видя превръзките ти. Може би трябва да бъдат сменени или стегнати, преди да тръгнем. — Тя ги провери внимателно и методично, като обясняваше какво прави. — Мъхът, изглежда, има ефект. Не виждам много кръв. Глезенът ти е доста подут, но мисля, че не е счупен. Не напипвам натрошени кости. — Стиви Рей отново превърза глезена му, затегна другите превръзки и остави разбитото крило за накрая. Протегна ръка зад него и започна да стяга разхлабилите се превръзки, когато Репхайм, който мълчеше и не помръдваше по време на прегледа, наведнъж потрепери и изохка от болка. — О, извинявай! Знам, че крилото ти е в много лошо състояние.

Увий още плат около мен и пристегни крилото към тялото ми. Няма да мога да вървя, ако не го обездвижиш напълно.

Стиви Рей кимна.

— Ще направя каквото мога.

Тя накъса на ивици още една хавлия и се наведе, за да достигне гърба му. Стисна зъби и заработи бързо и внимателно. Не й беше приятно, че Репхайм трепери и стене от болка. Щом приключи с крилото, Стиви Рей гребна вода и му помогна да я изпие. След като той престана да трепери, тя се изправи и протегна ръце към него.

— Хайде, да хвърлим жребия.

Репхайм се втренчи в нея, на странното му лице Стиви Рей прочете озадаченост и се усмихна.

Това означава да рискуваш да направиш каквото е необходимо, макар да е адски трудно.

Той кимна и бавно хвана ръцете й. Тя се подготви и го дръпна, оставяйки му време да премести тежестта си и да се подготви. Репхайм изстена и успя да стане, въпреки че не можеше да стъпва добре на ранения си глезен и не изглеждаше много стабилен.

Стиви Рей държеше ръцете му и му даваше възможност да свикне да стои прав и макар да се тревожеше, че той може да припадне, стори й се странно, че ръцете му са топли и човешки. Винаги бе мислила, че птиците са студени и пърхави. Всъщност не обичаше особено много птиците. Пиленцата на майка й я плашеха до смърт е истеричното размахване на крилцата си и глупавто писукане. Тя си спомни как събираше яйца и една дебела сприхава кокошка я клъвна и едва не улучи очите й.

Стиви Рей потрепери и Репхайм пусна ръцете й.

— Добре ли си? — попита тя, за да запълни неловкото мълчание, което се възцари между тях.

Той изпъшка и кимна.

— Дръж се. Преди да се опиташ да вървиш, да видим какво ще мога да намеря, за да ти помогна. — Стиви Рей огледа градинарските инструменти и избра хубава, солидна лопата с дървена дръжка. Върна се при Репхайм, премери я съобразно ръста му и с едно бързо движение махна металната част и му подаде дръжката. — Използвай я като бастун. Така раненият ти глезен няма да се претоварва. Може да се подпираш и на мен, но щом влезем в тунела, ще трябва да вървиш сам, затова ти е нужна.

Репхайм взе дървената дръжка от нея.

— Силата ти е внушителна.

Стиви Рей повдигна рамене.

Понякога ми е необходима.

Той предпазливо пристъпи напред, използвайки дръжката на лопатата, за да се подпира. Можеше да върви, въпреки че очевидно изпитваше силна болка. Успя обаче сам да докуца до вратата на бараката. Спря и погледна Стиви Рей.

— Първо г-це те увия. Разчитам, че никой няма да ни види, но в случай че някоя любопитна монахиня наднича през прозореца, ще ме види, че помагам на някого, увит в одеяло. Или поне така се надявам.

Репхайм кимна и тя го уви в одеялото. Сложи го на главата му и го затъкна върху превръзката на гърдите му.

— Ето какъв е планът ми. Нали знаеш за тунелите под депото, където бяхме?

— Да.

— Аз малко ги удължих.

— Не разбирам.

— Имам връзка с природната стихия земя. Мога да я контролирам донякъде, поне някои нейни аспекти. Напоследък открих, че мога да премествам пръстта и да правя тунели.

И така свързах депото с манастира.

— За тази сила спомена баща ми, когато говореше за теб.

Стиви Рей определено не искаше да обсъжда ужасния му

баща с него и дори да си мисли защо е говорил за нея и способностите й.

Да, все едно… Отворих част от тунела, който направих, за да изляза и да дойда тук. Мястото не е далеч от бараката. Ще ти помогна да стигнеш дотам. Щом влезеш в тунела, искам да отидеш до депото. Там има подслон и храна. Всъщност е много хубаво. Ще бъдеш добре там.

— А защо съюзниците ти няма да ме намерят в тунелите?

— Първо, ще затворя онзи, който свързва депото и манастира, а после ще кажа на приятелите си нещо, което ще ги убеди да не влизат в тунелите известно време. И се надявам, че ти ще имаш достатъчно време да оздравееш и да се махнеш оттук, преди те да започнат да си пъхат носа там.

— Какво ще им кажеш, за да не влизат в тунелите?

Стиви Рей въздъхна и прокара пръсти по лицето си.

Истината. Ще им кажа, че в тунелите се крият още червени новаци и че са опасни, защото не са направили избора между доброто и злото.

Репхайм мълча няколко секунди и после каза:

— Неферет беше права.

— Неферет! Какво искаш да кажеш?

— Тя все повтаряше на баща ми, че има съюзници сред червените новаци и те може да бъдат воини в нейната кауза. Неферет говореше за тези червени новаци.

Сигурно — нещастно промълви Стиви Рей. — Само че не исках да го повярвам. Надявах се, че в крайна сметка те ще постъпят правилно и ще изберат човечността пред мрака. Мислех, че им трябва време, за да си изяснят нещата, но се оказа, че греша.

— Тези новаци ли ще попречат на приятелите ти да влязат в тунелите?

— Да, в известен смисъл, но по-скоро аз ще им попреча. Ще спечеля време… за теб и тях. — Тя го погледна в очите.

Дори да греша. Без да добави нищо повече, Стиви Рей отвори вратата, вдигна ръката му, уви я около раменете си и двамата излязоха в ледения здрач.

Стиви Рей знаеше, че Репхайм изпитва силна болка, до-като препъвайки се, вървяха от бараката към отвора в земята, който бе направила, но чуваше само задъханото му дишане. Той се беше облегнал на нея и тя отново се изненада от топлината и човешкия допир около рамото й, примесен с перушината на тялото му, което подпираше. Стиви Рей се оглеждаше непрекъснато, затаила дъх от страх, че някой, например досадният Ерик, който все се опитваше да докаже колко е мъжествен, се е измъкнал навън. Обвитото в облаци слънце залязваше. Стиви Рей го усещаше как напуска забуленото от лед небе. Беше само въпрос на време преди новаците, вампирите и монахините да се размърдат.

Хайде, справяш се добре. Ще успееш. Трябва да побързаме — шепнеше тя, окуражавайки Репхайм, и се мъчеше да успокои гузните си страхове.

Ала никой не извика, нито се затича след тях и за много по-малко време, отколкото Стиви Рей очакваше, отворът на тунела зейна под краката им.

— Вмъкни се гърбом. Не е далеч. Ще бъда с теб през по-голямата част от пътя да ти помагам.

Репхайм не губи време, нито енергия да говори. Той кимна, обърна се, хвърли одеялото от раменете си и с помощта на Стиви Рей бавно и болезнено изчезна в тунела. Тя го последва.

Репхайм се облегна на стената от пръст и си пое дъх. Стиви Рей искаше да го остави там да си почине, но тръпките по гърба й крещяха, че другите ще се събудят, ще тръгнат да я търсят и ще я намерят там с гарвана-демон!

- Трябва да продължиш. Махни се оттук. Върви натам. — Тя посочи мрака пред тях. — Ще бъде тъмно. Съжалявам, но нямам време да ти намеря фенерче. Ще се чувстваш ли добре в мрака?

Репхайм кимна.

— Отдавна предпочитам нощта.

— Добре. Върви по тунела, докато стигнеш до място, къ-дето пръстта се превръща в циментови стени. След това завий надясно. Ще бъде объркващо, защото колкото повече се приближаваш до депото, толкова повече ще стават тунелите. Но не се отклонявай от главния. Ще бъде осветен… или поне така се надявам. При всички случаи продължавай да вървиш. Ще намериш фенери, храна и стаи с легла и всичко необходимо.

— Там има червени новаци.

Той не го формулира като въпрос, но Стиви Рей отговори,

— Да, има. Докато червените новаци и аз живеехме там, те стояха далеч от главните тунели и стаите ни. Не знам какво правят сега и откровено казано, нямам представа какво биха сторили с теб, но мисля, че няма да те изядат… Не миришеш добре. Но не съм сигурна. Те са… — Стиви Рей млъкна, търсейки правилните думи, — Те са различни от мен… от нас останалите.

— Те принадлежат на мрака. Вече споменах, че съм запознат с тези въпроси.

— Надявам се, че ще бъдеш добре. — Тя млъкна отново, защото не знаеше какво да каже, и накрая изтърси: Предполагам, че ще се видим някой път.

Репхайм се втренчи в нея и не отговори.

Стиви Рей се засуети.

— Репхайм, трябва да вървиш. Веднага. Тук не си в безопасност. Щом тръгнеш по тунела, аз ще срутя тази част, за да не може никой да те проследи, но трябва да побързаш.

— Не разбирам защо би изменила на съюзниците си, за да ме спасиш.

— Не изменям на никого. Просто не те убивам! изкрещя Стиви Рей, а сетне понижи тон и добави: — Това, че те пускам да си вървиш, означава ли, че изменям на приятелите си? Не може ли да означава само, че избирам живота пред смъртта и доброто пред злото? С какво е по-различно?

— Помисли ли, че като реши да ме спасиш, ти направи избор, който вие бихте нарекли лош?

Стиви Рей го гледа дълго, преди да отговори.

Тогава нека тежи на твоята съвест. Животът е такъв, какъвто сам си го направиш. Баща ти го няма. Останалите гарвани-демони също заминаха. Когато бях малка и се ударех, мама ми пееше една глупава песничка, където се казваше, че трябва да стана, да се изтупам от праха и да опитам пак. И ти трябва да направиш така. Аз само ти давам възможност да го сториш, — Тя протегна ръка. — Е, да се надяваме, че следващия път, когато се срещнем, няма да бъдем врагове.

Репхайм погледна протегнатата й ръка и после лицето й и бавно стисна пръстите й в традиционния вампирски поздрав.

— Дължа ти живота си, Жрице.

Стиви Рей усети, че лицето й пламна.

— Наричай ме Стиви Рей. В момента не се чувствам жрица.

Той се поклони.

— Тогава дължа живота си на теб, Стиви Рей.

Вземи правилното решение и ще ми върнеш услугата. Добра среща, добра раздяла и добра нова среща, Репхайм.

Тя се опита да се отскубне от него, но той не я пусна.

— Всичките ли твои съюзници са като теб?

Стиви Рей се усмихна.

— Не, аз съм по-странна от повечето. Аз съм първият червен вампир и понякога си мисля, че съм експеримент.

— А аз съм първият от децата на баща ми.

Въпреки че Репхайм я гледаше в очите, тя не можа да разгадае изражението му. В сумрака в тунела Стиви Рей видя само човешката форма на очите му и неземния им червен блясък… същия, който обсебваше сънищата й и понякога завладяваше зрението й, обагряйки всичко в алено, гняв и мрак. Тя поклати глава.

— Трудно е да си пръв.

Той кимна, най-сетне пусна ръката й и без да пророни нито дума повече, се обърна и закуца в тъмнината.

Стиви Рей преброи до сто и вдигна ръце.

— Земя, отново се нуждая от теб. — Природната стихия мигновено реагира и тунелът се изпълни с уханията на пролетна ливада. Стиви Рей вдъхна дълбоко аромата и продължи: — Срути тавана. Запълни тази част на тунела. Затвори дупката, която направи за мен, запуши я и отново я направи солидна, за да не може никой да мине оттук.

Тя се дръпна назад, когато пръстта пред нея се раздвижи и после се посипа надолу, подреди се и се втвърди, докато се превърна в плътна земя.

— Стиви Рей, какво правиш, по дяволите?

Тя се завъртя и притисна ръка до сърцето си.

— Далас! Уплаши ме до смърт! Ще получа сърдечен удар.

— Извинявай. Трудно е да се промъкна незабелязано до теб. Мислех, че усещаш присъствието ми.

С разтуптяно сърце Стиви Рей се вгледа изпитателно в лицето му и се опита да разбере дали Далас знае, че не е била сама, но той не изглеждаше подозрителен, ядосан или измамен, а само любопитен и малко тъжен. Следващите му думи засилиха убеждението й, че не е бил там достатъчно дълго, за да види Pen хай м.

— Ти затвори тунела, за да не могат останалите да стигнат до манастира, нали?

Стиви Рей кимна и се помъчи да не покаже вълната на облекчение в гласа си.

— Да, реших, че няма да е разумно да им предоставя лесен достъп до монахините.

Иначе за тях това би било нещо като шведска маса. — В очите му блесна дяволито пламъче.

— Не бъди груб — рече тя, но не можа да не се усмихне. Далас беше голям сладур. Той не само че й беше неофициално гадже, но беше и гениален във всичко, свързано с електричеството, водопроводните инсталации и каквото можеше да се намери в депото.

Далас също се ухили, приближи се до нея и подръпна кичур от русите й къдрици.

— Не съм груб, а гледам реално на нещата. И не ми казвай, че поне не си мислила колко лесно би било да изядеш някоя монахиня.

— Далас! — Стиви Рей присви очи, искрено стъписана от думите му. — По дяволите, и през ум не ми е минавало да изям монахиня! Това дори не звучи редно. И както вече съм ти казвала, не е разумно да мислиш да ядеш хора. Не е хубаво за теб.

— Хей, успокой се, сладурче. Само те дразня. — Той погледна към стената от пръст зад нея. — Е, как ще обясниш това на Зоуи и останалите?

— Ще им кажа истината. Вероятно трябваше да го сторя по-рано.

— Мислех, че искаш да мълчиш за останалите новаци, за-щото те може да се вразумят и да бъдат повече като нас.

— Да, изглежда, малко се обърках какво решение да взема.

— Е, добре, от теб зависи. Ти си нашата Висша жрица. Кажи на Зоуи и другите каквото искаш. Всъщност може да го направиш веднага. Зоуи свиква съвещание в столовата. Излязох да те търся, за да ти кажа.

— Как разбра къде да ме намериш?

Далас се усмихна отново и сложи ръка на раменете й.

— Знам, сладурче. Не беше много трудно да се досетя, че си в тунела, при земята си.

Двамата тръгнаха. Стиви Рей уви ръка около кръста му и си позволи да се облегне на него, радостна, че усеща до себе си нормално момче. Изпита облекчение, че светът й отново е станал такъв, какъвто смяташе за правилен. Щеше да избие Репхайм от главата си. Беше помогнала на ранено същество, това беше всичко. Той беше тежко ранен гарван-демон. Какви поразии можеше да направи?

— Познаваш ме, а? — Тя блъсна Далас с хълбок.

Той се притисна до нея.

— Не толкова добре, колкото ми се иска, сладурче.

Стиви Рей се изкикоти, без да обръща внимание на факта, че той полага маниакални усилия да се държи непринудено, а от кожата й все още се разнася мрачният мирис на Репхайм.

ОСЕММНАЙСЕТА ГЛАВА

Зоуи

В един от онези вълшебни, мъгливи мигове между съня и събуждането той ме притисна до себе си. Беше толкова едър, силен и твърд, че контрастът между физическото му присъствие и нежния, приятен дъх, галещ шията ми наред с целувките му, ме накара да потреперя.

Още не исках да се разсънвам, но въздъхнах щастливо и се протегнах. Той уви ръце около мен. Харесваше ми да бъда близо до него. Помислих си колко се радвам, че Старк е мой воин, и сънено промълвих:

— Сигурно наистина се чувстваш по-добре.

Докосването му стана още по-секси и не толкова нежно.

Отново потреперих.

И после замаяното ми съзнание регистрира едновременно две неща — не треперех само защото онова, което той правеше, ми беше приятно, но и защото допирът му беше студен. И второ, тялото, притиснало се до мен, беше твърде едро, за да е на Старк.

— Виждаш ли как душата ти копнее за мен? прошепна той. — Ти ще дойдеш при мен. Съдбата ти е такава, а моята е да те чакам.

Поех си дълбоко дъх, разсъних се напълно и седнах в леглото.

Бях сама.

Успокой се… Успокой се… Успокой се… Калона не е тук… Всичко е наред… Беше само сън…

Без да разсъждавам, аз машинално започнах да контролирам дишането си, което определено работеше на пълни обороти. Старк не беше в стаята и последното, което исках, беше да хукне към мен, защото вероятно усещаше колко съм паникьосана, когато всъщност не ме застрашаваше реална опасност. Може и да не бях сигурна за някои неща, но бях убедена в едно — не исках Старк да мисли, че постоянно трябва да бъде до мен. Да, аз бях луда по него и се радвах, че имаме връзка, но това не означаваше, че искам Старк да смята, че не мога да живея без него. Той беше мой воин, а не бавачка или преследвач и ако започнеше да мисли, че трябва да ме наблюдава постоянно… да ме гледа, докато спя… Сподавих ужасения си вик.

Вратата на малката баня, която моята стая делеше със стаята за гости в съседство, се отвори и Старк влезе. Погледът му веднага се насочи към мен. Беше по дънки и черна тениска с емблемата на благотворителната католическа организация „Улични котки“ и бършеше с хавлия мократа си коса. Предполагам, че сигурно се бях успокоила и премахнала паникьосаното изражение от лицето си, защото щом ме видя да седя в леглото сама и без да съм в опасност, разтревоженото му лице се промени и се усмихна.

— Хей, събудила си се. Така си и помислих. Добре ли си?

— Да, чувствам се чудесно — побързах да отговоря аз. — Едва не паднах от леглото и се събудих. Стреснах се.

Усмивката му стана самонадеяна.

— Вероятно си се мятала, докато си търсила мен и страхотното ми тяло и затова едва не си паднала от леглото.

Повдигнах озадачено едната си вежда.

— Убедена съм, че не беше това. — Тялото му наистина беше страхотно, но нямаше да му позволя да си мисли, че лигите ми текат по него. Огледах го и осъзнах, че Старк наистина изглежда добре… нещо повече от сладък и готин. Лицето му не беше толкова бледо и се държеше много по-стабилно на краката си. — Изглеждаш по-добре.

И се чувствам по-добре. Дарий беше прав… Оздравявам бързо. Осемте часа сън и трите пликчета кръв, които докопах, докато ти още хъркаше, ме накараха да се почувствам много по-добре. — Той се приближи до леглото, наведе се и нежно ме целуна. — Прибави към това и мисълта, че мога да те пазя от кошмарите с Калона и смело мога да твърдя, че съм готов да се изправя пред всичко.

— Не хъркам — възразих аз, въздъхнах и увих ръце около кръста му. Притиснах се до него и се оставих силата на физическото му присъствие да прогони остатъка от кошмара с Калона. — Радвам се, че се чувстваш по-добре.

Трябваше ли да му кажа, че Калона пак се е промъкнал в съня ми, въпреки че Старк беше наблизо и съсредоточен да ме пази? Може би. Вероятно ако му бях казала, това щеше да промени нещата, които се случиха по-късно. Тогава обаче си мислех само как да не наруша позитивната енергия, която Старк излъчваше, и затова се отпуснах в обятията му, докато си спомних, че не съм се измила, нито сресала. Прокарах пръсти през разрошените си коси и извърнах лице, за да не го задуша с противния си дъх, а после се отскубнах от прегръдките му и забързах към банята.

— Хей, ще ми направиш ли една услуга, докато си вземам душ? — подхвърлих аз през рамо.

— Разбира се. — Той ме стрелна със самонадеяната си усмивка, което ми показа, че наистина се чувства добре. Искаш да ти изтъркам гърба ли?

— Не, но благодаря. — Господи, момчетата мислеха само за едно. Искам да събереш новаците, и червените, и сините, и да намериш Афродита, Дарий, сестра Мери Анджела, баба ми и всеки друг, за когото се сетиш и който трябва да дойде на обсъждането кога и как да се върнем в училището.

— Предпочитам да ти изтрия гърба, но няма проблем. Твоето желание е заповед за мен, милейди. — Старк се поклони и ме поздрави, като сложи ръка на сърцето си.

— Благодаря — тихо казах аз. Изведнъж ми се доплака от уважението и доверието му към мен.

— Хей. — Усмивката му помръкна. Изглеждаш тъжна. Всичко наред ли е?

Радвам се, че си мой воин — отвърнах аз, въпреки че това не беше цялата истина.

Той се усмихна отново.

— Голяма късметлийка си, Висша жрице.

Поклатих глава на безграничната му самонадеяност и замигах, за да прогоня нелепите си сълзи.

— Събери всички.

— Добре. В мазето ли искаш да се срещнем?

Изкривих лице в гримаса.

Определено не. Попитай сестра Мери Анджела дали може да се съберем в трапезарията. Там ще можем да ядем и да разговаряме.

— Ще го сторя.

— Благодаря.

— До скоро, милейди. — С блеснали очи той отново ме поздрави официално и после бързо излезе от стаята.

Аз обаче влязох в банята бавно. Машинално измих зъбите си и влязох под душа. Дълго стоях там, обливайки се с гореща вода. И после, когато знаех, че съм спокойна, се замислих за Калона.

Аз се бях отпуснала в обятията му. Не изживявах спомените на Ая, нито бях под нейното влияние, а сама се оставих той да ме докосва и резултатът беше ужасяващ и показателен. Почувствах се толкова добре да бъда с него, че го сбърках с моя воин! И съвсем не приличаше на сън. Бях будна и съзнанието ми беше почти ясно. Последното посещение на Калона ме разтърси до мозъка на костите.

— Колкото и да се съпротивлявам, душата ми го приема — промълвих аз и после, сякаш очите ми завидяха на водата, която се стичаше по лицето ми, се разридах.

* * *

Намерих трапезарията, като следвах обонянието и слуха си. Докато вървях по коридора, аз чух познати гласове, които се смееха, както и тракане на чинии и сребърни прибори. Запитах се дали монахините наистина нямат нищо против нашествието на непълнолетни бъдещи вампири. Спрях пред широкия сводест вход на голямата стая и погледнах как сестрите се спогаждат е хлапетата. Вътре имаше три редици дълги маси. Очаквах, че монахините ще се съберат заедно и ще се отделят от нас, но не беше така. Вярно, те седяха по две или три, но бяха заобиколени от червени и сини новаци и всички бъбреха. Това напълно разби стереотипната ми представа, че монашеската трапезария е място за молитви и тих (скучен) размисъл.

Ще се мотаеш ли, или ще влезеш?

Обърнах се и видях Афродита и Дарий. Държаха се за ръцете и сияеха от щастие.

— Добра среща, Зоуи. — Дарий ме поздрави официално, но усмивката придаде на почтителния му жест радушно и непринудено излъчване.

Погледнах Афродита така, сякаш очаквах да каже: „Ето това се казват добри обноски“, и после се усмихнах на воина.

— Добра среша, Дарий. Двамата изглеждате доволни от себе си. Сигурно сте намерили къде да поспите. Млъкнах, отново погледнах Афродита и добавих: — Или да не спите.

Те ме увериха, че са спали. — Сестра Мери Анджела наблегна на последната дума, докато се приближаваше към нас на прага.

Афродита завъртя очи, но не каза нищо.

— Дарий ми обясни, че в съня ти те посещава низвергнатият ангел и Старк може да му попречи добави монахинята и както винаги, пристъпи направо към въпроса.

Какво е направил Старк? — Хийт дотърча при нас, прегърна ме и ме целуна по устните. — Да му сритам ли задника?

— Едва ли ще можеш — рече Старк, който излезе от трапезарията и се присъедини към нас.

За разлика от Хийт той не ме награби, но погледът му беше толкова топъл и интимен, че сякаш ме докосна осезаемо като прегръдката на Хийт.

Изведнъж изпитах клаустрофобия от момчета. Навалица от момчета звучи добре теоретично, но внезапно осъзнах, че идеята е добра само на теория. И сякаш за да затвърди мислите ми, Ерик избра точно този момент да дойде при нас. Венера, червената новачка и бивша съквартирантка на Афродита, буквално беше залепнала за него. Пфу. Гнус.

— Здравейте. Умирам от глад! — съобщи той и засия с голямата си лъчезарна усмивка на кинозвезда, която по-рано толкова много харесвах.

С периферното си зрение забелязах, че Хийт и Старк зяпат Ерик и пиявицата Венера, и си спомних, че не бях казала на другите си гаджета, че съм зарязала Ерик. Потиснах въздишката си на раздразнение и вместо да го пренебрегна с ледено отношение, както ми се искаше, лепнах на лицето си престорена усмивка и засиях.

— Здравейте, Ерик, Венера. Е, щом сте гладни, дошли сте където трябва. Всичко тук ухае превъзходно.

Усмивката на Ерик помръкна за миг, но актьорското му майсторство напълно отговаряше на задачата да изглежда така, сякаш си е намерил ново гадже петнайсет секунди, след като сме скъсали.

— Здравей, Зоуи. Не те видях. Както обикновено, ти си заобиколена от момчета. По дяволите, те постоянно се тълпят около теб. — Той се усмихна иронично и мина покрай мен, като блъсна с рамо Старк.

— Ако изстрелям стрела с лъка си и си помисля за някой задник, ще се учудиш ли, ако уцеля Ерик? — попита ме Старк с приятен, безразличен тон.

— Аз няма да се учудя — каза Хийт.

— Момчета, от личен опит ви уверявам, че Ерик има чудесен задник — обади се Венера и тръгна след Ерик към трапезарията.

— Хей, Венера, искам да ти кажа нещо — рече Афродита.

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

Зоуи

Венера се поколеба и погледна през рамо бившата си съквартирантка, Афродита й отправи най-добрата си подигравателна усмивка на кучка и каза:

— Всичко се връща. Пожелавам ти късмет.

В същия миг забелязах, че всички в трапезарията ни гледат и разговорите са спрели.

Ерик махна властно и Венера незабавно изтърча при него. Хвана го под ръка и притисна гърди до лакътя му. И после из стаята се разнесе шепот, сякаш някой драсна клечка кибрит и го разпали.

Ерик и Зоуи са скъсали\

— Ерик е с Венера!

— Зоуи и Ерик вече не са заедно]

По дяволите.

Никога не съм го харесвал. — Хийт ме целуна по косите и после ги разроши, сякаш бях двегодишно дете.

— Знаеш, че не обичам да правиш така. Опитах се да пригладя косите си, които и без това бяха твърде пухкави, защото монахините очевидно не вярваха в машите за коса.

И аз никога не съм го харесвал. — Старк хвана ръката ми и я целуна, а сетне погледна Хийт. — Не ми харесва много, че ти и Зоуи сте Обвързани, но нямам проблем с теб.

— И аз нямам нищо против теб, но не ми харесва, че спа със Зи — отвърна Хийт.

— Хей, част от служебната ми характеристика е да я пазя,

това е всичко. ’

— Ще повърна — обади се Афродита. — Между другото, пълни с тестостерон тъпаци, трябва да знаете, че Зи заряза Ерик, а не той нея, както и да се мъчи да го представи той. Не забравяйте, че тя може да го направи и с всеки от вас, ако станете прекадено досадни. — Тя пусна ръката на Дарий, приближи се до мен и ме погледна в очите. — Готова ли си да влезеш вътре и да се изправиш пред досадните тълпи?

— След секунда — отговорих аз и се обърнах към сестра Мери Анджела. — Как е баба?

— Уморена. Боя се, че вчера е преживяла твърде много.

— Добре ли е?

— Ще се оправи.

— Може би трябва да отида при нея и…

Понечих да тръгна, но Афродита ме хвана за китката.

— Баба ти е добре. Убедена съм, че в момента тя предпочита да решиш какво да правим, откодкото да се тревожиш за нея.

— Тревожи се? Кой се тревожи? — Стиви Рей дотича от ъгъла на коридора заедно с Далас. — Здравей, Зи! Тя ме прегърна. — Извинявай, че се държах така. Предполагам, че напоследък и двете сме под голямо напрежение. Прощаваш ли ми? — прошепна тя.

Разбира се — отвърнах аз и се опитах да не сбърча нос, когато я притиснах до себе си. Тя миришеше на мазе и пръст и на още нещо противно, което не можах да позная. Хей, зарязах Ерик и сега той се натиска с Венера пред всички.

— Гадно. Все едно майка ти да забрави рождения ти ден — на висок глас каза Стиви Рей, без да обръща внимание на публиката.

Да, определено е гадно.

— Ще се разправяш ли с него, или ще подвиеш опашка и ще избягаш? — с престорено състрадателна усмивка попита тя.

— Ти как мислиш, Адо Ани? — намеси се Афродита. — Зи не бяга от битки.

— Коя е Адо Ани? — попита Хийт.

— Не знам — отвърна Старк.

— Героиня от мюзикъла „Оклахома“! — каза сестра Мери Анджела и се помъчи да сподави кикота си. — Е, ще закусваме ли? — Монахинята се усмихна и ни поведе към трапезарията.

Въздъхнах. Изпитвах желание да изкрещя и да хукна по коридора в обратната посока.

— Хайде, Зи. Да влезем вътре и да хапнем нещо. Освен това имам да кажа на всички нещо, пред което въпросът с гаджето ти бледнее. — Стиви Рей ме хвана за ръката и ме повлече към трапезарията.

Последвани от Старк, Хийт, Дарий, Афродита и Далас, ние си намерихме места до сестра Мери Анджела на маса, където вече седяха Деймиън, Джак и Близначкитс.

— Хей, Зи! Ти най-после стана! Виж какви сериозно вкусни палачинки са ни направили монахините избръщолеви Джак.

— Палачинки? Светът ми мигновено се оживи.

— Да! Има купища чинии с палачинки и бекон, както и картофени кюфтета. По-хубаво е, отколкото в денонощния магазин. — Той погледна масата малко по-нататък и изкрещя: — Хей! Подайте палачинките!

Към нас загракаха подноси и устата ми се напълни със слюнка. Много обичах палачинки.

— Ние предпочитаме препечени филии — обади се Шоуни.

— Да, не се папаш толкова много — добави Ерин.

— И с палачинките не се цапаш — възрази Джак.

Добра среша, Зи — рече Деймиън, очевидно отбягвайки спора за палачинките.

— Добра среша усмихнах му се аз.

— Хей, с изключение на пухкавата коса, ти изглеждаш по-добре отпреди — отбеляза Джак.

— Благодаря — отвърнах аз и отхапах парче палачинка.

— Мисля, че Зоуи изглежда поразително — поправи го

Старк.

— Аз също. Разрошената ти коса ми харесва — ухили се Хийт.

Завъртях очи, когато някъде от стаята се разнесе гласът на Ерик.

— Там наистина е голяма навалица от момчета. — Той седеше с гръб към нас, но това не попречи гласът му да прозвучи противно.

Защо разделите не бяха лесни? Защо Ерик не можеше да си остане само задник? Защото ти нарани чувствата му сериозно — пробягна в съзнанието ми, но ми беше писнало да се тревожа за чувствата на Ерик. Той беше властен тъпак! И проклет лицемер. Нарече ме развратница, но му отне по-малко от един ден да си намери друга. Пфу.

— Чакай, Ерик е с Венера? — Гласът на Джак привлече вниманието ми.

— Снощи скъсахме — с безразличен тон обясних аз и направих знак на Ерик да ми подаде подноса с бекона.

— Да, Афродита ни каза. Но сега той е с Венера? Ей така?

— повтори Джак, докато гледаше Ерик и гореспоменатата Венера, която ухажваше Ерик толкова усилено, че му се зачудих как яде. — А аз го мислех за готин разочаровано добави Джак, сякаш Ерик току-що бе спукал балона на илюзиите му.

Повдигнах рамене.

— Всичко е наред, Джак. Ерик всъщност не е лошо момче. Просто нещата между нас не вървяха. — Не ми беше приятно, че Джак се разстрои. Исках да сменя темата и обявих:

— Афродита пак има видение.

Какво видя? попита я Деймиън.

Афродита ме погледна и аз кимнах почти незабележимо.

— Калона изгаряше вампири и хора.

— Изгаря ги? — удиви се Шоуни. — Бих могла да попреча на това. Аз съм госпожица Огън.

— Права си, сестра ми — съгласи се Ерин.

— Ей, еднаквите мозъци, вие не бяхте във видението. — Афродита посочи Близначките с вилицата си, омазана със сироп. — Там имаше огън, кръв, ужас и какво ли още не, но вие вероятно сте пазарували.

Шоуни и Ерин присвиха очи и я погледнаха.

— Къде беше Зоуи? попита Деймиън.

— Зоуи беше там — отвърна Афродита. — В едното ми видение това беше хубаво, а в другото не беше.

— Какво означава това? — попита Джак.

— Видението беше объркано. Мисля, че я видях е меч с две остриета.

За мен беше очевидно, че тя протака и тъкмо си отворих устата да я подканя да им разкаже всичко, когато Крамиша, която седеше малко по-нататък вдясно от мен, вдигна ръка и размаха лист хартия.

Аз знам какво означава. Или поне отчасти. Написах това снощи, преди да си легна. — Тя се усмихна на сестра Мери Анджела. — След като изгледахме филма, който монахинята ни даде.

— Радвам се, че ти е харесал, милинка — рече сестрата.

— Да, но продължавам да мисля, че онези хлапета бяха

лоши.

— Какви ги дрънкаш? — попита Афродита,

— Бъди по-търпелива — рече Крамиша. — И покажи малко добри обноски. Пък и бележката е за Зоуи. Дай й я.

Листът мина от ръка на ръка и накрая стигна до мен. Както вероятно всички подозираха, това беше едно от стихотворенията на Крамиша. Сподавих въздишката си.

Афродита сякаш прочете мислите ми.

— Моля те, не ми казвай, че пак е пророческо стихотворение. Боже, заболява ме главата от тях.

— По-добре се зареди с аналгин — посъветвах я аз. Прочетох наум първия ред, примигах и после вдигнах глава и погледнах Афродита. — Какво каза преди малко? Нещо за меч?

— Тя каза, че във видението си била с меч е две остриета. Това е Калона. Затова ти дадох стихотворението сега, вместо да чакам да останем насаме. — Пронизващият поглед на Крамиша намери Ерик и тя добави: — Аз имам повече ум в главата си от някои и не се показвам пред всички.

Първият ред от стихотворението е: „КА — меч с две остриета“ — започнах аз.

— Страховито — отбеляза Стиви Рей. Да. Добре го каза.

— Какво смяташ да правиш? — попита ме Деймиън.

— Ще взема стихотворението и с помощта на моите приятели ще го изтълкувам. Но искам да го направя у Дома — отговорих аз.

Той се усмихна и кимна.

— У Дома. Звучи добре.

Погледнах Афродита.

— Какво ще кажеш?

— Мисля, че ми липсва душа с минерална вода „Виши“ в стаята ми.

— Дарий?

Трябва да се върнем и да се съсредоточим как да продължим по-нататък.

— Шоуни и Ерин?

Близначките се спогледаха и Ерин отвърна:

У Дома. Определено.

— Стиви Рей?

— Аз имам да кажа нещо, преди да вземете някакви важни решения.

— Казвай.

Стиви Рей си пое дълбоко дъх и после го изпусна през свитите си устни, сякаш й правеха тест за астма. След това заговори бързо и отчетливо, така че да я чуят всички.

— Тук има повече червени новаци от другите хлапета. Те не се промениха като мен и тях и все още са лоши. Мисля, че… може да са свързани с Неферет. — Тя се обърна към мен и очите й ме замолиха да я разбера. — Не ви казах, защото исках да им дам шанс. Смятах, че те може да преоткрият човечността си, ако бъдат оставени на мира да си помислят или ако аз им помогна. Съжалявам, Зи. Нямах намерение да създавам проблеми и не исках да те лъжа.

Не можех да се ядосвам на Стиви Рей. Можех само да изпитвам облекчение, че най-после ми е казала истината.

— Понякога не можеш да кажеш на приятелите си всичко, което ти се иска — рекох аз.

— О, Зи! Нали не ме мразиш? — изхлипа Стиви Рей.

— Не, разбира се. И аз пазех страшни тайни, затова те разбирам.

— Къде са те? — Въпросът на Деймиън изглеждаше груб, но гласът му беше нежен и топлите му кафяви очи бяха изпълнени с разбиране.

— Те са в тунелите под депото. Затова затворих тунела от пръст, който направих, за да доведа всички тук. Не исках другите да ни последват и да създадат проблеми на монахините.

— Трябваше да ни предупредиш снощи — обади се Дарий.

Щях да разположа постове, докато всички спяха.

— В другия край на твоя тунел има лоши червени новаци? — Ръката на сестра Мери Анджела докосна броеницата на врата й.

Вие не бяхте в опасност, сестро. Дарий, не беше необходимо да разполагаме постове. Дневната светлина влияе на другите хлапета. След като слънцето изгрее, те не ходят никъде, дори в тунелите.

Дарий се намръщи. Очевидно предпочиташе да бе изпратил пазачи. Сестра Мери Анджела не каза нищо, но видях, че пръстите й премятат мънистата на броеницата. И тогава забелязах, че червените новаци мълчат. Погледнах единствения друг червен вампир.

— Ти знаеше ли за другите новаци?

— Аз? Не, по дяволите. Щях да ти кажа веднага — отговори Старк.

— Аз трябваше да ти кажа веднага. Съжалявам — повтори Стиви Рей.

— Понякога истината може да бъде заровена и е трудно да я изровиш — рекох аз и погледнах червените новаци. — Вие знаете, нали?

— Да — отвърна Крамиша. — Знаем. Но не ги харесваме. Те носят неприятности.

И миришат лошо — добави малката Шанънкомптън.

— Противни са — добави и Далас. — И ни напомнят за миналото ни.

— А ние не искаме да си го спомняме — допълни мускулестият Джони Бий.

Отново насочих вниманието си към Стиви Рей.

— Искаш ли да кажеш още нещо?

— Мисля, че в момента няма да е разумно да отидем в тунелите под депото, затова да се върнем в Дома на нощта ми звучи добре.

— Тогава въпросът е решен. Прибираме се у Дома.

ДВАЙСЕТА ГЛАВА

Зоуи

— Аз съм „за“ да се върнем там, където ни е мястото, но баба ти трябва да остане тук — неочаквано заяви Афродита. — Не знаем какво ни чака в Дома на нощта.

— Виденията ти показаха ли нещо друго? попитах аз и забелязах, че тя не гледа мен, а Стиви Рей.

Афродита бавно поклати глава.

— Не. Разказах ти всичко, което видях във виденията си, но имам такова предчувствие.

Стиви Рей се изсмя нервно.

— По дяволите, Афродита, всички сме нервни и напрегнати и това е логично. Наскоро прогонихме страховити чудовища, но това не е причина да плашиш Зоуи.

— Нея плаша, а само съм предпазлива.

Естествено е да очакваме опасности — замислено отбе-ляза Дарий.

Тъй като нямаше нищо лошо в това да бъдем предпазливи, аз отворих уста да се съглася и с двамата, когато Стиви Рей се обърна към Дарий и със студен, монотонен глас каза:

— Фактът, че ти даде клетвата си на воин на нея, не означава, че трябва да се съгласяваш с всичко, което тя каже.

— Какво? — учуди се Старк. — Дал си клетва на Афродита?

Сериозно? — попита Деймиън.

— Брей, страхотно — зарадва се Джак.

Ерик изсумтя от масата зад нас:

— Изненадан съм, че Зоуи ти е позволила и не те е добавила към частната си колекция.

Сериозно ми писна от него и креснах:

— Гори в ада, Ерик!

Зоуи! — хлъцна сестра Мери Анджела.

— Съжалявам — измънках аз.

— Не съжалявай — намеси се Афродита и гневно погледна Стиви Рей. Ад не е лоша дума. Това е място, където някои хора наистина трябва да бъдат изпратени.

Какво? — невинно попита Стиви Рей. — Не искаш ли всички да знаят за теб и Дарий?

— Това е моя работа.

— Както вече отбелязах — мъдро кимна Крамиша, — не е редно да показваш личните си работи публично. — Тя насочи черните си очи към Стиви Рей. — Знам, че обичаш Висшата жрица и не искаш да проявиш неуважение, но мислех, че си по-добре възпитана.

Стиви Рей мигновено придоби разкаян вид.

Права си, Крамиша. Смятах, че това не е нещо кой знае колко важно. Рано или късно всеки щеше да го разбере. — Тя ми се усмихна и повдигна рамене. — Не можеш да скриеш, че имаш воин, положил клетва пред теб. — Стиви Рей се обърна към Афродита. — Извинявай. Не го казах в лош смисъл.

— Извинението ти не ме интересува. Аз не съм Зоуи. Не вярвам машинално на всичко, което казваш.

— Добре, достатъчно! — извиках аз. В думите ми прозвучаха гняв и отчаяние и видях, че няколко хлапета трепнаха. — Слушайте, всички. Трябва да изясним нещо. Не можем да се борим с голямото зло, което иска да сложи край на света, ако се заяждаме един с друг! Стиви Рей и Афродита… приемете най-после, че сте Обвързани, и се научете да не се поставяте в неудобно положение. Съзрях обида в очите на Афродита и шок в изражението на Стиви Рей, но

продължих: Стиви Рей, недей да криеш важни неща от

мен, макар да мислиш, че имаш основателна причина. — Погледнах в очите Ерик, който се беше обърнал към мен, — Ерик, имаме много по-голям проблем от този, че си ядосан, че те зарязах. — Чух, че Старк се изсмя и се завъртях към него. — И ти не си застрахован.

Старк вдигна ръце, сякаш се предаваше:

— Смея се, защото Ерик Велики беше поставен на място.

— Това е глупаво от твоя страна, защото усещаш, че цялата история с теб, Ерик и Хийт наранява чувствата ми.

Самонадеяната му усмивка помръкна.

— Дарий, навън всичко е заледено, но мислиш ли, че ще можеш да караш джипа до Дома на нощта? — попитах аз.

— Да — отвърна воинът.

Кой умее да язди? Мигновено се вдигнаха няколко ръце, сякаш бях гадна учителка и те се страхуваха да не си навлекат неприятности. Шоуни, ти и Ерин ще яздите коня, с който дойдохте тук. — Огледах другите хлапета, които бяха вдигнали ръце. — Джони Бий, ще яздите ли един кон с Крамиша?

— Да — отговори той, а Крамиша кимна и двамата свалиха ръцете си.

— Старк, ти може да яздиш с мен на Персефона — казах аз, без да го поглеждам. — Деймиън, Джак, Шанънкомптън, Венера и… — Втренчих се в чернокосата новачка, чието име не можех да си спомня.

— Софи — колебливо каза Стиви Рей, сякаш се страхуваше, че ще й откъсна главата.

— И Софи. Вие ще се качите при Дарий в джипа. — Погледнах Стиви Рей. — Сигурна ли си, че останалите червени новаци и Ерик ще стигнат благополучно до Дома на нощта?

— Щом това искаш да направя, ще го сторя — отвърна тя.

— Хубаво. Довършете закуската си и да се прибираме у Дома. — Станах и погледнах монахините. — Оценявам помощта ви повече, отколкото мога да го изразя с думи. Докато съм жива, бенедиктинските сестри ще имат Висша жрица приятелка в мое лице. — Обърнах се и тръгнах. Докато минавах покрай Старк, видях, че и той понечи да стане, но улови погледа ми и поклатих глава. Отивам да кажа довиждане на баба… сама.

Забелязах, че това го обиди, но Старк почтително ми отдаде чест и отговори:

— Както желаеш, милейди.

Без да обръщам внимание на тишината, която последва, аз излязох от трапезарията.

* * *

— Е, а-вет-си а-ге-хут-са, успя ли да ядосаш всички? — попита баба, след като изслуша бръщолевенето ми, докато крачех напред-назад покрай леглото й.

— Не всички. На някои нараних чувствата, вместо да ги ядосам.

Баба се втренчи в мен и дълго ме гледа.

— Това не ти е присъщо. Сигурно си имала основателна причина да се държиш така нехарактерно за теб.

— Уплашена съм и съм объркана. Вчера се почувствах като Висша жрица, а днес отново съм обикновено хлапе. Имам проблеми с гаджетата и най-добрата ми приятелка крие разни неща от мен.

— Всичко това означава, че нито ти, нито Стиви Рей сте съвършени.

— Но как да разбера какво означава? Ами ако аз наистина съм повърхностна развратница, а Стиви Рей е станала лоша?

Единствено времето ще покаже дали погрешно си дала доверието си на Стиви Рей. И мисля, че трябва да престанеш да бъдеш толкова строга към себе си, защото те привлича повече от едно момче. Ти правиш добри преценки за връзките в живота си. От онова, което си ми разказвала, поведението на Ерик очевидно е властно и грубо. Много млади жени биха пренебрегнали това, защото той е готин. както ти се изразяваш. Ще се научиш да балансираш между

Хийт и Старк. Много висши жрици го правят. Или ще ре-шиш да се посветиш само на едно момче. Но, милинка, ти имаш толкова много години да решиш тези неща.

— Предполагам, че си права.

— Разбира се, че съм права. Аз съм стара и това означава, че мога да ти кажа, че те измъчва и нещо друго освен момчетата и Стиви Рей. Какво, пиленце?

— Имах спомен на Ая, бабо.

Тя си пое рязко дъх и това беше единственият знак за стъписването й.

— Калона беше ли в спомена?

— Да.

— Приятен ли беше, или неприятен?

— И двете. Започна ужасяващо, но докато се приближавах все повече до Ая, се промени. Тя го е обичала, бабо. Чувствам го.

Баба кимна и заговори бавно.

— Да, а-вет-си а-ге-хут-са, има логика. Ая е била създадена да го обича.

— Това ме плаши и ме кара да чувствам, че губя контрол! — извиках аз.

— Тихо, дъще. Миналото влияе на всички ни, но имаме силата да не му позволим да ни диктува как ще постъпим.

— Дори на дълбоко душевно ниво?

— Особено на дълбоко душевно ниво. Запитай се откъде произлиза най-голямата ти дарба.

— От Никс.

— Богинята тялото ти ли надари, или душата?

— Душата ми, разбира се. Тялото ми е само черупка на

душата. — Изненадах се от твърдостта на гласа си и примигах. — Не трябва да забравям, че сега това е моята душа и да мисля за Ая като за спомен от миналото.

Баба се усмихна.

— Ето, знаех си, че отново ще намериш равновесието. Косато правиш грешки, независимо дали са от този живот, или от друг, учи се от тях… за да се превърнат във възможности.

He и ако грешката ми позволи на Калона да изпепели света — помислих си аз и едва не го казах, но в същия миг баба затвори очи. Изглеждаше толкова уморена, наранена и стара, че стомахът ми се сви и ми се догади.

Извинявай, че те затрупах с всичко това, бабо.

Тя отвори очи и погали ръката ми.

— Никога не съжалявай, че си ми казала истината, а-вет-си а-ге-хут-са.

Целунах я леко по челото, като внимавах да не докосна раните й.

— Обичам те, бабо.

— И аз те обичам, а-вет-си а-ге-хут-са. Нека богинята ти да е с теб, както и благословията на предците ни.

Ръката ми хвана дръжката на вратата, когато гласът й отекна между нас силен, уверен и мъдър като всякога.

— Придържай се към истината, а-вет-си а-ге-хут-са. Не забравяй, нашият народ винаги е знаел, че в думите, които казват истината, има голяма сила.

— Ще се постарая, бабо.

— Само това искам от теб, пиленце.

ДВАЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

Зоуи

Пътуването до Дома на нощта беше бавно, странно и неловко.

Беше бавно, защото въпреки че Шоуни и аз насочвахме огъня да топли копитата на конете, докато яздехме в тръс по Двайсет и първа улица и завивахме наляво по „Утика“, пътят беше хлъзгав, заледен и труден.

Беше странно, защото всичко тънеше в мрак. Градът не изглеждаше нормално, когато няма електричество. Това може да прозвучи опростено, особено след като го мисли хлапе, което би трябвало да е едно от децата на мрака, но светът не е същият, когато няма светлина.

Беше и неловко, защото Шоуни и Ерин непрекъснато ме поглеждаха, сякаш ме мислеха за бомба, която всеки момент може да избухне. Джони Бий и Крамиша не ми говореха, а Старк, който седеше зад мен на моята изумителна кобила Персефона, дори не ме държеше за кръста.

А аз? Аз само исках да си отида у Дома.

Дарий караше джипа зад нас и сигурно му се струваше, че пълзи, въпреки че трите коня успяваха да поддържат равномерен тръс. Червените новаци, водени от Стиви Рей и Ерик, вървяха след джипа. С изключение на колата и копитата на конете нощта беше тиха, макар че от време на време някой клон се отчупваше под тежестта на леда или с ужасяващ трясък се разцепваше някое дърво.

Завихме наляво по „Утика“ и аз не се сдържах.

— Пак ли няма да ми говориш?

— Ще ти говоря отвърна Старк.

— Защо ми се струва, че в края на това изречение трябва да има „но“?

Той се поколеба и аз долових напрежението, което се излъчваше от него. Накрая Старк въздъхна дълбоко и рече:

— Не знам дали да ти се ядосвам, или да се извиня за бъркотията, която стана в трапезарията.

— Вината не беше твоя. Или поне по-голямата част.

— Да, знам, но Ерик те обиди.

Не се сетих какво да отговоря, затова яздихме мълчаливо известно време и после Старк се изкашля.

Ти се държа прекадено строго с всички.

— Трябваше да сложа край на заяждането и това изглеждаше най-бързият начин.

— Следващия път се опитай да кажеш нещо като: „Престанете да се заяждате!“ Знам ли. Може би само аз си мисля така, но ми се струва по-разумно, отколкото да ядосваш приятелите си.

Потиснах желанието си да му се озъбя и да кажа, че искам да го видя как той би се справил, и се замислих върху думите му. Старк може би беше прав. Не се чувствах удобно от факта, че се бях изрепчила на всички… особено след като група от онези „всички“ бяха мои приятели.

— Следващия път ще се опитам да се представя по-добре — обещах аз.

Старк не злорадстваше, нито се направи на много печен. Не се държеше и снизходително, а само сложи ръце на раменете ми.

— Това, че се вслушваш в съветите на другите, е едно от нещата, които най-много харесвам у теб.

Усетих, че се изчервявам от неочаквания комплимент.

— Благодаря. — Прокарах пръсти по студената мокра грива на Персефона и видях как ушите й потрепнаха в отговор.

Ти си добро момиче — изтананиках аз.

— Мислех, че вече си забелязала, че не съм момиче — са-монадеяно се ухили Старк.

Забелязах — засмях се аз и напрежението между нас се разсея. Близначките, Джони Бий и Крамиша ни погледнаха и предпазливо се усмихнаха.

— Е, всичко между нас наред ли е?

— Винаги ще бъде наред. Аз съм твой воин и закрилник. Каквото и да се случи, ти ще имаш подкрепата ми.

Преглътнах буцата, която заседна в гърлото ми.

— Да бъдеш мой воин може да не е лесна работа.

Той се засмя — с пълен глас, силно и дълго и плъзна ръце около кръста ми.

— Зоуи, понякога да бъда твой воин ще бъде адски гадно.

Приготвих се да кажа, че майка му е адски гадна, но

ръцете му бяха топли, а докосването успокояващо. Затова измърморих нещо от сорта, че той дрънка глупости, и се облегнах на него.

Знаеш ли, ако забравиш за бъркотията, причинена от бурята и щуротиите на Калона и Неферет, ледът изглежда страхотно. Все едно сме напуснали реалния свят и сме се пренесли в странна зимна страна, място, което Бялата вещица би харесала.

— А, „Лъвът, вещицата и дрешникът“! Страхотен филм,

— Не съм го гледал.

— Не си го гледал? — Отворих широко очи и го погледнах през рамо. А чел ли си книгата?

Книгите — каза Старк, като наблегна на множественото число. — К. С. Луис е написал много повече от „Хрониките на Нарния“.

— Четеш ли?

— Чета.

Хм — озадачено измънках аз.

— Какво има? Четенето е хубаво нещо.

— Знам! Страхотно е, че четеш. Готино. — Не лъжех. Харесваше ми, когато симпатични момчета покажеха, че имат мозък в главата си.

— Наистина ли? Тогава определено ще се заинтересуваш от факта, че наскоро прочетох „Да убиеш присмехулник“.

Усмихнах се и го сръгах с лакът.

— Всеки я е чел.

— Аз съм я чел пет пъти.

— Аха.

— Да, мога да цитирам откъси от нея.

Глупости.

И тогава Старк, моят голям, лош, мъжествен воин извиси глас и с провлечен южняшки акцент на малко момиче каза:

— „Чичо Джак, какво означава фръцла?“

— Мисля, че това не е най-важният цитат от тази книга — засмях се аз.

Добре. „На този свят все още не се е пръкнала толкова гадна, тъпа учителка, която да ме командва!“ Този ми е любимият.

— Ти имаш извратено съзнание, Джеймс Старк. — Усмихвах се и се чувствах уютно и щастливо, докато завивахме по дългата алея, която водеше към Дома на нощта. Тъкмо си помислих колко вълшебно изглежда Домът, целият осветен и приветлив, когато забелязах, че има повече светлина, от-колкото обикновено произвеждат резервните генератори и старомодните газени фенери. И после осъзнах, че светлината не идва от училищните сгради, а проблясва от пространството между храма на Никс и самото училище.

Почувствах, че тялото на Старк мигновено се напрегна.

— Какво е това? — попитах аз.

— Спри конете.

— Стой. — Дръпнах юздите на Персефона и извиках на Шоуни и Джони Бий да спрат. — Какво става?

— Отваряй си очите на четири. Бъди готова да се върнеш в манастира. Отиди бързо, ако ти кажа. И не ме чакай! — Старк скочи от Персефона и хукна към джипа.

Обърнах се и видях, че Дарий вече слиза от джипа и Хийт заема мястото му зад волана. Двамата воини размениха няколко думи и после Дарий повика Ерик, всички мъжки червени новаци и Стиви Рей. Приготвих се да насоча Персефона към джипа, когато Старк дотича при мен.

Какво има? — попитах аз.

— Нещо гори в училищния двор.

— Можеш ли да разбереш какво е? — обърнах се към Шоуни.

— Не знам. Тя намръщи чело, докато се съсредоточаваше. — Но имам усещането, че е нещо свещено.

„Свещено? По дяволите!“

Старк дръпна юздите на Персефона, за да привлече вниманието ми.

— Погледни под дърветата.

Погледнах надясно, към редицата круши покрай алеята, която водеше към Дома на нощта. Под тях имаше нещо… сенки с нагънати очертания. Стана ми лошо, като осъзнах какво виждам.

— Гарвани-демони.

Мъртви са — отбеляза Крамиша.

— Трябва да проверим. Искам да сме сигурни заяви Стиви Рей, която беше дошла с мъжките червени новаци и Ерик.

— Ще го сторим — рече Дарий, извади две ками от коженото си яке и се обърна към Старк. — Ти остани при Зоуи. — Той кимна на Стиви Рей и Ерик да го последват и тръгна към дърветата.

Проверката не продължи дълго.

— Мъртви са — извика Дарий, след като спря до всеки.

Групата се върна при нас. Не можах да не забележа колко

бледо е лицето на Стиви Рей.

Добре ли си? — попитах я аз.

Тя ме погледна стреснато.

— Да. Само… — Гласът й заглъхна и погледът й се отправи към зловещите силуети под дърветата.

— Защото миришат лошо — обади се Крамиша и всички я погледнахме. Вярно е. Гарваните-демони имат нещо гадно в кръвта си.

— Кръвта им мирише лошо. Знам го, защото трябваше да я почистя от мястото, където Дарий беше прострелял и свалил от небето няколко от тях — припряно обясни Стиви Рей, сякаш темата я караше да се чувства неудобно.

— Точно на това ми миришеше и ти! Изпитах облекчение, че най-после разпознах странната миризма.

— Всички трябва да се съсредоточат — заяви Дарий. — Не знаем какво става тук. — Той посочи двора на училището и проблясващите пламъци, които осветяваха центъра му.

Какво е това? Нима училището гори? Стиви Рей изговори мислите ни на глас.

Аз ще ви кажа какво е. — Гласът стресна всички, освен трите коня, които яздехме, и трябваше веднага да се досетя кой стои в сенките на алеята. — Това е погребална клада — добави Ленобия, преподавателката по езда и една от малцината възрастни вампири, които останаха с нас, след като Калона и Неферет превзеха училището. Тя се приближи до конете, поздрави ги, огледа ги и ми обърна внимание едва когато се увери, че те са добре. Ленобия погали муцуната на Персефона и най-сетне вдигна глава и ме погледна.

— Добра среща, Зоуи.

— Добра среща машинално отговорих аз.

Уби ли го?

Поклатих глава.

— Изгонихме го. Стихотворението на Крамиша казваше истината. Щом ние петимата обединихме силите си, успяхме да го прогоним с любовта си. Но за кого…

— Неферет мъртва ли е, или избяга с него? — прекъсна тя въпроса ми.

Избяга. Но за чие погребение е кладата? Нямах търпение да попитам.

Красивите синьо-сиви очи на Ленобия се втренчиха в мен.

ДВАЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

Зоуи

Анастасия Ланкорд се прости с живота си. Последното, което Репхайм, любимият син на Калона, направи, преди да повика братята си да те последват в манастира, беше да пререже гърлото й.

Чух, че ужасеният вик на Стиви Рей отекна във всеки от нас, ала Дарий не се поколеба.

— Има ли тук живи гарвани-демони?

— Не. Нека душите им гният вечно в най-тъмните дълбини на Другия свят — горчиво каза Ленобия.

— Някой друг умря ли? — попитах аз.

— Не, но има неколцина ранени. Напълниха лечебницата. Неферет беше единствената ни лечителка и сега, след като я няма… — Гласът на Ленобия постепенно заглъхна.

— Тогава Зоуи трябва да отиде при ранените — обади се Старк.

Ленобия и аз сбърчихме чела и го погледнахме учудено.

— Аз? Но аз не съм…

— Ти си почти Висша жрица. Ако в Дома на нощта има ранени новаци и вампири, те се нуждаят от Висшата си жрица — обясни Старк.

— Особено ако тя има връзка с духа. Ти определено можеш да утешиш ранените — добави Дарий.

— Прави сте — рече Ленобия и прибра дългите си светло-руси коси от лицето. Извинявайте. Смъртта на Анастасия ми се отрази тежко. И не разсъждавам трезво. — Тя ми се усмихна, но това всъщност беше по-скоро гримаса на из-

вити нагоре устни, отколкото истинска усмивка. — Твоята помощ е добре дошла и е необходима, Зоуи.

Ще направя каквото мога. — Вложих престорена увереност в гласа си, но истината беше, че стомахът ми се сви от самата мисъл за ранени.

— Всички ще помогнем заяви Стиви Рей. — Щом връзката с една природна стихия помага, може би всичките пет ще помогнат пет пъти повече.

— Може би — предположи Ленобия, която изглеждаше съкрушена и тъжна.

— Ще върне вярата.

Погледнах изненадано и видях, че Афродита стои до Дарий и държи ръката му.

Ленобия я погледна недоверчиво.

— Ще видиш, че нещата в Дома на нощта са се променили, Афродита.

Няма проблем. Свикваме с промените — отговори Афродита.

Да, промяната става част от нас — отбеляза Крамиша и няколко други хлапета изразиха съгласието си с нея.

Толкова много се гордеех с тях, че едва не избухнах в сълзи.

— Мисля, че сме готови да си отидем у дома — рекох аз.

— У дома тъжно и тихо повтори Ленобия. Тогава елате с мен да видите в какво се е превърнал домът ви.

Тя се обърна, изцъка с език и трите коня я последваха без никакви напътствия от нас.

Минахме през главния вход на училището и тръгнахме по паркинга. Дарий направи знак на Хийт да паркира джипа и всички спряхме, за да слезем от конете. Ъгълът на сградата на преподавателите и лечебницата ни пречеха да виждаме центъра на двора и съзирахме само танцуващите сенки на пламъците. С изключение на пукането на горящи дървета училището беше абсолютно тихо.

— Лошо — прошепна Шоуни.

— Какво имаш предвид? — попитах аз.

— Виждам тъга в пламъците. Това е лошо.

Шоуни е права. Ще заведа конете в конюшнята. Искате ли да дойдете с мен, или предпочитате… — Ленобия млъкна, когато погледът й беше привлечен към потрепващите отблясъци на огъня върху големите клони на старите дъбове в средата на училищния двор.

— Отиваме там — заявих аз.

— Ще дойда веднага щом се погрижа за конете — каза Ленобия и изчезна в мрака. Животните я последваха.

Старк сложи топлата си успокояваща ръка на рамото ми.

— Не забравяй, че Калона и Неферет ги няма. Остава да се справиш с новаците и вампирите. Би трябвало да е лесно, като се има предвид какво преживя — каза той.

Хийт застана от другата ми страна.

— Той е прав. Дори справянето с ранени новаци и вампири не е толкова лошо, колкото борбата с Неферет и Калона.

Това е нашият дом, каквото и да се случи — добави Дарий.

Да, дом. Крайно време беше да си го върнем — обади се и Афродита.

Да видим каква бъркотия е оставила Неферет рязко казах аз и поведох всички към пътеката, която заобикаляше красивия фонтан, градината пред жилищата на преподавателите и кръглите врати до кулата, която всъщност беше медиен център. Най-после видяхме двора на училището.

— Боже! — възкликна Афродита.

Краката ми спряха сами. Сцената беше толкова ужасяваща, че не можах да се насиля да продължа да вървя. Погребалната клада представляваше огромна купчина дърва, наредени под и около дървена пейка за пикник. Разбрах, че е маса за пикник, защото макар че гореше, масата беше напълно позната, както и тялото върху нея. Професор Анастасия, красивата съпруга на преподавателя ни по фехтовка Ланкорд Дракона, беше облечена в нещо дълго и развято и покрита с бял ленен покров. За ужас на всички тялото й се виждаше през него. Ръцете й бяха кръстосани на гърдите. Дългите й коси падаха до земята и се повдигаха и пукаха на огъня. Смразяващ кръвта звук, досущ сърцераздирателен писък на дете, раздра нощта и погледът ми, който беше прикован в кладата, се премести встрани от пейката, където беше коленичил Дракона. Главата му беше наведена и дългата му коса бе увиснала пред лицето, макар да не го скриваше, че плаче. До него стоеше огромен котарак, който познах, че е неговият Сенкогрив. Беше се облегнал на него и го гледаше в очите. В ръцете си Ланкорд Дракона държеше изящна бяла котка, която мяукаше, мъчейки се да се отскубне, и очевидно искаше да се хвърли в огъня при стопанката си.

— Гуинивиър, котката на Анастасия — промълвих аз и притиснах ръка до устата си, за да сподавя риданията си.

Шоуни бързо се отдели от групата, приближи се до кладата и застана съвсем близо до огъня. В същото време Ерин отиде при Дракона. Шоуни вдигна ръце и силно извика:

— Огън! Ела при мен!

С по-тих глас Ерин призова водата. Кладата и трупът изведнъж бяха погълнати от камуфлажни пламъци, а Дракона бе обвит в хладна мъгла, която приличаше на сълзи.

Деймиън се приближи до Ерин.

— Вятър, ела при мен — каза той и насочи лек бриз да отвее противната смрад на горяща плът.

Стиви Рей се присъедини към него.

— Земя, ела при мен.

Ветрецът, който беше отнесъл мириса на смърт, мигновено се изпълни с нежното благоухание на ливада и донесе образи на пролет, растения и зелените ливади на нашата богиня.

Знаех, че е дошъл моят ред. Изпълнена с тъга, аз се приближих до Дракона и леко сложих ръка на рамото му, което се тресеше от риданията му. Вдигнах другата си ръка и заповядах:

— Дух, ела при мен. — Усетих приятния повей, с който моята природна стихия реагира, и продължих: — Докосни Дракона, дух. Успокой него, Гуинивиър и Сенкогрив. Направи скръбта им поносима. — Съсредоточих се да насоча духа от себе си към Дракона и двете съкрушени котки.

Гуинивиър престана да мяука. Тялото на Дракона трепна. Той бавно вдигна глава и ме погледна в очите. Лицето му беше страшно издраскано и над лявата му вежда имаше дълбока рана. Спомних си, че когато го видях последния път, той се биеше с три гарвана-демони. — Бъди благословен, Дракон.

— Как може скръбта да бъде поносима, Жрице? — с дрезгав и напълно сломен глас попита той.

Изпитах моментна паника.

Аз бях само на седемнайсет. Как можех да му помогна? И после, в идеален кръг, духът се разви спирално от Дракона, мина през мен и пак влезе в преподавателя по фехтовка. Аз почерпих сили от моята природна стихия и му казах уверено:

— Ти ще я видиш отново. Сега тя е при Никс. Или те чака в ливадите на богинята, или ще се прероди и душата й пак ще те намери в този живот. Ще понесеш мъката, защото знаеш, че духът… ние, никога няма да изчезнем.

Очите му се вгледаха изпитателно в моите. Издържах на погледа му, без да трепна.

— Победи ли ги? Махнаха ли се съществата?

— Калона, Неферет и гарваните-демони избягаха — уверих го аз.

— Добре, добре… — Дракона поклати глава и тихо се замоли на Никс да се грижи за любимата му, докато се срещнат пак.

Стиснах рамото му веднъж, а после отстъпих встрани и го оставих да скърби в уединение.

— Бъди благословена, Жрице — промълви той, без да вдига глава.

Вероятно трябваше да кажа нещо зряло и мъдро в отговор, но в момента бях толкова развълнувана, че не можех да говоря. Изведнъж Стиви Рей се озова до мен, а до нея застана Деймиън. Ерин също дойде при мен и Шоуни се приближи до нея. Стояхме почтително там, без да говорим. Не бяхме образували кръг, но присъствахме, докато огънят, който Шоуни засили по магия, изгори и последните остатъци от физическата черупка на Анастасия.

Тишината около нас беше нарушавана само от звуците на пламъците и тихите молитви на Дракона. И тогава ми хрумна друга мисъл. Огледах пространството около кладата. Дракона я беше сложил в средата на асфалтираната пътека около храма на Никс и главната училищна сграда. Изборът беше добър, защото имаше много място за огъня и другите преподаватели и новаци, които би трябвало да бъдат там, да стоят до Дракона, без да му се натрапват в скръбта, и да се молят на Никс за Анастасия и съпруга й. Да бъдат безмълвни свидетели, които го обичат и поддържат.

— При него няма никого — прошепнах аз, защото не исках Дракона да чуе възмущението в гласа ми. — Къде са всички, по дяволите?

— Той не трябва да бъде тук сам — съгласи се Стиви Рей и избърса сълзите от лицето си. Не е редно.

— Аз бях с него, но чух, че конете се приближават — каза Ленобия, която се присъедини към нас.

— Ами другите? — попитах аз.

Тя поклати глава. И на нейното лице се изписа възмущение.

— Новаците са в спалните помещения. Преподавателите са в стаите си. Всички останали са в лечебницата… Имам предвид онези, които се осмелиха да застанат на негова страна.

— В това няма логика. — Не можех да го проумея. Как така учениците и преподавателите не са се осмелили да застанат на негова страна?

— Калона и Неферет може и да ги няма, но отровата им остава — загадъчно отвърна Ленобия.

— Трябва да отидеш в лечебницата — обади се Афродита. Забелязах, че тя не поглежда към кладата и Дракона.

— Върви — рече Ленобия. — Аз ще остана тук с него.

— И аз ще остана заяви Джони Бий. Той е любимият ми преподавател.

Знаех. Джони Бий имаше предвид преди да умре и после да стане нежив.

— И аз ще остана при него — рече Крамиша. — Не е редно да бъде сам, а ти и твоят кръг имате работа в лечебницата. Елате — извика тя и останалите новаци излязоха от сенките, застанаха до Дракона и образуваха кръг около погребалната клада.

— И аз ще остана — обади се Джак, който плачеше, но не се поколеба да заеме мястото си в кръга на червените новаци. Херцогиня го следваше по петите. Беше подвила опашка и ушите й бяха клепнали, сякаш разбираше какво става. Без да пророни дума, Ерик се нареди до Джак, а после и Хийт ме изненада, като запълни мястото до Ерик. Той ми кимна официално и наведе глава.

Не бях сигурна в гласа си, затова се обърнах и заедно с моя кръг, Афродита, Старк и Дарий влязох в Дома на нощта.

ДВАЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

Зоуи

Училищната лечебница не беше голяма. Състоеше се от три малки болнични стаи и се намираше на единия етаж на сградата на преподавателите. Ето защо не се изненадах, че помещенията са препълнени с ранени хлапета, нито се стъписах, като видях, че в коридора са сложени и три походни легла. Ранените хлапета замигаха учудено, когато аз и групата ми спряхме на входа.

— Зоуи?

Опитах се да не гледам втренчено ранените хлапета и да не долавям мириса на кръв във въздуха. Две вампирки бързаха към мен. Познах ги. Те бяха помощнички на Неферет, нещо като медицински сестри. Замислих се усилено и се сетих, че високото русокосо момиче се казва Сапфир, а ниската азиатка е Маргарета.

Ранена ли си? — попита ме Сапфир.

— Не. Нищо ми няма. Всички сме добре уверих я аз. — Дошли сме да помогнем.

— Без да има лечител, ние направихме каквото можахме за тях — грубо каза Маргарета. — Никой от новаците не е в непосредствена опасност да умре, въпреки че не се знае как нараняването ще се отрази на Промяната, затова е възможно някои да…

— Да, добре, разбрахме — прекъснах я аз, преди да каже „умрат“ на висок глас пред хлапета, които наистина може да умрат. Боже, какви лоши обноски към болните.

— Не сме дошли заради медицинските си умения — обясни Деймиън. — Тук сме, защото нашият кръг е силен и с него можем да утешим ранените.

— Тук няма други освен ранени новаци заяви Сапфир, сякаш това беше причина и ние да не сме там.

— Никой от другите новаци няма връзка с природните стихии — рекох аз.

— Ние наистина направихме всичко възможно — хладно повтори Маргарета. — Без Висша жрица…

Този път я прекъсна Старк.

— Имаме Висша жрица. Дръпнете се и позволете на нея и нейния кръг да помогнат на хлапетата.

— Да, дръпнете се — заповяда Афродита и се изправи пред лицето на вампирката.

Двете вампирки започнаха да отстъпват назад, въпреки че усещах ледените им неодобрителни погледи.

— Какъв им е проблемът, по дяволите? — тихо попита Афродита, когато влязохме в коридора.

— Нямам представа — отвърнах аз. — Дори не ги познавам.

— Аз ги познавам — обади се Деймиън. — Бях доброволец в лечебницата през третата си година тук. Те винаги са били социопатични. Мисля, че това е заради работата им с умиращи новаци.

Социопатични? — учуди се Шоуни.

— Би ли го превела, Стиви Рей? — попита Ерин.

— Социопатичен означава начумерен и неприветлив. Трябва да четете повече.

— И аз щях да кажа същото — отбеляза Старк.

Деймиън въздъхна.

Не беше за вярване, но трябваше да сподавя усмивката си. Обстоятелствата не бяха приятни, но моите приятели се държаха както обикновено и правеха всичко да изглежда малко по-добре.

— Съсредоточете се, интелектуални изроди. Дошли сме да помогнем на новаците. Социопатка едно и Сиоциопатка две не са важни — заяви Афродита.

Напомня ми на Доктор Зюс. Харесва ми — рече Старк и ме погледна с готината си усмивка, която говореше: „Винаги съм обичал да чета.“

Афродита се намръщи.

— Казах да се съсредоточите, а не да флиртувате.

— Стиви Рей? — извика едно момче от едното походно легло в коридора и ни прекъсна.

— Дрю Партейн? — Стиви Рей забърза към него. — Дрю, как си? Какво се случи? Ръката ти ли е счупена?

Ръката му беше гипсирана, а едното му око беше насинено и подпухнало. Устната му беше разцепена, но хлапето все пак успя да се усмихне на Стиви Рей.

— Много се радвам, че вече не си мъртва.

— Аз също ухили се тя. И мога да ти кажа, че не ти препоръчвам умирането и съживяването, затова гледай да си почиваш и да оздравееш. Погледът й отново се насочи към раните му и усмивката й помръкна, но Стиви Рей побърза да добави: — Ще се оправиш. Не се тревожи.

Не пострадах сериозно. Ръката ми не е счупена, а само я навехнах, докато се биех с гарвана-демон.

Дрю се опита да спаси Анастасия — чу се гласът на момиче от едната болнична стая. Вратата беше отворена и видях новачка, която се беше подпряла на алуминиевото нощно шкафче. Рамото й беше превързано с дебел бинт. На врата й имаше страшна порезна рана, която се скриваше под нощницата. — И за малко да успее. Дрю почти я беше спасил.

„Почти“ не се оказа достатъчно — напрегнато каза той.

— „Почти“ е повече, отколкото направиха останалите хлапета — възрази момичето. Ти поне се опита.

— Какво се случи, Дейно? — попита Афродита, мина покрай мен и влезе в стаята при момичето.

Изведнъж се сетих коя е тя. Дейно и двете й приятелки Енио и Пемфредо (с прякори Ужасна, Войнствена и Оса) бяха част от вътрешното обкръжение на кучките на Афродита, преди аз да дойда в Дома на нощта и както Афродита се бе изразила, животът им да се взриви отвътре. Подготвих се Дейно да се заяде с Афродита, тъй като никоя от „приятелките“ й не й остана приятелка, след като тя изпадна в немилост пред Неферет, а аз я замених като водач на „Дъщерите на мрака“. За щастие момичето съвсем не отговори с омраза, макар че гласът й прозвуча отчаяно и повече от ядосано.

— Нищо не се случи, докато ти не се изправи срещу проклетите птици. И тогава гарваните-демони ни атакуваха. Ние… Тя посочи със здравата си ръка хлапетата в лечебницата — … също се изправихме срещу тях. Дракона и Анастасия също.

— Те нападнаха професор Анастасия, докато Дракона се биеше с група от тях на алеята и не можеше да й помогне. Той дори не видя какво става — обясни Дрю. — Аз сграбчих единия и го дръпнах от нея, но зад мен се появи друг.

Аз го хванах продължи Дейно и посочи към другата стая. — Иън Боузър се опита да помогне, когато съществото се залови с мен. Гарванът-демон прекърши крака му като вейка.

— Иън Боузър? попитах аз и надникнах през отворената врата на стаята, която Дейно посочи.

— Да, аз съм — отговори мършавото, но симпатично момче, чийто крак беше повдигнат и гипсиран. Изглеждаше твърде бледо дори на фона на белите чаршафи.

— Сигурно те боли. — Помнех го от часовете по театрално изкуство. Той беше влюбен до уши в преподавателката ни професор Нолън… преди да я убият преди месец и нещо.

— Е, чувствал съм се и по-добре — опита да се усмихне Иън.

— Всички сме се чувствали по-добре — обади се момиче от едно от походните легла в коридора.

Хана Ханиигър! Не те видях — възкликна Деймиън, мина покрай мен и се приближи до нея.

Хана беше завита с голямо бяло одеяло, където се губеше, защото беше най-бялото хлапе, което бях виждала. Беше блондинка с толкова бяла кожа, че никога не хващаше слънчев загар и винаги изглеждаше с румени страни и или смутена, или изненадана. Познавах я само чрез Дейми-ън. Бях го чувала да й говори за цветя. Момичето очевидно беше гениално по всичко, което цъфтеше. Спомних си това за нея, както и това, че всички я наричаха на първото и последното й име, нещо като Шанънкомптън, само че не сливаха двете.

— Какво се е случило с теб, милинка? — Деймиън приклекна до нея и хвана ръката й. Малката й руса глава беше увита с марля, която имаше петно кръв на челото.

— Когато нападнаха професор Анастасия, аз се разкрещях на гарваните-демони — отговори тя.

Тя има сериозно пронизителен глас обади се от последната болнична стая хлапе, което дори не виждах.

— Гарваните-демони очевидно не харесват пронизителни-те гласове — отбеляза Хана Ханиигър. — Единият ме удари.

— Чакай малко. — Ерин тръгна по коридора към стаята с хлапето, което не виждах. — Ти ли си, Ти Джей?

— Ерин!

Боже! изписка Ерин и се втурна в стаята.

— Коул? — извика Шоуни и хукна след нея. — Къде е Коул?

— Той не се изправи да се бори с тях — отговори Ти Джей с напрегнат глас, който накара Шоуни да спре на прага, сякаш я зашлеви в лицето.

— Не се бори? Но… — Гласът на Шоуни заглъхна. Изражението й беше крайно озадачено.

— По дяволите! Какво е станало с ръцете ти! — възкликна Ерин от стаята на Ти Джей.

— Ръцете му? — повторих аз.

— Ти Джей е боксьор. Той дори се класира на последните Летни игри срещу вампирите — обясни Дру. — Опита се да повали Репхайм. Не стана така, както очакваше, и птицата раздра жестоко ръцете му.

0, Боже, не! тихо възкликна Стиви Рей. Думите й бяха изпълнени с ужас.

Наблюдавах Шоуни, която стоеше пред стаята на Ти Джей. Тя имаше такъв вид, сякаш не знаеше какво да направи със себе си, и това ме накара да изпитам лошо предчувствие. Коул и Ти Джей бяха най-добри приятели и се срещаха с Близначките. Ти Джей беше нещо като гадже на Ерин, а Коул на Шоуни. Двете двойки често бяха заедно. Как така единият се е изправил срещу гарваните-демони, а другият не? — запитах се аз.

И аз това искам да ми се обясни — рече Дарий и осъзнах, че съм изказала мисълта си на глас.

Последното хлапе в коридора му отговори.

— Така се случи. Конюшните се запалиха и Неферет и Калона се вбесиха. Гарваните-демони обезумяха. Ако не се изпречиш на пътя им, не те закачат и ние правехме точно това, когато единият сграбчи професор Анастасия. Тогава някои от нас се опитахме да й помогнем, но повечето новаци хукнаха към общежитията.

Погледнах хлапето — момиче с хубави червени коси и ясни, прелестни сини очи. Бицепсите й бяха превързани, а едната страна на лицето й беше изранена и подута. Кълна се, че я виждах за пръв път през живота си.

— Коя си ти?

— Аз съм Ред — Момичето се усмихна срамежливо и повдигна рамене. — Да, името ми е красноречиво, но това съм аз. Не ме познаваш, защото съвсем наскоро бях Белязана, точно преди да се разрази ледената буря. Професор Анастасия ми беше наставник. Тя преглътна с усилие и примига, за да прогони сълзите си.

— Много съжалявам — казах аз и си помислих колко ужасно трябва да е за нея да бъде наскоро Белязана, изтръгната от семейството си и всичко, което е познавала, и пусната насред цялата тая бъркотия.

— И аз се опитах да помогна — добави Ред. От очите й се отрони сълза и се търкулна по лицето й. Тя я избърса и трепна от болката в рамото, която движението й причини.

— Но огромният гарван-демон издра ръцете ми и ме хвърли към едно дърво. Не можех да направя нищо освен да гледам… — Ред се разрида.

— Никой от преподавателите ли не застана на ваша страна? — попита Дарий. Гласът му прозвуча рязко, макар да беше очевидно, че гневът му не е насочен към Ред.

— Преподавателите разбраха, че гарваните-демони са само прекадено развълнувани, защото Неферет и консор-тът й са вбесени. Решихме да не ги ядосваме повече предизвикателно отвърна Сапфир.

Не можах да повярвам и се обърнах към нея.

— Само прекалепо развълнувани? Шегуваш ли се? Съществата са нападнали Дома на нощта и никой от вас не е направил нищо, защото не сте искали да ги ядосвате?

— Това е непростимо! — заяви Дарий.

— Ами Дракона и професор Анастасия? Те явно не са се вързали на вашата теория да не ядосвате гарваните-демони

— обади се Старк.

— Ти знаеш повече от всеки друг какво се случи, Джеймс Старк. Спомням си, че беше много близък с Неферет и Калона. Виждала съм те да излизаш от училището с тях — невъзмутимо каза Маргарета.

Той направи крачка към нея. Очите му заблестяха в опасно червено. Хванах го за китката.

Не! Няма да спечелим битката, ако се бием помежду си — рекох аз и после се нахвърлих върху двете вампирки.

— Старк е отишъл при Неферет и Калона, защото е знаел, че ще нападнат мен и Афродита, и Деймиън, и Шоуни, и Ерин, и цял манастир, пълен с монахини. — С всяко „и“ аз правех по една крачка към Сапфир и Маргарета. Почувствах, че силата на природната стихия дух, която преди малко бях призовала, за да успокоя Дракона, сега опасно се завъртя около мен. Вампирките също я усетиха, защото и двете отстъпиха назад. Спрях, овладях гнева си, понижих тон и нормализирах кръвното си налягане. — Старк застана на наша страна срещу тях. Но в момента нямам време да се опитвам да ви убеждавам в нещо, което би трябвало да бъде очевидно за вас, когато крилатият изскочи от земята сред дъжд от кръв. Дошла съм да помогна на тези хлапета и тъй като вие, изглежда, имате проблем с това, мисля, че няма да е зле, ако се приберете в стаите си като останалите от Дома на нощта.

Стъписани и обидени, двете вампирки излязоха задни-шком от коридора и забързаха нагоре по стълбището, водещо към стаите на преподавателите. Въздъхнах. Бях казала на Старк, че няма да спечелим битката, ако се бием помежду си, а после ги бях заплашила. Но щом се обърнах към нашата малка група, ме посрещнаха усмивки, одобрителни викове и ръкопляскане.

— Много исках да кажа на онези крави да се разкарат, от-както дойдохме тук — извика Дейно от нейната стая и засия в усмивка.

— Ти не се ли казваше Ужасна? — рече Афродита. Очевидно имаше предвид факта, че на гръцки „дейно“ означава „ужасен“.

— Умея да усещам чувствата на другите, но не мога да ги отблъсквам с една или повече природни стихии — отвърна Дейно, разсеяно потърка ранената си ръка и после насочи вниманието си към Афродита. — Хей, не трябваше да се държа толкова гадно с теб през изминалите два месеца. Извинявай.

Очаквах, че Афродита ще се изперчи и ще й даде да разбере. Дейно наистина се държеше отвратително с нея… как-то и всичките предишни приятелки на Афродита.

— Да, всички правим грешки от време на време. Забрави го отговори Афродита и напълно ме изненада.

— Говориш като зрял човек — казах й аз.

— Не трябваше ли да правиш кръг? — попита тя.

Усмихнах й се, защото лицето й поруменя.

— Да. — Погледнах Стиви Рей, Деймиън и Шоуни и извиках: — Ерин, ще престанеш ли да си играеш на медицинска сестра? Ела в кръга!

Тя изскочи от стаята на Ти Джей като човече на пружина от кутия.

— Разбира се. Фасулска работа.

Забелязах, че тя и Шоуни не се поглеждат, но нямах време, нито сили да се намесвам в проблемите на Близначки-те.

Е, накъде е север, зелено момиче? обърнах се аз към Стиви Рей.

Тя тръгна и застана срещу входа на коридора.

— Това определено е север.

— Добре. Вие, останалите, знаете какво да правите.

Те заеха местата си — Деймиън на изток за въздуха, Шоуни на юг за огъня, Ерин на запад за водата и Стиви Рей на север за земята. Щом бяха готови, аз се изправих в средата на кръга, започнах с Деймиън на изток, призовах всяка природна стихия да дойде при нас, придвижвайки се по посока на часовниковата стрелка, и завърших с духа.

Бях затворила очи и когато кръгът се запълни, ги отворих и видях блестяща сребриста нишка, която свързваше петимата ни. Отметнах назад глава, вдигнах ръце и извиках от радост, че съм докосната от всичките пет природни стихии.

— Хубаво е, че сме си у дома!

Приятелите ми се засмяха, щастливи и неразделни, изпълнени от техните природни стихии, и макар и само за миг, аз забравих за хаоса и трудностите около нас.

Ала не и за болката. Не можех да забравя причината за образуването на кръга, въпреки че беше лесно да се отдам на вълнението.

Съсредоточих се и заговорих със силен, уверен глас.

Въздух, огън, вода, земя и дух… призовах ви тук, в нашия кръг, поради една определена причина. Нашите приятели, новаците от Дома на нощта, са ранени. Аз не съм лечителна. Дори официално не съм и Висша жрица. Замълчах, отместих очи от кръга и погледнах Старк, който ми намигна. Усмихнах се и продължих: — Но намеренията ми са ясни. Искам да ви помоля да докоснете тези хлапета. Аз не мога да ги излекувам, но мога да ви помоля да ги успокоите и да им дадете сили, за да оздравеят. Мисля, че всички искаме това — шанс да се оправим, В името на Никс и чрез силата на вашите природни стихии, изпълнете новаците!

Съсредоточена със съзнанието, тялото и духа си, аз тласнах с ръце и си представих, че хвърлям природните стихии от себе си към ранените хлапета.

Чух възклицания на изненада и радост и дори на болка, когато петте природни стихии се завъртяха из лечебницата и изпълниха новаците. Стоях неподвижно, тъй като бях жив проводник на природните стихии, докато ръцете ме заболяха и тялото ми се обля в пот.

— Зоуи! Достатъчно! Ти им помогна. Разпусни кръга.

Чух гласа на Старк и осъзнах, че той ми говори от известно време, но се съсредоточавах толкова усилено и дълго, че накрая той трябваше да изкрещи, за да се осъзная.

Уморено отпуснах ръце и промълвих искрени благодарности на сбогуване с петте природни стихии, а после коленете ми се огънаха и паднах на пода.

ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Зоуи

— Не искам легло в лечебницата — повторих аз за трети път на Старк, който се суетеше край мен с прекалено разтревожен вид. — И без това няма допълнителни легла.

— Хей, чувствам се много по-добре — извика Дейно. Легни в моето легло, Зи.

— Не, благодаря — отвърнах аз и протегнах ръка към Старк. — Само ми помогни да се изправя.

Той се намръщи колебливо, но изпълни молбата ми. Застанах неподвижно, така че никой да не разбере, че стаята се върти като бясно мини-торнадо около мен.

— Мисля, че тя изглежда по-зле, отколкото се чувствам аз — отбеляза Дрю.

— Тя те чува. И ми няма нищо. — Макар и със замъглено зрение, аз огледах останалите хлапета. Всичките изглеждаха по-добре и това ми донесе огромно облекчение. Зачеркнах наум „Увери се, че хлапетата не се гърчат от болка и не умират в неописуеми мъки“ в списъка си със задачи. Беше време за следващата точка. Сподавих въздишката си, защото не исках да прахосвам силите си. — Нещата тук са по-добре. Е, Стиви Рей, трябва да решим къде да настаним червените новаци, когато слънцето изгрее, преди то да е изгряло.

— Хубава идея, Зи — каза Стиви Рей, която седеше на пода до Дрю. Спомних си, че тя харесваше момчето, преди да умре и да стане нежива, и признах пред себе си, че като я гледах да флиртува с него, когато може би между нея и червения новак на име Далас имаше нещо, изпитах егоистично злорадство. Може и да беше неприлично гадно от моя страна, но би било хубаво, ако моята най-добра приятелка и аз можехме да си поговорим как да се справим с проблемите с многобройните гаджета.

— Зи? Мислиш ли, че идеята е добра?

О, извинявай. Какво? — Осъзнах, че Стиви Рей ми говори, докато аз се надявах, че тя ще събере един милион (или поне две) гаджета.

— Казах, че червените новаци може да се настанят в празните стаи в общежитията. Би трябвало да са достатъчно дори ако се наложи да спят по трима в стая. Прозорците са затъмнени. Не е идеално като под земята, но ще свърши работа. Поне докато тъпата ледена градушка спре и измислим нещо друго.

— Добре, да се залавяме за това и докато уреждаме положението със стаите, ние… — произнесох думата внимателно и посочих кръга плюс Афродита, Дарий и Старк — …трябва да поговорим с Ленобия.

Всички от моята група кимнаха. Очевидно бяха наясно с факта, че бързо трябва да разберем какво се е случило в Дома на нощта, докато ни е нямало.

— Всички ще оздравеете — уверих аз ранените хлапета, казахме им довиждане и тръгнахме към изхода.

— Благодаря, Зоуи — извика Дру.

— Ти наистина си добра Висша жрица… макар че все още не си такава — подвикна Иън от стаята си.

Не бях сигурна дали непохватният му комплимент изисква благодарност, или не и докато стоях на прага на лечебницата, гледах хлапетата и си мислех, че макар да се бяха сражавали с гарваните-демони и станали свидетели на убийството на преподавател, изглеждаха нормално.

И после ме осени прозрението. Те изглеждаха нормално. Само преди един ден почти всички в училището, без моята група, Ленобия, Дракона и Анастасия, бяха попаднали под харизматичната магия на Калона и Неферет и съвсем не се държаха нормално.

Върнах се в коридора на лечебницата.

— Искам да ви попитам нещо. Може да прозвучи странно, но ми трябват откровени отговори дори да са неудобни.

Дрю се усмихна на някого зад мен и аз разбрах къде стои най-добрата ми приятелка.

— Питай ме каквото искаш, Зи. Харесвам всичките приятели на Стиви Рей.

— Благодаря, Дрю — отвърнах аз и едва се сдържах да не завъртя очи. — Въпросът е към всички. Мислехте ли, че нещо не е наред с гарваните-демони и дори с Калона и Неферет, преди да нападнат професор Анастасия?

Не се учудих, когато Дрю отговори пръв.

— Нямах доверие на крилатия, но не знаех защо. Той повдигна рамене. Може би защото имаше крила. Това бе много странно.

— Аз го смятах за готин, но синовете му, птицечовеците, бяха супер отвратителни — обади се Хана Ханиигър.

Да, гарваните-демони бяха ужасни, но Калона беше стар и не можех да проумея защо много момичета новаци си падаха по него — каза Ред. — И Джордж Клуни е готин, но е твърде стар и не бих искала да бъда с него. Затова не разбирах защо всички бяха влюбени в Калона.

А вие, останалите? — попитах аз.

— Както ти каза, Калона изскочи от земята. Това беше много странно. — Дейно млъкна, погледна Афродита, после мен и продължи. — Пък и от известно време някои от нас знаеха, че Неферет не е такава, каквато изглежда.

Да, ти го знаеше, но не направи нищо. — В гласа на Афродита нямаше омраза или гняв. Тя само отбеляза факт, макар и ужасяващ.

Дейно вдигна брадичка.

— Направих нещо. — Тя посочи бинтованата си ръка. — Само че беше късно.

— За мен нищо не беше наред, откакто убиха професор Нолън — заяви Иън. — Мислех същото и за Калона, и за гарваните-демони.

— Аз го видях какво прави с приятелите ми — извика Ти Джей от последната стая в коридора. — Те бяха като зомбита и вярваха на всяка негова дума. Опитах се да ги вразумя и ги попитах как може да бъдем сигурни, че Калона наистина е Еребус, дошъл на земята, но те се ядосваха или ми се смееха. Не го харесах от самото начало. И проклетите птици бяха зли. Не ми е ясно как никой не го разбра.

— И на мен, но ще открием защо стана така — казах аз. — Сега не се тревожете за това. Калона, Неферет и гарваните-демони ги няма. Оздравявайте бързо.

— Добре! — извикаха те. Гласовете им прозвучаха много по-бодро и силно, отколкото когато ги видях, щом дойдох.

Бях останала без сили от използването на природните стихии и се зарадвах, когато Старк ме хвана за лакътя и ме подкрепи, докато излизахме от сградата. Не беше за вярване, но градушката и дъждът бяха спрели. Облаците, които от няколко дни бяха забулили небето, се бяха разкъсали и през пролуките се виждаха звезди. Погледът ми се спря в средата на училищния двор. Огънят бе изгорил погребалната клада на Анастасия и тлееше, макар че Дракона все още стоеше на колене пред нея. Ленобия беше до него, сложила ръка на рамото му. Кръгът, образуван от червените новаци, Ерик, Хийт и Джак, се простираше широко около жаравата. Те стояха мълчаливо и засвидетелстваха уважението си към Дракона и любимата му.

Направих знак на моята група да ме последва малко по-нататък в сенките и всички се събрахме близо един до Друг.

— Трябва да поговорим, но насаме. Стиви Рей, можеш ли да помолиш някой друг да намери стаи за твоите хлапета?

— Разбира се. Крамиша е толкова организирана, че е почти като Министерство на отбраната. Освен това тя беше в шести курс, когато умря и стана нежива. Крамиша знае всичко за това място.

— Добре. Възложи й задачата — рекох аз и се обърнах към Дарий. — Трябва да се отървем от труповете на гарваните-демони… веднага. Ако ни провърви, бурята най-после ще премине и това означава, че човеците ще се размърдат, щом се съмне. Те не трябва да намират съществата.

— Ще се погрижа за това — отговори той, — Ще накарам момчетата червени новаци да ми помогнат.

— Какво ще направите с труповете? — попита Стиви Рей.

— Ще ги изгорим — отвърна Шоуни и ме погледна. Ако Зоуи е съгласна.

— Идеално — отговорих аз. — Само не ги изгаряйте близо до погребалната клада на Анастасия. Дракона няма да го понесе.

Изгорете ги до източната стена, там където противният им баща изскочи от земята. — Афродита отмести поглед към Шоуни. — Можеш ли да запалиш стария дъб, който се разцепи, когато Калона избяга?

— Мога да запаля всичко отвърна Шоуни.

— Тогава отиди с Дарий и другите — казах аз — и се погрижете да изгори всяко перце от тях. А след това всичките ще се срещнем в моята стая. Съгласни ли сте?

— Съгласни сме — едновременно отговориха Дарий и Шоуни.

Стори ми се странно, че Ерин не говори на сестра си, но когато Шоуни тръгна след Дарий към червените новаци, тя извика:

— Ще ти разкажа всичко, което си пропуснала, сестра ми.

Разбира се усмихна се през рамо Шоуни.

— Ленобия ни трябва — заявих аз и погледнах към преподавателката по езда, — но не знам как да я откъсна от кладата.

— Кажи му — предложи Деймиън.

Погледнах го учудено, защото не знаех кого има предвид.

— Дракона знае колко опасни са Калона и Неферет и ще разбере, че Ленобия ни е необходима. — Деймиън погледна все още коленичилия вампир. — Той ще стои там и ще скърби, докато реши кога е дошъл подходящият момент да си тръгне. Не можем да променим това, нито да го накараме да побърза, затова му кажи, че Ленобия ни трябва.

— Знаеш ли, много си умен похвалих го аз.

— Определено — усмихна се той.

— Е, добре — въздъхнах аз продължително и уморено. Стиви Рей… обясни на Крамиша какво трябва да направи, а вие, останалите, отидете в моята стая. Ще дойда веднага щом говоря с Ленобия.

— Зи, аз ще отида да кажа на Джак да помогне на Крамиша — рече Деймиън.

Повдигнах учудено вежди.

— Стаята ти не е толкова голяма. Ще му разкажа всичко по-късно. В момента трябва да разсъждаваме трезво.

Кимнах и тръгнах към Ленобия и Дракона. Дарий и Стиви Рей дръпнаха хлапетата настрана и тихо им заговориха. Деймиън милваше Херпогинята по главата, докато говореше с гаджето си.

Старк беше неотлъчно до мен. Не беше необходимо да го търся. Усещах присъствието му. Знаех, че ако се спъна, той ще се погрижи да не падна. Освен това Старк разбираше по-добре от всеки друг колко много ми е отнело използването на природните стихии в лечебницата.

Той сякаш прочете мислите ми и прошепна:

— Скоро ще имаш възможност да поседнеш. И ще ти намеря нещо за ядене и пиене.

— Благодаря — промълвих аз.

Старк хвана ръката ми и двамата отидохме при Ленобия и Дракона. Котките се бяха умълчали, макар че се притискаха до Дракона. Израненото му, съсипано от мъка лице беше мокро от сълзи, но той беше престанал да плаче.

— Драконе, Ленобия ми трябва за малко. Не искам да те оставя тук сам, но се налага да говоря с нея.

Той вдигна глава и ме погледна. Не бях виждала по-тъ-жен човек от него.

— Няма да бъда сам. Сенкогрив и Гуинивиър ще бъдат с мен. Както и нашата богиня отвърна Дракона и отново насочи поглед към погребалната клада. — Още не съм готов да оставя Анастасия.

Ленобия стисна рамото му:

— Ще се върна скоро, приятелю мой.

— Ще бъда тук — отвърна Дракона.

— Аз ще чакам с Дракона. Крамиша не се нуждае от мен. Тя вече има достатъчно новаци, които да командва — заяви Джак, който заедно с Деймиън се беше присъединил към нас. Херцогинята спря на няколко крачки, легна на земята и зарови нос в лапите си. Котките не й обърнаха внимание. — Искам да стоя при вас, ако нямате нищо против — смутено каза той на Дракона.

— Благодаря, Джак — изрече преподавателят по фехтовка.

Джак кимна, избърса очи и без да добави нищо повече,

седна до него и започна нежно да гали Сенкогрив.

— Браво на теб — прошепнах аз на Джак,

Гордея се с теб рече Деймиън и го целуна по бузата. Джак се усмихна през сълзи.

— Е, добре казах аз. — Да отидем в стаята ми.

— Ленобия, Зоуи трябва да мине през кухнята — рязко се обади Старк. — После ще се срещнем в общежитието. Ще дойде колкото е възможно по-бързо.

Ленобия кимна разсеяно, докато вървеше към общежитията с Деймиън, Ерин и Афродита.

— Защо… — започнах аз, но Старк ме прекъсна.

— Довери ми се. Нуждаеш се от това.

Той ме хвана за лакътя и ме насочи към центъра на училището, откъдето се влизаше за столовата.

— Влез вътре. Аз ще взема нещо и ще дойда веднага.

Бях твърде уморена, за да го попитам къде отива, и влязох в училището. Изпитах странно чувство, че е празно. Фоайето беше осветено само от половината газени лампи, които обикновено светеха по това време на нощта.

Погледнах часовника. Минаваше полунощ. Училището трябваше да продължи да съществува. Навсякъде трябваше да има новаци, вампири и преподаватели. Искаше ми се да върна времето назад и изминалите два месеца да изчезнат, и единствените ми тревоги да бъдат, че Афродита е гадна кучка, а Ерик е недосегаем готин сладур.

Изпитах желание да върна времето назад, когато не знаех нищо за Калона и Ая, смъртта и разрухата. Да имам нормален живот. Желаех го толкова силно, че ми прилоша.

Бавно влязох в столовата, която беше абсолютно празна и по-тъмна от коридора. Не ухаеше на вкусни ястия и нямаше групи хлапета, които да клюкарстват за други хлапета, нито преподаватели, които неодобрително да поглеждат ученици, тайно отмъкващи чипс.

Запрепъвах се към сепарето с пейка за пикник, където обикновено сядах е приятелите си, прегънах колене и се отпуснах на лакираното дърво. Защо Старк ми каза да дойда тук? Дали щеше да се опита да ми сготви нещо? Представих си го с престилка на кръста и ми стана смешно. И после осъзнах защо ме беше накарал да дойда тук. Единият хладилник в огромната училищна кухня беше пълен с пликчета с кръв. В момента той вероятно вземаше пликчета кръв и щеше да ми ги донесе, за да ги изпия като гъст червен сок.

Знам, че е отвратително, но устата ми се напълни със слюнка.

Старк беше прав. Трябваше да се заредя с енергия и пликче кръв (или две) щеше да бъде добър начин да го направя,

— Зи! Ето къде си била! Старк каза, че си тук.

Примигах от изненада, обърнах се и видях, че в столовата влиза Хийт… сам.

Изведнъж разбрах, че съм била права само донякъде. Старк наистина беше отишъл да ми намери кръв, но вместо да дойде от кухненските хладилници от неръждаема стомана, кръвта идваше от симпатичния футболист Хийт.

По дяволите.

ДВАЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

Репхайм

Събуждането беше трудно. Дори в мъглявото владение, каквото представляваше границата между съзнанието и безсъзнанието и преди да почувства напълно болката, разкъсваща осакатеното му тяло, Репхайм долови мириса й.

Отначало си помисли, че отново е в градинската барака и кошмарът току-що е започнал… след като тя дойде не да го убие, а да му донесе вода и да превърже раните му. И тогава осъзна, че е твърде топло, за да бъде в бараката. Той се премести леко и болката, която премина през тялото му, го разсъни и будното съзнание донесе спомена.

Репхайм беше под земята, в тунелите, където тя го изпрати, и това му беше неприятно.

Не изпитваше омраза, граничеща е параноя като баща си. Репхайм не обичаше да се чувства затворен под земята. Над него нямаше небе… нито свят от зелени растения под него. Той не можеше да се рее под земята. Не можеше…

Мислите на гарвана-демон внезапно бяха прекъснати.

Не. Репхайм не можеше да мисли за трайно увреденото си крило и какво означава това за остатъка от живота му. Все още не можеше да мисли за това. Не и докато тялото му беше немощно.

Вместо това той мислеше за нея.

Беше по-лесно, тъй като беше обвит в мириса й.

Репхайм отново се премести, като този път внимаваше повече с осакатеното си крило. Със здравата си ръка той дръпна одеялото върху себе си и се сгуши в топлото легло. Нейното легло. Дори под земята имаше странно и нелогично чувство на сигурност, което идваше до него от нещо, което тя нарече нейно. Репхайм не разбираше защо тя оказва такова особено въздействие върху него. Само знаеше, че бе изпълнил указанията й, като се препъваше от агония и изтощение, докато осъзна, че всъщност следва мириса на Червената, който го водеше през виещите се, очевидно изоставени тунели. Той се отби в кухнята и насила яде и пи. Новаците бяха оставили хладилници, пълни с храна. Хладилникът беше едно от множеството чудеса на съвременната епоха, които Репхайм бе видял през дългите години, докато беше само дух. Беше му се сторило, че измина цяла вечност, докато наблюдаваше, чакаше… и мечтаеше за деня, когато отново ще докосва, ще усеща вкус и ще заживее истински.

Той реши, че хладилниците му харесват, но не беше сигурен дали модерният свят му се нрави. За краткото време, откакто тялото му беше върнато, Репхайм установи, че по-вечето съвременни човеци не уважават силата на древните същества. Гарванът-демон не броеше вампирите в редиците на древните същества. Те не бяха нищо повече от привлекателни играчки, забавление и отвличане на вниманието. Каквото и да говореше баща му, те не бяха достойни да управляват заедно с него.

Затова ли Червената го остави да живее? Защото тя беше немощна, неспособна… и съвременна, за да предприеме необходимите стъпки и да го убие.

И после Репхайм си спомни силата, която Стиви Рей бе показала, и то не само физическата й сила, която беше внушителна. Тя управляваше и природната стихия земя, която се разтвори, за да й се подчини. Това не беше признак на безсилие.

Дори баща му беше говорил за силата и способностите на Червената. Неферет също го предупреди, че водачката на червените не трябва да бъде подценявана.

Репхайм обаче беше привлечен от мириса й към нейното легло, където си беше свил гнездо.

Той извика възмутено, измъкна се от удобните топли завивки, възглавници и дебелия дюшек и олюлявайки се, стана. Подпря се на масата и се помъчи да стои изправен и да не позволява на безмилостния мрак на мястото да го повлече надолу.

Репхайм щеше да намери обратния път до кухнята и отново да яде и пие. Щеше да запали всеки фенер, който открие. Той щеше да положи всички усилия на волята си да оздравее и после да напусне това подобно на гробница място и да се върне над земята да търси баща си… да намери мястото си на този свят.

Отметна одеялото, което служеше за врата на стаята на Стиви Рей, и закуца в тунела. Вече съм по-добре… по-силен… не ми е нужен бастун, за да вървя — помисли си Репхайм.

Мракът беше почти непрогледен. Навсякъде имаше фенери, въпреки че много от тях бяха угаснали. Репхайм ускори крачка. След като се нахранеше, щеше да напълни с газ фенерите и да ги запали. Той щеше дори да изпие пликчетата с кръв, които намери в единия хладилник, въпреки че кръвта не го привличаше особено много. Но тялото му се нуждаеше от течности, за да оздравее, така както на фенерите им трябва гориво, за да светят.

Борейки се с агонията, която му причиняваше всяко движение, Репхайм мина по завоя в тунела и най-после влезе в кухнята. Отвори първия хладилник и посегна да извади пликче с нарязана шунка, когато усети хладното острие на нож в гърба си.

— Направиш ли едно движение, което не ми харесва, пти-цечовеко, и ще прережа гръбначния ти мозък. Това ще те убие, нали?

Репхайм застана абсолютно неподвижно.

— Да, ще ме убие.

— И без това ми се вижда полумъртъв — обади се друг женски глас.

— Да, крилото му е прецакано. Струва ми се, че не може да ни направи нищо — отвърна мъжки глас.

Ножът не се отмести от гърба му,

— Другите ни подценяват и затова дойдохме тук. Ето защо ние няма да подценяваме никого. Разбра ли? — каза момичето, което държеше ножа.

— Да, съжалявам, Никол.

— Ясно.

— Е, птицечовеко, ето какво ще направим. Аз ще се дръпна назад, а ти ще се обърнеш… много бавно. И да не ти хрумват умни идеи. Ножът ми няма да бъде опрян в теб, но Къртис и Стар имат пистолети. Направиш ли едно погрешно движение, ще те застрелят.

Върхът на ножа се притисна до тялото на Репхайм и пусна капка кръв.

— Той мирише лошо! — възкликна мъжкият глас, който принадлежеше на Къртис. — Не става дори за ядене.

Никол не му обърна внимание.

— Разбра ли ме, птицечовеко?

— Да.

Ножът се отдалечи от гърба му и Репхайм чу шумолене от тътрене на крака.

— Обърни се.

Репхайм се подчини и се озова очи в очи е трима новака. Червеният полумесец на челата им ги определяше като част от групата на Червената. Той обаче веднага разбра, че макар да са червени, те са толкова различни от Стиви Рей, колкото луната от слънцето. Репхайм хвърли бегъл поглед на Къртис, огромен мъжки новак, и Стар, обикновено на вид светлокосо момиче, въпреки че те държаха пистолети, насочени към него, и съсредоточи вниманието си върху Никол. Тя очевидно беше водачката. Освен това Никол му бе пуснала кръв — нещо, което Репхайм никога нямаше да забрави.

Тя беше дребна новачка е дълги черни коси и тъмнокафяви очи. Репхайм се втренчи в очите й и преживя миг на пълен шок… Неферет беше там! В очите на новачката се спотайваше отличителният мрак и интелигентност, които той много пъти бе виждал в погледа на Тси Сгили. Прозрението го потресе толкова силно, че гарванът-демон не можа да откъсне поглед от нея и единствената му мисъл беше: Баща ми знае ли, че тя е постигнала способността да се проектира?

По дяволите! Той сякаш видя призрак — рече Къртис.

— Нали каза, че не познаваш гарвани-демони — с очебийно подозрителен тон попита Стар.

Никол примига и познатата сянка на Неферет изчезна. Репхайм се зачуди дали не си е въобразил присъствието й.

Не. Той не си въобразяваше разни неща. Неферет беше там, с новачката, макар и само за миг.

За пръв път през живота си виждам гарван-демон отговори Никол. — Да не би да искаш да кажеш, че съм лъж-киня?

Никол не повиши тон, но Репхайм, който беше свикнал да бъде в присъствието на могъщи, властни и опасни същества, усети, че новачката кипи от едва сдържана агресивност. Стар очевидно също разбра това и мигновено отстъпи назад.

— Не, не, не. Не исках да кажа нищо подобно. Само ми се стори странно, че той се уплаши, като те видя.

— Да, наистина беше странно — съгласи се Никол. — И може би трябва да го попитаме защо. Е, птицечовеко, какво правиш тук долу на наша територия?

Репхайм забеляза, че тя всъщност не му зададе въпроса, който загатна, че ще го попита.

— Репхайм — отговори той, като се помъчи да вложи сила в гласа си. — Името ми е Репхайм.

Тримата новаци отвориха широко очи, сякаш се изненадаха, че той има име.

— Той говори почти нормално — отбеляза Стар.

— Изобщо не е нормален и по-добре запомнете това озъби им се Никол. — Отговори на въпроса ми, Репхайм.

- Избягах в тунелите, след като ме рани воин от Дома на нощта — откровено отвърна той. Инстинктите, които му бяха служили добре през вековете, му подсказваха да не споменава за Стиви Рей, въпреки че това сигурно бяха лоши червени новаци, които тя покровителстваше, но се бяха отлъчили от стадото й и не я следваха.

— Тунелът оттук до манастира се срути рече Никол.

— Беше отворен, когато влязох.

Тя направи крачка към него и подуши въздуха.

— Миришеш на Стиви Рей.

Репхайм махна пренебрежително със здравата си ръка.

— Смърдя на леглото, в което спах. — Той наклони глава на една страна, сякаш беше озадачен от думите й. — Казваш, че мириша на Стиви Рей. Тя не е ли Червената, вашата Висша жрица?

— Стиви Рей е червен вампир, но не е наша Висша жрица!

— изръмжа Никол и очите й блеснаха в червено.

— Не е ваша Висша жрица? притисна ги Репхайм. — Но срещу баща ми и неговата кралица се изправи един червен вампир-жрица на име Стиви Рей заедно с група новаци. Тя имаше вашите белези. Не е ли вашата Висша жрица?

В битката ли те раниха? — попита Никол, без да отговори на въпроса му.

— Да.

— Какво се случи? Къде е Неферет?

— Замина. — Репхайм не можа да скрие горчивината в гласа си. — Тя избяга с баща ми и онези от братята ми, които останаха живи.

— Къде отидоха? — попита Къртис.

— Ако знаех, нямаше да се крия под земята като страхливец, а щях да бъда при баща си, където ми е мястото.

— Репхайм. — Никол се вгледа в него дълго и изпитателно.

— Чувала съм това име.

Гарванът-демон не каза нищо. Знаеше, че е по-добре тя сама да разбере кой е, без да се хвали с произхода си.

Очите й се отвориха широко и Репхайм разбра, че си е спомнила къде е чувала името му.

— Тя каза, че ти си любимецът на Калона… най-могъщият му син.

Да, вярно е. За коя „тя“ говориш?

Никол отново не обърна внимание на въпроса му.

— С какво беше закрита вратата на стаята, в която спа?

С карирано одеяло.

— Това е стаята на Стиви Рей — рече Стар. — Затова мирише на нея.

Никол се държеше така, сякаш Стар не беше казала нищо.

— Калона е заминал без теб, въпреки че ти си любимецът му.

Да — гневно изсъска Репхайм.

— Знаете ли, това означава, че те ще се върнат — обърна се Никол към Къртис и Стар. — Този птицечовек е любимецът на Калона. Няма начин да го остави тук завинаги. А ние сме нейните любимци. Той ще се върне за него, а тя за нас.

— За Червената ли говориш?

С мълниеносно движение Никол застана до Репхайм, вкопчи ръце в изранените му рамене, повдигна го и го притисна към стената на тунела. Очите й пламнаха в червено. Дъхът й вонеше противно.

— Разбери веднъж завинаги, птицечовеко. Стиви Рей или Червената, както ти я наричаш, не е наша Висша жрица. Тя не ни е водач и не е една от нас. Стиви Рей е близка със Зоуи и нейната група и това не ни харесва. Ние нямаме Висша жрица. Имаме кралица и тя се казва Неферет. Защо си се вманиачил по Стиви Рей?

Репхайм почувства силна болка. Счупеното му крило агонизираше с нажежена до бяло горещина. Искаше отново да бъде здрав и да унищожи червената новачка с едно разрязване на човката си.

Ала не беше здрав, а немощен, ранен и изоставен.

— Баща ми искаше да я залови. Каза, че тя е опасна. Неферет й нямаше доверие. Не съм вманиачен, а следвам волята на баща си.

— Да видим дали казваш истината — рече Никол, стисна го здраво като в менгеме, затвори очи и наведе глава.

Репхайм усети, че дланите й се загряват. Топлината премина в него, проследи кръвообращението му, запулсира с лудешките удари на сърцето му и се разпространи из цялото му тяло.

Никол потрепери, а после отвори очи и вдигна глава. Усмивката й беше лукава. Тя продължи да държи Репхайм притиснат до стената още една дълга минута и след това го пусна. Той се строполи на пода. Никол го погледна и заяви:

— Тя те е спасила.

— Какво? — извика Къртис.

— Стиви Рей го е спасила? — изуми се Стар.

Никол и Репхайм се държаха така, сякаш не ги чуха.

— Да — отвърна Репхайм и се помъчи да нормализира дишането си, за да не припадне. Той не добави нищо повече, само се опита да проумее какво се беше случило, докато се задъхваше от пулсиращата болка в крилото. Червената новачка му направи нещо, когато го докосна… нещо, което й позволи да надникне в съзнанието му, а може би дори в душата му. От друга страна, Репхайм знаеше, че той не е като другите същества, които тя бе докосвала. Мислите му бяха трудно достъпни, ако не й невъзможни да ги прочете, независимо от дарбата й.

— Защо го е направила Стиви Рей? — попита Никол.

— Нали видя мислите ми. Знаеш, че нямам представа защо го е направила.

— Вярно — бавно отговори тя, — но също така усетих, че ти не изпитваш лоши чувства към нея. Какво ще кажеш за това?

— Не съм сигурен какво имаш предвид. Лоши чувства? За мен това няма логика.

Никол се изсмя подигравателно.

— Няма логика… сякаш в теб има някаква логика? Съзнанието ти е най-странното нещо, в което съм прониквала. Е, птицечовеко, твърдиш, че все още правиш каквото ти каже баща ти, така ли? Това би означавало, че най-малкото искаш да я плениш… или може би да я убиеш.

Баща ми не иска Червената да бъде убита. Той искаше да му я доведат невредима, за да я изследва и може би да използва силите й.

— Аха. Но проблемът е, че когато надникнах в птичия ти мозък, не намерих нищо, което говореше, че я преследваш.

Защо да я преследвам сега? Тя не е тук.

Никол поклати глава.

Не. Странното е, че ако искаш да хванеш Стиви Рей, ще го сториш, независимо дали тя е тук, или не.

— В думите ти няма логика.

Тя се втренчи в него.

— Виж, трябва да знам дали си с нас, или не.

— С вас?

— Да, с нас. Ние смятаме да убием Стиви Рей. — Никол го каза съвсем прозаично, придвижи се със свръхестествената си сила до него и го сграбчи в желязната си хватка. Бицепсът му мигновено се загря, докато тя проучваше мислите му. — Е, какво избираш? С нас ли си, или не?

Той знаеше, че трябва да отговори. Никол не можеше да прочете всичките му мисли, но очевидно притежаваше способността да открива неща, които Репхайм предпочиташе да запази в тайна. Той бързо взе решение, погледна алените очи на новачката и искрено заяви:

— Аз съм син на баща си.

Тя се вгледа в него. Ръката й изгаряше плътта на рамото му и очите й блестяха в червено. И сетне пак му се усмихна лукаво.

— Добър отговор, птицечовеко, защото това видях и в главата ти. Ти определено си син на баща си. Никол го пусна. — Добре дошъл в моя отбор и не се тревожи. След като баща ти не е тук, едва ли го е грижа дали ще хванеш Стиви Рей жива или мъртва.

— Пък и мъртва е по-лесно — обади се Къртис.

— Определено — съгласи се Стар.

Никол се засмя. Смехът й прозвуча толкова много като този на Неферет, че перушината на Репхайм настръхна. Татко! Внимавай! Пази се! — изкрещя съзнанието му. — Тси Сгили е повече от това, което изглежда!

ДВАЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

Зоуи

— Хийт, какво правиш тук?

Той се хвана за гърдите, сякаш го бяха простреляли, и се престори, че се задушава.

— Твоята студенина ме убива, мила.

— Глупчо. Ако нещо те убива, това е пълната ти липса на трезв разум. Какво правиш тук? Мислех, че си навън и изгаряш гарваните-демони заедно с Дарий и Шоуни.

— Щях да отида с тях, защото те определено се нуждаят от свръхчовешката ми сила, за да им помогна. — Хийт бързо повдигна вежди няколко пъти и седна на пейката до мен. — Но Старк ме намери и каза, че ти се нуждаеш от мен… и ето ме тук.

— Старк греши. Трябва да се върнеш и да помогнеш на Дарий.

— Не изглеждаш добре, Зи със сериозен тон отбеляза той.

Въздъхнах.

— Напоследък ми се струпаха много неща… всъщност на всички.

— Силите ти се изчерпиха, когато помогна на ранените хлапета.

— Да, но ще се оправя. Нужен ми е сън, това е всичко.

Хийт ме наблюдава известно време, без да каже нищо, а сетне протегна ръка към мен. Реагирах машинално и преплетох пръсти с неговите.

— Зи, усилено се опитвам да не полудея от мисълта, че ти имаш специална връзка със Старк… нещо, което нямаш с мен.

— Той е воин. Може да имам такава връзка само с вампир. — Произнесох думите като извинение и наистина съжалявах, че продължавам да наранявам чувствата на момчето, което обичах още от началното училище.

— Да, чух за това. Мъча се да се примиря със Старк, но за мен става двойно по-трудно, когато ти ме отблъскваш.

Не можех да кажа нищо, защото знаех точно за какво говори Хийт. Затова Старк го беше изпратил при мен. Хийт искаше да пия кръв от него. При самата мисъл за това устата ми се напълни със слюнка и дишането ми се учести.

— Знам, че го искаш — прошепна той.

Не можех да го погледна в очите и се втренчих в преплетените ни пръсти. На оскъдната светлина в опустялата столова татуировките на дланите ми почти не се виждаха и ръцете ни изглеждаха съвсем обикновени… както преди много години. Стомахът ми се сви.

— Знаеш, че искам да го направиш.

Най-после вдигнах глава.

— Знам, но не мога, Хийт.

Очаквах, че той ще избухне и ще се ядоса, но не го направи. Прегърби се и поклати глава.

— Защо не ми позволиш да ти помогна по единствения начин, по който мога?

Поех си дълбоко дъх и му казах истината.

— Защото в момента няма да се справя със сексуалната част.

Хийт примига изненадано.

— Това ли е единствената причина?

— Сексът е сериозна причина.

— Е, да. Не че го знам от личен опит, но разбирам какво искаш да кажеш.

Усетих, че лицето ми пламна. Хийт все още беше девствен? А бях сигурна, че след като бях Белязана и напуснах човешкия си живот, отивайки в Дома на нощта, бившата ми най-добра приятелка го е свалила. Всъщност знаех, че гадната Кайла го е свалила.

— Ами Кайла? Мислех, че вие двамата сте станали гаджета, след като аз заминах.

Той се изсмя мрачно.

— Искаше й се. Не. Не съм бил с Кайла. За мен съществува само едно момиче. — Мрачното му изражение изчезна и Хийт ми се усмихна. И макар че ти си важна Висша жрица и всъщност вече не си момиче, за мен си оставаш моето момиче.

Отново не знаех какво да кажа. Винаги бях мислила, че когато правя секс за пръв път, това ще бъде с Хийт, но после страхотно обърках нещата и загубих девствеността си с Лорън Блейк. Смятам, че това беше най-голямата грешка в живота ми. Още ми се гади и се чувствам виновна.

— Хей, престани да мислиш за Блейк. Не можеш да промениш случилото се с него, затова нека го забравим.

— Сега пък мислите ми ли четеш?

— Винаги съм знаел какво се върти в главата ти, Зи. — Усмивката му помръкна. — Е, предполагам, че напоследък не го правя много успешно.

Съжалявам за всичко това, Хийт. Не ми е приятно, че те наранява.

Вече не съм дете. Знаех в какво се забърквам, когато се качих на колата си и дойдох в Тулса да те видя. Ясно ми беше, че нещата между нас няма да бъдат лесни, но поне трябва да сме откровени.

— И аз искам да бъда откровена, затова ти казвам истината, че не мога да си позволя да пия кръв от теб. Няма да понеса онова, което ще се случи между нас заради това. Не съм готова да правя секс дори ако светът не беше на път да се сгромоляса около нас. Няма да правя секс и няма да пия от теб, Хийт.

— Не съм глупав, Зи. Разбрах. Добре, няма да правим секс. Прекарали сме много години и без това. Имаме опит.

— Не става въпрос само дали го искаме. Знаеш какво ни причинява Обвързването. Беше достатъчно силно и преди, когато бях ранена толкова лошо, че едва не умрях. Ако сега пия от теб, ще бъде десет пъти по-силно.

Хийт преглътна с усилие и прокара пръсти през косата си.

— Да, знам. Но ето какво ще ти кажа… Обвързването действа двустранно, нали? Докато пиеш кръвта ми, ти усещаш чувствата ми и аз усещам твоите чувства.

— Да, и всичките чувства са свързани с удоволствие и секс.

— Добре, тогава няма да се съсредоточим върху секса, а само върху удоволствието.

Повдигнах озадачено вежди.

— Ти си мъж, Хийт. Откога не се съсредоточаваш върху секса?

Вместо шеговития отговор, който очаквах, изражението му беше абсолютно сериозно.

— Кога съм те притискал за секс, Зи?

— В къщичката на дървото.

— Тогава ти беше в четвърти клас. Това не се брои. Пък и ти ми го изби от главата. — Той не се усмихна, но кафявите му очи заискряха.

— Ами на задната седалка на колата ти миналото лято край езерото?

— И това не се брои. Ти беше с нови бикини. И не съм настоявал.

— Опипваше ме навсякъде.

— Ами голяма част от теб се виждаше! — Той замълча, а сетне понижи тон и отново заговори нормално. — Искам да кажа, че сме заедно отдавна. Определено можем да минем без секс. Искам ли да правя секс с теб? Да, по дяволите. Но искам ли да правя секс с теб, когато мислите ти са объркани от Блейк и се тревожиш? Не, по дяволите. — Хийт сложи пръст под брадичката ми и ме накара да го погледна в очите. — Обещавам ти, че всичко това между нас няма да бъде заради секс, защото онова, което имаме, означава много повече. Нека да го направя за теб, Зоуи.

Отворих уста и преди да се спра, чух, че прошепвам:

— Добре.

Хийт се усмихна така, сякаш беше спечелил супер купата.

— Отлично!

Но без секс.

— Абсолютно никакъв секс. Викат ми Хийт Без Секс. Второто ми име е Хийт Без Секс.

Сложих пръст на устните му, за да го накарам да млъкне.

— Не преигравай. Правиш така, че нещата да изглеждат глупави.

— Добре — измънка той, а после бръкна в джоба на дън-ките си и извади малко джобно ножче. Съблече якето си и отвори ножчето. Острието приличаше на детска играчка в тъмната столова.

— Почакай! — извиках аз, когато Хийт посегна към врата си.

— Какво?

— Тук ли ще го правим?

Той повдигна вежди.

— Защо не? Няма да правим секс, забрави ли?

— Не съм забравила, но някой може да влезе.

— Старк пази на вратата. Няма да пусне никого.

Това ме стъписа и млъкнах. Идеята очевидно беше на Старк, но чак да пази на вратата, докато Хийт и аз сме се усамотили?

Долових мириса на кръвта на Хийт и забравих за Старк. Очите ми намериха малката червена ивица на мекото място, където вратът му се свързваше с раменете. Той остави ножчето на масата и разтвори ръце.

— Ела, Зи. Сега сме само аз и ти. Няма за кого друг да мислиш и да се тревожиш. Ела.

Отпуснах се в обятията му и вдъхнах мириса на кръвта му. Миналото ми, Хийт, кръвта, желанието, дома ми всичко се преплете в силна, позната прегръдка. Щом езикът ми докосна алената линия, почувствах, че той потрепери, и разбрах, че сподави стенание на неподправена страст. Поколебах се, но вече беше късно. Кръвта му нахлу в устата ми. Не бях в състояние да спра, притиснах устни до кожата му и пих. В онзи миг не ме беше грижа дали не съм готова за секс, нито дали светът около мен е огромно кълбо от хаос, или че сме в столовата, а Старк пази на вратата (и вероятно усеща всичките ми чувства). Интересуваше ме само Хийт, кръвта, тялото и докосването му.

— Всичко е наред, Зи. — Гласът му беше станал плътен и дрезгав, но и странно успокояващ. — Приятно е. Помисли си колко силна ще станеш. А ти трябва да бъдеш силна. Много хора разчитат на теб. Аз разчитам на теб. Стиви Рей също. И Афродита разчита на теб, макар да си мисля, че е кучка. Дори Ерик разчита на теб… не че на някого му пука за него…

Хийт продължи да ми говори. И през това време се случи нещо странно. Гласът му престана да бъде плътен и дрезгав, а започна да звучи така, сякаш седим там и разговаряме за обикновени неща, а аз не смуча кръв от шията му. И после неусетно чувството, което ме изпълни, се промени от неподправено желание за секс в нещо друго. Можех да го обмисля и да се справя с него. Не ме разбирайте погрешно, все още ми беше приятно, но удоволствието беше примесено с нещо нормално, което означаваше, че мога да го контролирам. И когато се почувствах силна и подмладена, аз съумях да се отдръпна. Близнах кървавата ивица на врата на Хийт и ендорфините в слюнката ми автоматично се превърнаха от коагуланти в антикоагуланти. Кървенето спря и раната започна да зараства. Накрая остана само тънка розова линия, която да издаде на света какво се е случило между нас. Вдигнах глава и погледнах Хийт.

— Благодаря.

— Винаги, когато поискаш, ще бъда до теб, Зи.

— Хубаво, защото трябва да ми напомняш каква съм всъщност.

Той ме целуна нежно, но и чувствено, интимно и изпълнен с желание, което знаех, че потиска, докато ме чака да стана готова да му кажа „да“. Откъснах устни от неговите и се сгуших в обятията му. Чух го, че въздъхна, но не ме пусна и ме притисна до себе си.

Неочаквано вратата на столовата се отвори и двамата подскочихме.

— Зоуи, трябва да дойдеш в общежитието. Чакат те — каза Старк.

— Да, идвам — отвърнах аз, отдръпнах се от прегръдката на Хийт и му помогнах да облече якето си.

— Ще намеря Дарий и другите и ще им дам моята страховита човешка помощ — заяви Хийт,

Като виновни деца двамата тръгнахме към Старк, който с безизразно лице държеше вратата отворена.

— Старк — рече Хийт. — Благодаря ти, че ме изпрати при нея.

Това е част от задълженията ми.

— Е, мисля, че заслужаваш повишение-усмихна се Хийт, наведе се, целуна ме бързо, каза ми довиждане и се отправи към изхода от училището.

Не че тази част от работата ми харесва измърмори Старк.

— Както ти каза, да отиваме в общежитието рекох аз и тръгнах по коридора. Старк ме последва. Настъпи неловко мълчание.

— Това беше гадно — обади се той с напрегнат глас.

Заговорих, преди да помисля, и нелепите думи се изляха

сами от устата ми.

— Да, така беше. Буквално. — И после, колкото и да не е за вярване, се изкикотих.

В своя защита ще отбележа, че се чувствах изумително добре. Кръвта на Хийт ме накара да се почувствам много по-добре от дните, когато Калона изскочи от земята и обърка живота ми.

— Не е смешно.

— Извинявай. Опитах да се пошегувам. — Пак се изкикотих и после си затворих устата.

— Ще се престоря, че не се кикотиш и не изпита всичките онези чувства в столовата.

Въпреки че кръвта ми кипеше, аз разбрах, че за Старк е било адски трудно да преживее емоционалното удоволствие, което ми е донесло друго момче, и да осъзнае колко близки сме с Хийт. Хванах ръката му. Отначало беше студена и скована и не реагира, но докато вървяхме, се стопли. Усетих, че той се отпуска. Точно преди да ми отвори вратата на девическото общежитие, аз го погледнах и казах:

— Благодаря, че си мой воин и че се погрижи да бъда силна, макар че това те нарани.

— Няма проблем, милейди — усмихна се той, но изглеждаше стар и много тъжен.

ДВАЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

Зоуи

— Искаш ли бира? — извиках аз през рамо на Старк, който нетърпеливо ме чакаше в тихата и много странна главна стая на общежитието. Казвам странна, защото беше тиха, макар новаците, момичета и момчета, да седяха на малки групи на столове, гледайки телевизорите с плоски екрани, Сериозно. Само седяха и гледаха. Не разговаряха. Не се смееха. Нищо. Вярно, вдигнаха глави, когато Старк и аз влязохме в стаята. Бях убедена, че някои хлапета ни изгледаха с омраза, но пак не казаха нищо.

— Не, благодаря. Вземи си бира и да слизаме долу. — Старк вече вървеше към стълбището.

— Добре, добре. Идвам. Исках само… — В същия миг се сблъсках с момиче на име Бека. Боже, извинявай. Не те видях, защото…

— Да, знам какво правеше. Онова, което постоянно правиш. Заглеждаш се по момчетата.

Намръщих се. Не я познавах добре. Знаех само, че Бека е влюбена в Ерик. А, да, и бях хванала Старк да я хапе и да се мъчи да я изнасили… преди да избере доброто и да положи клетва като мой воин. Разбира се, тя не си спомняше насилието. Помнеше само удоволствието от ухапването, отново благодарение на Старк, който тогава беше отвратителен.

Това обаче не й даваше разрешение да се държи с мен по този нелеп начин, но нямах време да се разправям с нея и честно казано, не ми пукаше дали Бека е досадна ревнивка.

Затова изсумтях като Афродита, заобиколих я, приближих се до хладилника, отворих го и се залових да търся бира.

— Ти направи точно това, нали? Обърка всичко.

Въздъхнах. Намерих бира и се обърнах.

— Ако имаш предвид, че ви отървах от Калона, който не е Еребус, дошъл на земята, а зъл безсмъртен паднал ангел, и изгоних Неферет, която вече не е Висша жрица на Никс, а зла Тси Сгили, която иска да завладее света, тогава, да. Да, направих го с помощта на приятелите си.

— Защо си мислиш, че знаеш всичко?

— Определено не знам всичко. Ако беше така, щях да знам защо все още не можеш да проумееш, че Калона, Неферет и гарваните-демони са зли дори след като убиха професор Анастасия.

— Гарваните-демони я убиха само защото ти ги ядоса, като избяга, а после се бори с Калона, който според някои наистина е Еребус.

— Проумей го, Бека. Калона не е Еребус! Той е бащата на гарваните-демони. Създал ги е, като е изнасилвал жени от племето чероки. Еребус не би направил такова нещо. Това минавало ли ви е през ума?

Тя се държеше така, сякаш не беше чула нито дума от онова, което казах.

— Всичко беше наред, докато теб те нямаше. А сега се върна и отново обърка всичко. Бих искала да заминеш завинаги и да ни оставиш да правим каквото искаме.

— Кои сте вие? Имаш предвид хлапетата в лечебницата, които едва не бяха убити от крилатите ви приятели? Или Дракона, който безутешно скърби за смъртта на съпругата си съвсем сам навън?

— Това се случи само заради теб. Никой не беше нападнат, преди ти да офейкаш.

— Сериозно, не чуваш ли какво ти говоря?

— Хей, Бека. Старк беше застанал на прага на кухнята, точно зад нея.

Тя се обърна, тръсна коси и му се усмихна закачливо.

— Здравей, Старк.

— Ерик е свободен изтърси той.

Бека примига и придоби възмутен вид.

— Той и Зоуи скъсаха — добави Старк.

— О, така ли? — Тя се опита да говори безразлично, но видът й издаде, че е доволна. Бека ме погледна. — Крайно време беше да те зареже.

— Аз го заразях… кучко!

Бека пристъпи към мен и вдигна ръка, сякаш се готвеше да ме удари. Това ме стъписа толкова силно, че дори забравих да призова някоя природна стихия да я събори на пода. За щастие Старк не беше толкова стъписан и бързо застана между нас.

— Бека, сторил съм ти достатъчно зло. Не ме карай да те изхвърля оттук. Просто се разкарай. Той говореше като истински воин и изглеждаше опасен.

Бека мигновено се дръпна назад.

— Е, все едно. Тя не ме интересува толкова много, че да рискувам да си счупя някой нокът. Бека се завъртя и бързо излезе.

Отворих бирата, отпих голяма глътка и отбелязах:

— Това беше много обезпокоително.

— Да. Очевидно се променям. По-рано за нищо на света не бих попречил на хубав момичешки бой.

Завъртях очи.

— Голям мъжкар си, няма що. Хайде, да слезем долу, къ-дето не е такава лудница.

Излязохме от кухнята и трябваше да минем през главната стая в общежитието, за да се спуснем по стълбите. Това означаваше отново да попаднем на група луди. Бека шепнеше нещо на няколко хлапета, но млъкна и ме изгледа мръсно. Другите също ми хвърлиха убийствени погледи.

Ускорих крачка и буквално прескочих стъпалата.

— Да, обезпокоително е — съгласи се Старк, докато бързахме към стаята ми.

Кимнах. Трудно ми беше да намеря думи да опиша как се чувствам, когато почти всички в училището, моят дом, очевидно ме мразеха и в червата. Отворих вратата на стаята си и мигновено бях нападната от космата оранжева топка, която се хвърли в ръцете ми и измяука като сприхава старица.

Нала! — Не обърнах внимание на раздразнението й и я целунах по носа. Това я накара да кихне в лицето ми. Засмях се и прехвърлих бирата в другата си ръка, за да не я излея върху моята котка. — Липсваше ми, момиченце. — Притиснах лице до меката й козина. Нала престана да се оплаква и пусна машината за мъркане.

— Когато приключиш да се натискаш с котката си, трябва да обсъдим някои неща… важни неща подхвърли Афродита.

О, не бъди толкова противна — укори я Деймиън.

— Да го духаш, Деймиън! викна Афродита.

— Престанете! — скара им се Ленобия, преди аз да им кажа да млъкнат. — Трупът на моята добра приятелка още тлее навън и не ми се слушат пубертетски препирни.

Афродита и Деймиън се извиниха един на друг и, изглежда, се почувстваха неудобно. Реших, че това е отличен знак да започна да говоря.

— И така, всички хлапета тук ме мразят и в червата.

— Сериозно? Само се правеха на „Степфордски съпруги“, когато ние дойдохме — каза Деймиън.

Сериозно отговори Старк. — Наложи се да дръпна Бека от Зоуи.

По израженията на Афродита и Деймиън разбрах, че и те си спомниха не толкова доброто минало на Старк, но не казаха нищо.

Това не ме изненадва — отбеляза Ленобия.

Погледнах преподавателката по езда.

— Какво става тук? Калона го няма. Мисля, че вече дори не е в страната. Как може все още да въздейства на новаците?

— И на вампирите — добави Деймиън. — Никой друг преподавател освен теб не отиде при Дракона. Това означава, че и те са под влиянието на Калона.

— Или позволяват страхът им да надделее и да ги победи — каза Ленобия. — Трудно е да се каже дали се страхуват, или демонът им е направил нещо, което още действа, въпреки че го няма.

— Той не е демон — чух се да казвам аз.

Ленобия ме изгледа строго.

— Защо го казваш, Зоуи?

Размърдах се неспокойно, седнах на леглото и сгуших Нала в скута си.

— Знам разни неща и едното от тях е, че той не е демон.

— Какво значение има как го наричаме? — попита Ерин.

Истинските имена носят сила — обади се Деймиън. — По

традиция, да наречеш някого с истинското му име в магия или ритуал, може да е по-обвързващо, отколкото да изпращаш енергия или дори да употребиш малкото му име.

— Добре го каза, Деймиън — съгласи се Ленобия. — Няма да наричаме Калона демон.

— Но няма да забравяме, че той е зъл, както са сторили другите хлапета — добави Ерин.

— Не всички — напомних им аз. — Хлапетата в лечебницата не са под въздействието на Калона, нито Ленобия и Дракона… и Анастасия не беше. Но защо? По какво се различавате?

— Знаем, че Ленобия, Дракона и Анастасия са надарени от Никс каза Деймиън.

— Какво толкова е особеното на хлапетата, които се изправиха срещу гарваните-демони? — попита Афродита.

Хана Ханиигър може да кара цветята да цъфтят — отговори Деймиън.

Втренчих се в него.

— Цветя? Сериозно?

— Да. — Той повдигна рамене. Тя е добра в градинарството.

Въздъхнах.

Какво друго знаем за хлапетата от лечебницата?

— Ти Джей е невероятно добър боксьор — обади се Ерин.

— А Дрю е страхотен борец — добавих аз.

— Но дарове ли са тези способности? — попита Ленобия. — Вампирите са талантливи. Това е нормално и не е нещо необикновено.

— Някой знае ли нещо за Пън Боузър? — попитах аз. — Познавам го бегло от часовете по драматично изкуство. Беше влюбен до уши в професор Нолън.

— Аз го познавам — отвърна Ерин. — Той е много сладък,

— Добре, сладък е, — Почувствах се съкрушена от безнадеждността на задачата ни. Хлапетата бяха добри в разни неща, но това не беше същото като да си надарен от Никс.

— Ами новото момиче Ред?

— Никой от нас не я познава. — Деймиън погледна Ленобия. — А ти?

Тя поклати глава.

— Знам, че Анастасия й беше наставник и че се сближиха само за няколко дни дотолкова, че тя рискува живота си за преподавателката си.

— Това не означава, че в нея има нещо особено, освен че е взела правилното решение и… — Изведнъж осъзнах какво казвам, млъкнах и се засмях. — Точно така.

Всички се втренчиха в мен.

— Зоуи се побърка — отбеляза Афродита. — Знаех си, че ще се случи рано или късно.

— Не! Не съм се побъркала. Открих отговора. Боже, колко е очевиден! Тези хлапета не са надарени. Те просто са направили правилния избор.

Никой не каза нищо в продължение на няколко секунди, после Деймиън подхвана нишката на мисълта ми.

— Също като в живота. Никс ни предоставя възможност за избор.

Усмихнах му се.

— И някои от нас избират мъдро.

— А други оплескват нещата — добави Старк.

— Господи, наистина е очевидно каза Ленобия. — Няма загадка в магията на Калона.

— Всичко е въпрос на избор обобщи Афродита.

— И истина — допълних аз.

— Да, има логика — отново се обади Деймиън, — Не можех да разбера защо само трима преподаватели прозряха какъв е Калона. Винаги съм смятал, че всички вампири тук са уникални и надарени от богинята.

— Повечето са такива — отбеляза Ленобия.

Но независимо дали са надарени, или не, откриването на истината и следването на правилния път е въпрос на избор. — Старк говореше тихо и ме гледаше. — Не трябва да го забравяме.

— Може би затова Никс ни доведе тук да ни напомни, че всичките й деца имат свободен избор — рече Ленобия.

Това е проблемът мис Ая. Имам избор да не следвам пътя й. Но това не означава ли, че и Калона е свободен да избира и може да предпочете доброто пред злото? Прогоних мислите, които се завъртяха в главата ми, и попитах:

— Е, имате ли идеи как да продължим по-нататък?

— Абсолютно. Ти търси Калона. Ние ще дойдем с теб -

заяви Афродита и щом всички отправихме погледи към нея, продължи: — Вижте, Калона доказа, че е лош, затова нека направим избора да го унищожим. Не е невъзможно. Едното ми видение показа, че Зоуи го убива.

— Видение? — учуди се Ленобия.

Афродита разказа накратко двете си видения, като не спомена, че в „не толкова доброто“ аз съм с Калона. Прокашлях се и събрах смелост, както подобава на голямо момиче.

В лошото видение аз съм с Калона. Любовници сме.

— Но в другото видение ти правиш нещо и го убиваш възрази Ленобия.

— Това беше ясно, въпреки че останалото е заплетена бъркотия — поясни Афродита. — Ето защо, както вече казах, тя трябва да отиде при него.

Тази работа не ми харесва — обади се Старк.

— И на мен — съгласи се Ленобия. — Иска ми се да знаехме повече… повече подробности каква е причината за виденията.

— Боже, колко съм тъпа! възкликнах аз и извадих от джоба си листчето, което бях пъхнала там. — Съвсем забравих за стихотворението на Крамиша.

Аз също. Мразя поезията заяви Афродита.

— А това ме озадачава, красавице моя — рече Дарий, който влезе в стаята, следван от Стиви Рей и Шоуни. — Интелигентно момиче като теб би трябвало да й се наслаждава.

Афродита му се усмихна мило.

— Ще ми бъде приятно, ако ти ми четеш стихове, но всъщност ще ми хареса каквото и да ми четеш.

— Отвратително — подхвърли Шоуни, докато отиваше да седне до Ерин.

— Абсолютно — ухили се Ерин на сестра си.

— Добре, че не пропуснахме обсъждането на стихотворението — отбеляза Стиви Рей, настани се до мен и погали Нала. — Чудех се какво е измислила Крамиша.

— Ще го прочета на глас — предложих аз.

Меч с две остриета,

С едната страна унищожава, а с другата освобождава.

Аз съм твоят гордиев възел.

Ще ме разплетеш ли, или ще ме унищожиш?

Следвай истината и ще ме намериш по водата.

Пречисти ме с огън.

Никога вече не ме заравяй в земята.

Въздухът ще ти пошепне онова, което знае духът, че дори разбито, всичко е възможно, ако вярваш.

И тогава и двамата ще бъдем свободни.

- Неприятно ми е да го кажа, но мисля, че това е от Калона за теб. — Афродита наруши мълчанието, което настъпи, след като прочетох стихотворението.

— Да, и на мен така ми се струва — съгласи се Стиви Рей.

— По дяволите! — измърморих аз.

ДВАЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА

Зоуи

— Тази работа не ми харесва — повтори Старк.

— Вече го каза — напомни му Афродита. — На никого от нас не му харесва, но това няма да накара тъпото стихотворение да изчезне.

— Пророчество — поправи я Деймиън. — Стиховете на Кра-миша са пророчески.

— Това не е непременно лошо — обади се Дарий. — Пророчество означава, че сме предупредени.

— Стиховете на Крамиша и виденията на Афродита се комбинират и ни въоръжават с мощно средство — заяви Ле-нобия.

— Ако съумеем да ги изтълкуваме — рекох аз.

— Изтълкувахме последното — напомни ми Ленобия. — Ще разгадаем и това.

— Независимо от другото, мисля, че всички сме съгласни, че Зоуи трябва да отиде при Калона — каза Дарий,

За това съм създадена — обадих се аз и думите ми привлякоха вниманието на всички. — Мразя го и не знам какво да направя. През повечето време имам чувството, че съм гигантска снежна топка, която се търкаля по планински склон през зимата, но не мога да пренебрегна истината. — Спомних си какво ми прошепна Никс и добавих: В истината има сила, така както и във вземането на правилното решение. Истината е, че аз съм свързана с Калона. Спомням си връзката и че ми беше трудно да се справя с него, но веднъж нещо в мен го победи. Трябва да открия това нещо и да направя избора да го победя отново.

— Този път може ли завинаги? — попита Стиви Рей.

— Сериозно се надявам да е така.

— Е, и няма да бъдеш сама — каза Старк.

— Точно така — потвърди Деймиън,

— Абсолютно — обади се Шоуни.

— Да — съгласи се и Ерин.

— Всички за един и един за Зоуи! — провикна се Стиви Рей.

Погледнах Афродита, която въздъхна драматично.

— Е, добре. Където са интелектуалните изроди, там съм и аз.

Дарий я прегърна.

— И ти няма да бъдеш сама, красавице моя.

Едва след известно време осъзнах, че Стиви Рей не е казала, че ще се присъедини към нас.

— Солидарността ви е хубаво нещо, но не можем да действаме, защото не знаем къде е Калона — рече Ленобия.

— В моя сън аз го намерих в замък на някакъв остров уточних аз.

— Нещо видя ли ти се познато? — попита Деймиън.

— Не, но беше много красиво. Водата беше невероятно

синя и навсякъде имаше портокалови дръвчета.

— Това не стеснява много кръга — отбеляза Афродита. — Портокалови дръвчета има на много места… Флорида, Калифорния, Средиземноморието. И на всичките тези места има острови.

— Той не е в Америка — машинално отговорих аз. — Не ми е ясно откъде го знам, но е така.

— Тогава ще го приемем за истина — каза Ленобия,

Доверието й ме накара да се почувствам добре, но и нервна. И ми се догади.

— Е, добре обади се Стиви Рей. Може би знаеш още неща за мястото, където той се намира, но известно време не трябва да мислиш за това, за да се сетиш.

Провинциалистке, не говориш логично. Аз ще го преведа от селски оклахомски на английски. — Афродита се обърна към мен: — Без да мислиш за това, ти знаеше, че Калона не е в Америка. Може би се опитваш твърде усилено да си спомниш. Трябва да се отпуснеш и ще се сетиш.

— И аз точно това казах — измърмори Стиви Рей,

— Двете са като близначки — отбеляза Шоуни.

— Колко смешно — съгласи се Ерин.

— Млъкнете! — викнаха едновременно Афродита и Стиви Рей и Близначките се запревиваха от смях.

— Хей, защо се смеете? — попита Джак, докато влизаше в стаята. Забелязах, че по лицето му все още има следи от сълзи и очите му са тъжни.

Той отиде при Деймиън и седна близо до него.

— Няма нищо смешно. Само Близначките се правят на интересни както обикновено обясни му Деймиън.

— Достатъчно — намеси се Ленобия, — Това не води доникъде и изобщо не ни помага да разберем къде е Калона.

— Аз знам къде е Калона — неочаквано заяви Джак.

— Как така знаеш къде е Калона? — попита Деймиън и всички зяпнахме Джак.

— И той, и Неферет. Не беше трудно да науча. — Той показа айфоуна си. — Има интернет и вампирският ми „Туитър“ пощуря. Из цялата мрежа се обсъжда как Шекина е умряла внезапно и загадъчно, а Неферет се е появила на Висшия съвет във Венеция и е заявила, че е Превъплъщение на Никс, а Калона е Еребус, дошъл на земята, затова тя трябва да бъде следващата Висша жрица на всички вампири.

Никой не откъсваше поглед от него. Съзнавах, че съм отворила широко уста. Джак се намръщи.

— Не си измислям. Честна дума. Може да видите всичко тук. — Той предложи айфоуна си и Дарий го взе. Докато надничахме към екрана, Деймиън прегърна гаджето си и го целуна.

— Гениален си!

Джак се усмихна и всички заговориха едновременно.

Всички, с изключение на Старк и мен.

Насред всичкия този хаос в стаята влезе Хийт. Поколеба се само за секунда и после се приближи до леглото и седна до мен.

— Какво става, Зи?

— Джак намери Калона и Неферет — съобщи Стиви Рей.

— Хубаво — рече Хийт, но сетне ме погледна и добави: — Почакай, може би не е хубаво.

Защо да не е хубаво? — попита Стиви Рей.

— Попитай Зоуи.

— Какво има, Зоуи? — обърна се към мен Деймиън и всички млъкнаха.

— Не беше Венеция — отговорих аз. — Сигурна съм. В съня ми Калона не беше във Венеция. Не съм била там, но съм виждала снимки и, поправете ме, ако греша, но там няма планини, нали?

— Няма — отвърна Ленобия. — Аз съм ходила във Венеция няколко пъти.

— Може би не е толкова лошо, че не си била там, където той ти се е явил насън. И това означава, че сънищата не са реални, както мислиш — отбеляза Афродита.

— Може би.

— Нещо не е наред обади се Старк.

Потиснах въздишката си на раздразнение, защото беше очевидно, че той ме подслушва психически.

Афродита не му обърна внимание и продължи да говори.

Спомняш ли си, че във видението ми Неферет и Калона бяха пред група от седем могъщи вампирки?

Кимнах.

— Висшия съвет на вампирите! възкликна Ленобия. Как не се сетих веднага? — Тя поклати глава, ядосана на себе си. — Съгласна съм с Афродита… Зоуи, може би придаваш твърде голямо значение на сънищата. Калона те манипулира предпазливо добави преподавателката по езда, сякаш очакваше, че всеки момент ще се побъркам.

— Не. Уверявам ви, Калона не е във Венеция. Той беше… — Млъкнах, защото споменът изплува в съзнанието ми и ми идваше да се плесна по челото. — По дяволите! Калона не беше във Венеция в последния ми сън, но мисля, че беше там в друг сън. Той каза, че мястото му харесва, усещал силата му и… Потърках чело, сякаш се мъчех да масажирам мозъка си, за да работи по-добре. — Спомням си… Калона каза, че усещал древна сила там и е разбрал защо те са го избрали.

— Сигурно е имал предвид нас… вампирите? — предположи Ленобия.

Замислих се за съня си и се намръщих смутено.

— Не мисля, че в съня ми бяхме във Венеция. Виждах този известен град с гондоли и големия часовник в далечината.

— Зи, не искам да те обиждам, но никога ли не си ли учиш уроците? — попита Стиви Рей.

— Какво?

— Остров Сан Клементе — заяви Ленобия.

Деймиън въздъхна.

— Някой да носи наръчника на новака?

— Имам го тук — посочих бюрото си.

Той стана, започна да рови в бъркотията на бюрото ми и измъкна наръчника. Прелисти го за две секунди (целият ли го знаеше наизуст?) и ми подаде отворения учебник. Примигах стъписано, когато познах красивия дворец, който беше фон на съня ми с Калона.

— Това определено е мястото, където беше Калона в един от другите ми сънища. Всъщност седяхме на тази пейка ето тук. — Посочих снимката.

Афродита изведнъж се отдели от Дарий и дойде да надникне над рамото ми.

— По дяволите! Трябваше да позная мястото. Превръщането ми в човек ме направи по-тъпа.

— Какво има, Афродита? — попита Старк и се приближи до мен.

— Това е мястото във второто й видение, където ме е видяла да умирам — отговорих аз вместо нея и въздъхнах.

— Знам, че звучи глупаво, но го бях забравила. В съня си съзнавах, че това може да е мястото, което ти описа, че съм се удавила, но когато се събудих… — Млъкнах и погледнах Старк в очите. — Събудих се и се разсеях.

Старк разбра, че той ме бе събудил от съня… когато за пръв път спа с мен… и започваше да избира доброто пред злото.

— Освен това ти си ме видяла, че се удавям, защото бях сама побързах да добавя аз. — Тогава всички ми се сърдеха. Вече не съм сама и видението няма да се сбъдне. — Отместих очи от Старк и погледнах Афродита. Тя не каза нищо, но видях, че гледа Старк.

— Ти не беше сама във второто ми видение за теб — бавно изрече тя. — Зърнах лицето на Старк, преди да бъдеш убита. И той беше там.

— Какво? Глупости! Никога няма да позволя да я наранят — избухна Старк.

— Не съм казала, че ти беше виновен, а само че беше там — хладно отвърна Афродита.

Какво друго видя? — попита Хийт, който седеше с изправени рамене и имаше войнствен вид като Старк.

Афродита е имала две видения, че убиват Зоуи — обясни Деймиън. — В едното тя е била обезглавена от гарван-демон.

— Но това не се случи! — изтърси Хийт. — Аз бях там. Тя още има белег.

— Най-важното е, че главата ми не беше отрязана. И сега, след като мозъкът ми работи, ще се погрижим и да не се удавя. Пък и Афродита не е видяла много неща в двете си видения.,

— Но си сигурна, че второто видение за смъртта й беше на остров Сан Клементе, мястото, където се събира Висшия съвет? — попита Ленобия.

Афродита посочи наръчника, който все още лежеше отворен на коленете ми.

— Това е дворецът, който видях, когато Зоуи умираше.

— Добре. Много ще внимавам — уверих я аз.

Всички ще внимаваме да не ти случи нещо — обеща Ле-нобия.

Седях там и се мъчех да не показвам, че вече изпитвам клаустрофобия. Означаваше ли това, че отсега нататък нямаше да ме оставят на мира?

Старк не каза нищо. Не беше необходимо. Видът му говореше за отчаяние.

— Почакайте. Току-що осъзнах нещо. Деймиън взе учебника от мен, прелисти страниците и ме погледна с победоносна усмивка. Сетих се къде е островът на Калона и ти си права. Не е Венеция. — Той обърна наръчника към мен.

Тук ли беше в съня си?

Деймиън беше отворил на страница, където имаше много текст (който очевидно не бях чела) и илюстрация на част от красив остров, хълмист и обагрен в синьо от цвета на морето около него. Виждаха се и очертанията на замък, който ми беше познат до болка.

— Това е — тържествено прошепнах аз. — Тук бях в последния си сън. Къде е това място, по дяволите?

— В Италия, остров Капри — отговори Ленобия. — Древното място на първия Висш съвет на вампирите. Преместил се е във Венеция едва през 79-та година след Христа.

Зарадвах се, като видях няколко учудени лица. Естествено, информацията не беше нова за Деймиън.

Вампирите са покровители на Помпей обясни той с учителския си тон. — Везувий е изригнал през август 79 година след Христа. — Останалите продължаваха да мигат като големи тъпи златни рибки, затова Деймиън въздъхна и добави: — Остров Капри се намира недалеч от Помпей.

— А, да, спомням си, че четох нещо в историческата глава — обади се Стиви Рей.

Аз не си спомнях нищо, защото не бях чела главата. Шо-уни и Ерин се размърдаха неспокойно, което означаваше, че и те не са я чели. Голяма изненада.

Интересно. Да, това е островът, но защо Калона ще ходи на остров Капри, щом Висшия съвет не се е събирал там от не знам колко си години? — попитах аз.

— Той иска да върне древния начин на живот — отговори Старк. Непрекъснато го повтаря.

— Е, Калона на Сан Клементе ли е, или на Капри? попитах аз, все още озадачена.

— „Туитър“ казва, че той е отишъл на Висшия съвет само преди два часа. Значи все още е там — рече Джак.

— Но се обзалагам, че базата му е на Капри — каза Старк.

— Е, изглежда, ще ходим в Италия — обади се Деймиън.

— Надявам се, че паспортите ви са в ред, селяци — подхвърли Афодита.

ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

Зоуи

- О, не бъди толкова изпълнена с омраза, Афродита — каза Стиви Рей. Знаеш, че всички новаци получават паспорти веднага щом бъдат Белязани. Това е част от еманципацията на тийнейджърите.

— Хубаво е, че и аз имам паспорт — подметна Хийт, — въпреки че не съм Белязан.

За да не изкрещя: Никъде няма да ходиш… Със сигурност ще те убият и да поставя в неудобно положение Хийт, аз положих усилия да се съсредоточа върху пътуването.

— Някой знае ли как да отидем до Италия?

— Надявам се в първа класа — измърмори Афродита.

— Това ще бъде най-лесното. Ще вземете самолета на Дома на нощта предложи Ленобия. Ти и твоята група. Ще дам разрешение, но аз няма да дойда.

— Няма да дойдеш с нас? — Стомахът ми се сви. Ленобия беше мъдра и толкова високо ценена във вампирската общност, че дори Шекина я уважаваше. Трябваше да дойде с нас. Нуждаех се от нея.

— Не може — заяви Джак и всички го погледнахме изненадано. — Тя трябва да остане тук при Дракона и да се погрижи училището да не премине напълно към Тъмната страна, защото Калона действа, въпреки че не е тук.

Ленобия му се усмихна.

— Ти си абсолютно прав. Не мога да напусна Дома на нощта точно сега. — Погледът й обходи всички в стаята, докосна всеки от нас и накрая се спря на мен. — Ти ще ги водиш. Вече си водач. Действай както досега.

Но нали аз обърках нещата! Повече от веднъж. И дори не знам дали мога да си имам доверие, когато Калона е наблизо! — исках да изкрещя, но вместо това се опитах да говоря с гласа си на голямо момиче.

— Някой трябва да съобщи на Висшия съвет какво правят Неферет и Калона. Аз не мога да го сторя, защото все още съм новак.

— Не, Зоуи, ти си нашата Висша жрица и те ще те изслушат, защото Никс е с теб. Това е очевидно за мен. За Шекина също беше очевидно. И за тях ще бъде очевидно.

Аз не бях толкова сигурна, но всички ми се усмихнаха насърчително и изпитах желание да си изповръщам червата. И вместо да избухна в сълзи, аз попитах:

— Кога заминаваме?

— Колкото е възможно по-скоро — отвърна Ленобия. — Нямаме представа какви поразии върши Калона в момента. Помислете каква разруха причини тук само за няколко дни.

— Скоро ще се съмне. Трябва да изчакаме слънцето да залезе. — Гласът на Старк беше напрегнат от безсилие. — Защото сега, след като ледената буря свърши и слънцето ще се вижда, Стиви Рей и аз ще изгорим, докато стигнем до самолета.

— Тръгвате по залез слънце — нареди Ленобия, — а дотогава пригответе багажа си, нахранете се и си починете! Аз ще уредя пътуването.

— Мисля, че Зоуи не трябва да отива на остров Сан Клементе — заяви Старк и се обърна към Дарий за подкрепа. — Не сте ли съгласни, че е лоша идея да бъде там, където Афродита я е видяла да се удавя?

Старк, тя също видя, че ме обезглавяват тук, в Тулса, но това не се случи, защото приятелите ми не ми бяха обърнали гръб. Не е важно къде съм, а да знам, че когато съм в опасност, съм обградена от хора, които ми пазят гърба.

— Но тя те е видяла с мен! Ако аз не мога да те защитя, кой може?

— Аз — обади се Дарий.

— И въздухът — добави Деймиън.

— Огънят също може да срита някой друг задник — рече Шоуни.

— Аз имам връзка с водата и няма да позволя Зоуи да се удави! — възмутено заяви Ерин.

Земята винаги ще те пази, Зоуи — каза Стиви Рей. Изразителните й очи бяха тъжни.

— Аз съм досаден човек, но мога да бъда и опасен. Ако някой надвие Дарий, теб и интелектуалните изроди, ще трябва да се разправя е мен — допълни Афродита.

— Добави още един човек към миш-маша от новаци и вампири каза Хийт.

— Виждаш ли? — обърнах се аз към Старк, като усилено мигах, за да попреча на сълзите да потекат по лицето ми. — Няма да бъдеш сам. Всички ще си помагаме.

Той ме погледна в очите и аз видях колко е изтерзан. Да убият Висшата жрица, пред която е положил клетва, беше кошмарът на всеки воин. Видението на Афродита, че той е бил там, но въпреки това аз съм била убита, напълно разклати увереността му.

— Всичко ще бъде наред. Обещавам — добавих аз.

Старк кимна и отмести очи, сякаш вече не издържаше на погледа ми. ^

— Добре. Да се залавяме за работа. Не вземайте много багаж. Няма да имате време да го носите насам-натам. Вземете си ученическа чанта с най-необходимите неща даде последни наставления Ленобия. Видях, че Афродита пребледня от ужас, и трябваше да се закашлям, за да не се изкикотя. — Ще се срещнем в столовата по залез слънце. — Тя тръгна, но после спря на прага. — Зоуи, недей да спиш сама. Гледай да избиеш Калона от главата си. Не искаме той да разбере, че отиваш при него.

Преглътнах с усилие, но кимнах.

— Да, добре.

— Бъди благословена.

— Бъди благословена — отвърнахме в хор всички, дори Хийт.

Ленобия затвори вратата и в продължение на няколко минути никой не каза нищо. Мисля, че всички бяхме леко зашеметени и не разбирахме съвсем обстоятелството, че ще ходим в Италия и ще говорим пред Висшия съвет на вампирите. Или поне аз щях да говоря пред тях. По дяволите. Трябваше да говоря пред Висшия съвет на вампирите. Или може би когато се изправех пред старите, властни вампирки, щях да получа пристъп на бурна диария и да се надрискам. Да. Това със сигурност щеше да смае Съвета. „Уникална“ щеше да бъде само една от думите, с които щяха да ме нарекат.

Въпросът на Джак прекъсна полуистеричния ми умствен брътвеж.

— Какво ще правим с Херцогинята и котките?

Погледнах Нала, която мъркаше до мен.

— Не може да ги вземем. Няма начин отсече Старк, а после добави с по-нормален глас. — Но когато се върнем, ще бъдат ядосани. Особено котките. Те са злопаметни.

Афродита изсумтя.

— Ти ли го казваш? Виждал ли си моята Злодеида? Като стана дума за нея, смятам да прекарам малко стойностно време с нея, докато хапна нещо и приготвя багажа си. Тя се усмихна престорено свенливо на Дарий. — Ако искаш да се включиш в стойностното време, поканен си.

— Не е нужно да повтаряш. Бъди благословена, жрице — каза ми той, хвана я за ръката и тръгна към стаята й да правят един господ знае какво.

— По-добре и ние да се погрижим за нещата си предложи Деймиън.

— Не мога да повярвам, че трябва да вземем само по една ученическа чанта с дрехи. Къде ще си сложа всичките обувки? — затюхка се Джак.

— Мисля, че трябва да вземем само един чифт обувки — услужливо каза Хийт.

Джак все още пъшкаше ужасен, докато двамата с Деймиън излизаха.

Останах със Старк, Хийт и Стиви Рей. Преди положението да стане твърде неудобно, Старк ме изненада, като попита:

— Хийт, би ли спал със Зоуи?

Бих искал непрекъснато да спя с нея.

Ощипах го по ръката, но той се ухили като идиот.

— А ти какво ще правиш? — попитах аз Старк.

Той не пожела да ме погледне в очите.

— Искам да огледам периметъра преди разсъмване. Ще проверя и дали Ленобия се нуждае от помощ да уреди пътуването, а после ще хапна нещо.

Къде ще спиш?

— В мрака. — Старк се обърна към мен, сложи десния си юмрук на гърдите и ми се поклони официално. — Бъди благословена, милейди.

Той излезе, преди да успея да кажа нещо.

Онемях от почуда.

— Старк се уплаши от видението на Афродита — отбеляза Стиви Рей, стана от леглото ми и започна да рови в чекмеджетата, които по-рано бяха нейни, преди да умре и да стане нежива. Радвах се, че бях накарала Неферет и вампирите да ми върнат някои от нещата й, за да има къде да рови.

— Не позволявай на Старк да нарани чувствата ти, Зи рече Хийт. — Той е ядосан на себе си, не на теб.

Хийт, благодаря ти, че искаш да ме накараш да се почувствам по-добре, но е странно, че си на негова страна.

— Аз съм на твоя страна, скъпа! — Той ме блъсна с рамо, а после се излегна на леглото и протегна ръка към мен.

— Хийт, ще ми направиш ли една голяма услуга? — попита Стиви Рей.

— Разбира се!

Би ли слязъл в кухнята? Трябва да минеш през общата стая и да завиеш надясно. Донеси ни нещо за ядене. В хладилниците винаги има продукти за сандвичи. Потърси чипс, но вероятно ще намериш и гевречета или печени картофи.

— Гадост! — едновременно казахме Хийт и аз.

— Ще отидеш ли?

— Да, Стиви Рей, няма проблем. — Той ме прегърна и ме целуна сантиментално по челото, а после скочи от леглото. Стигна до вратата и се обърна към Стиви Рей. — Но следващия път, когато искаш да говориш насаме със Зи, само трябва да ми кажеш. Аз съм човек и играя футбол, но не съм глупав.

— Ще го запомня — отговори тя.

Хийт ми намигна и излезе.

— Боже, пълен е с енергия отбелязах аз.

— Зи, не мога да дойда с вас в Италия — изръси Стиви Рей без никакво предупреждение.

— Какво? Не може да не дойдеш. Ти си земята. Там ще ми трябва целият кръг.

— И по-рано си правила кръг без мен. Афродита ще се включи, ако й помогнеш.

— Тя не може да представлява земята. Това я подлудява.

— Знам, че си й давала дух и всичко е минало добре. Пак й дай духа.

— Стиви Рей, нуждая се от теб.

Най-добрата ми приятелка наведе глава. Изглеждаше напълно сломена.

— Моля те, не говори така. Трябва да остана. Нямам друг избор. Червените новаци се нуждаят от мен повече, откол-кото ти се нуждаеш от мен.

— Не, вече не е така — разпалено заявих аз. — Те са тук, в училището, с цяла група възрастни вампири. Дори ако възрастните вампири се държат странно, присъствието им ще бъде достатъчно хлапетата да не отхвърлят Промяната.

— Не е само това.

— О, не! Стиви Рей, нима все още мислиш за лошите новаци?

— Аз съм тяхна Висша жрица — промълви тя. Очите й ме умоляваха да разбера. — Аз отговарям за тях. Докато те няма и преди да слезеш там долу, и да им направиш нещо ужасно, може да се опитам още веднъж да ги убедя… и да ги накарам да възвърнат човечността си.

— Стиви Рей…

Зоуи! Изслушай ме. Това е избор. Аз взех правилното решение. Старк също. И хлапетата тук са на правия път, докато по-рано бяхме лоши. Ти знаеш колко ужасно беше за нас, но всичко се промени. Сега сме различни, защото избираме да сме такива. Не мога да не вярвам, че и другите хлапета ще изберат доброто. Позволи ми да опитам.

— Знам ли. Ами ако те наранят?

Стиви Рей се засмя и късите й руси къдрици подскочиха на раменете.

— По дяволите, Зи! Те не могат да ме наранят. Те са под земята. Ако се опитат да ми направят нещо, ще призова моята природна стихия и ще им дам да разберат.

Може би е трябвало да умрат и така да не могат да възвърнат човечността си.

Не го вярвам, поне още не. Стиви Рей се приближи до леглото си и седна срещу мен, както правеше, преди светът ни да започне да се взривява около нас. — Искам да дойда с теб. Но трябва да постъпя правилно и да се опитам да вразумя хлапетата, като им дам по-голям шанс. Разбираш ли?

— Да, но наистина ще ми липсваш и все още искам да дойдеш с мен.

Очите й се напълниха със сълзи.

— И ти ще ми липсваш, Зи. Ужасно е, че крих разни неща от теб, но бях много уплашена.

— Знам какво е да криеш тайни. Гадно е.

Меко казано. Хей, нали все още сме най-добри приятелки?

— Винаги ще бъдем най-добри приятелки.

Тя се усмихна, хвърли се към мен и ме прегърна толкова силно, че Нала се събуди и изръмжа, сякаш беше майка на някоя от нас.

Хийт избра точно този момент, за да нахлуе в стаята. Ръцете му бяха пълни с храна. Той спря и се втренчи в нас.

— О, да! Умрял съм и съм отишъл в лесбийски рай!

— О, Боже! — възкликнах аз.

— Хийт, ти си гаден като убит и размазан на шосето… смрадлив, противен опосум посред лято.

— Колко отвратително — съгласих се аз.

— Обаче донесох ядене.

— Добре, простено ти е — казах веднага.

— Хей, само искам да знаеш, че ще спя тук, на старото си легло — каза Стиви Рей. — Ето защо, няма да има натискане и опипване, защото не ми е приятно.

— Знам едно за момичета, които се натискат е гаджетата си, когато в стаята има други момичета това не е хубаво. Затова не се тревожи, че тук ще става нещо такова. Хийт ще бъде добър, защото вече говорихме, че взаимоотношенията ни се основават на нещо повече от секс. Нали, Хийт?

Стиви Рей и аз го пронизахме с погледи.

— Да. Тъжно и трагично е, но е истина — без желание призна той.

— Хубаво. Хайде да ядем, а после ще помогна на Зи да приготви багажа си и най-сетне ще поспим — рече Стиви Рей.

* * *

Тъкмо се унасях в сън, удобно сгушена в силните, познати ръце на Хийт, когато ме осени прозрение той не можеше да дойде с нас.

- Хийт — прошепнах аз. Трябва да поговорим.

— Размислила си за онова да не се натискаме, а?

Сръгах го с лакът.

— Тогава какво? — попита той.

— Не искам да се вбесяваш, но не може да дойдеш с мен в Италия.

— Защо да не може, по дяволите?

— Родителите ти няма да позволят да отсъстваш от училище толкова дълго.

— Сега сме в зимна ваканция.

— Не. Беше принудителна ваканция заради градушката. Бурята преминава. След един-два дни ще бъдеш на училище.

— Ще наваксам, когато се върна.

Опитах друга тактика.

— Трябва да останеш тук и да се съсредоточиш върху оценките си. Това е последният ти срок, преди да отидеш в колежа. Ако си развалиш оценките, може да изгубиш стипендията.

Виж, проблемът не е труден. Спомняш ли си, че в „Счупена стрела“ публикуват домашните и оценките по интернет?

— Как бих могла да забравя нещо абсолютно неприятно като това, че родителите могат да гледат оценките и домашните ми всеки ден? — възкликнах аз и после си затворих устата, защото осъзнах какво съм изрекла.

— Виждаш ли? Ще получавам домашните онлайн и ще бъда в течение. Ти дори може да ми помагаш. Или още по-добре, Деймиън ще помага. Не се обиждай, Зоуи, но мисля, че той е по-добър ученик от теб.

— Знам, но ти изместваш въпроса. Родителите ти няма да те пуснат.

— Не могат да ме спрат. Аз съм на осемнайсет.

— Хийт, моля те. Изпитвам чувство за вина заради кашата, в която те забърках. Не усложнявай нещата за мен, като прецакаш последния си срок в училище, застрашиш отиването си в колежа и изложиш живота си на опасност.

— Казвал съм ти, че мога да се грижа за себе си.

— Добре, нека договорим компромис. Обади се на родителите си, когато се събудим, и ги попитай дали може да заминеш за Италия с мен. Ако се съгласят, ще дойдеш. Ако откажат, оставаш в Тулса и тръгваш на училище.

— Да им кажа ли за Калона и другите щуротии?

— Мисля, че не е разумно обществеността да знае, че низвергнат безсмъртен и смахната бивша Висша жрица се опитват да завладеят света. Не им казвай.

Хийт се поколеба, после добави:

— Е, добре, ще го преживея.

— Обещаваш ли?

— Обещавам.

— Хубаво, защото ще слушам целия разговор и няма да можеш да ме излъжеш.

— Не трябваше да споменаваш последната дума.

— Добре. Заспивай, Хийт.

Той ме притисна до себе си.

— Обичам те, Зи.

— И аз те обичам.

— Ще те пазя.

Заспах усмихната в обятията му. Последната ми съзнателна мисъл беше колко силен е Хийт и че трябва да му кажа колко храбро се държи.

Следващата ми мисъл беше несъзнателна и абсолютно обезпокоителна.

Какво правя отново на покрива на двореца, по дяволите?

ТРИЙСЕТА ГЛАВА

Зоуи

Пак се намирах на покрива на същия замък. Нямаше съмнение в това. Портокаловите дръвчета бяха натежали от големи плодове и хладният ветрец разнасяше уханието им. В средата беше съшият фонтан, оформен като гола жена и от вдигнатите й ръце струеше вода. Щом я видях за втори път, аз осъзнах защо ми се струва позната. Тя ми напомняше на Никс или поне на едно от лицата на богинята, които бях виждала. И после си спомних какво бях научила за двореца… Това беше древното място на първия Висш съвет на вампирите, затова имаше логика фонтанът да прилича на нашата богиня. Изпитах желание да седна до него и да вдъхна дълбоко мириса на цитрусови плодове и море. Не исках да се обърна натам, където ми подсказваше инстинктът… и да видя кой стои зад мен. Но като снежна топка, която се търкаля по планински склон, аз не можех да контролирам лавината в мен и се обърнах в посоката, където ме водеше душата ми.

Калона беше коленичил в края на назъбения покрив на замъка. Беше е гръб към мен и облечен като предишния път — само по дънки и без риза. Черните му крила бяха разперени около него и се виждаха само загорелите му от слънцето рамене. Той беше навел глава и, изглежда, не съзнаваше, че аз съм там. Сякаш не можех да ги спра, краката ми сами тръгнаха към него и щом се приближих, осъзнах, че Калона е коленичил на същото място, където аз стоях, преди да се хвърля от покрива.

Раменете му се сковаха. Крилата му изшумоляха, той вдигна глава и погледна през рамо.

Калона плачеше. Сълзите бяха оставили мокри следи по лицето му. Изглеждаше смазан, съкрушен, напълно сломен, но в мига, в който ме видя, изражението му се промени. Лицето му засия от такава невероятна радост, че дъхът ми секна от несравнимата му красота. Той се изправи, извика щастливо и закрачи към мен.

Мислех, че ще ме прегърне, но в последния момент Калона се въздържа и протегна ръка, сякаш да докосне лицето ми, но пръстите му спряха пред кожата ми, поколебаха се и се отпуснаха до тялото му.

— Ти се върна.

— Сънищата не са реалност. Не умрях казах аз, въпреки че ми беше трудно да говоря.

Царството на сънищата е част от Другия свят. Не подценявай силата на онова, което се случва тук. — Той избърса лице с опакото на ръката си и отново ме изненада, като се усмихна смутено. — Сигурно ти изглеждам глупав. Знам, че ти не умря, разбира се, но беше толкова реално… и познато до болка.

Втренчих се в него, без да знам какво да кажа. Нямах представа как да реагирам на този вариант на Калона, който изглеждаше и се държеше по-скоро като ангел, откол-кото като демон. Напомняше ми на онзи Калона, който се беше предал пред чара на Ая и с готовност бе попаднал в капана на прегръдката й е уязвимост, която още ме обсебваше. Този му облик напълно контрастираше на държането му предишния път, когато ме прелъстяваше, опипваше и…

Присвих очи и го погледнах.

— Как по-точно съм тук? Не спя сама и не съм с приятелка, а в обятията на човешкото момче, с което съм Обвързана. Той и аз определено сме нещо повече от приятели. Ти не би трябвало да си тук — казах аз и посочих главата си.

— Не съм в главата ти. Ти не си ме повикала в съня си. Аз привлякох душата ти при мен. Нахлуването беше мое, без ти да ме поканиш.

— По-рано твърдеше друго.

— Тогава те излъгах. Сега ти казвам истината.

— Защо?

— По същата причина, поради която успях да те привлека тук в съня ти, въпреки че си в обятията на друг. Този път… за пръв път… мотивите ми са искрени. Не се опитвам да те манипулирам, нито да те прелъстя. И ще ти говоря само истината.

Как очакваш да ти повярвам?

— Вярваш ли ми, или не, това не променя естеството на истината. Ти си тук, Зоуи, когато не трябва да си тук. Това не е ли достатъчно доказателство за теб?

Прехапах устни.

— Не знам. Не познавам законите тук.

— Но познаваш силата на истината. Показа ми го по време на последното си посещение. Не можеш ли да почерпиш от тази сила, за да прецениш достоверността на думите ми?

Благодарение на Деймиън аз знаех какво означава достоверност, затова престанах учудено да хапя устни. Проблемът беше какво да отговоря. Калона ме озадачаваше напълно. Най-накрая отворих уста да му кажа, че не мога да разчитам на силата на истината, когато нямам представа за какво лъже и за какво не, но той вдигна ръка, за да ме накара да замълча.

— Веднъж ти ме попита дали винаги съм бил такъв като сега и аз ти отвърнах с уклончиви лъжи. Днес бих желал да ти кажа истината. Ще ми позволиш ли, Зоуи?

Калона отново ме наричаше Зоуи! Нито веднъж не ме нарече Ая, както му харесваше. И изобщо не ме докосваше.

— Н-не знам — запелтечих като идиот аз и отстъпих половин крачка назад, защото очаквах добрият ангел да изчезне и да се появи сластолюбивият безсмъртен. — Как ще ми го покажеш?

Красивите му кехлибарени очи помръкнаха от тъга. Калона поклати глава.

— Не, Зоуи. Не трябва да се страхуваш, че ще се опитам да те любя. Ако направя опит да се отметна от истината и да те прелъстя, сънят ще се разпадне и ти ще се озовеш в прегръдките на друг. За да ти покажа каквото трябва да разбереш, трябва само да ме хванеш за ръката. — Той протегна към мен силната си, нормална на вид ръка.

Поколебах се.

— Заклевам се, че кожата ми няма да те изгори със студената сила на страстта ми към теб. Знам, че нямаш причина да ми вярваш, затова те моля да вярваш само в истината. Докосни ме и ще видиш, че не те лъжа.

Това е само сън — напомних си аз. Каквото и да говори той за Другия свят, сънят си е сън, а не реалност. Ала истината беше реалност и в сънищата, и в будния свят, а тъжната истина беше, че аз исках да хвана ръката му и да видя какво ще ми покаже Калона.

Вдигнах ръка и притиснах длан до неговата.

Той говореше истината. За пръв път кожата му не ме смрази със страст и сила, които не можех да приема дори когато не можех да се насиля да ги отхвърля напълно.

Искам да ти покажа миналото си. — Калона замахна три пъти с другата си ръка, сякаш избърсваше невидим прозорец. Въздухът потрепери и с ужасяващ звук на разкъсване нещо се отвори пред нас, като че ли той бе разкъсал царството на съня. — А сега виж истината!

По негова заповед разкъсаното пространство в небето се раздвижи и после сякаш се включи голям телевизор с плосък екран и аз започнах да гледам откъси от миналото на Калона.

Първата сцена ме накара да затая дъх от красотата й. Калона беше там, полугол както винаги, но този път държеше дълъг и опасен меч, а друг беше в ножница, завързана на гърба му. И крилата му бяха чисто бели! Той стоеше пред великолепна врата на мраморен храм. Изглеждаше страшен и благороден — истински воин от главата до петите.

Строгото му изражение се промени и омекна. По стълбите на храма се заизкачва жена и Калона й се усмихна с очевидно обожание.

Добра среща, Калона, воине мой.

Гласът й отекна странно от миналото и аз ахнах. Не беше нужно да видя лицето й. Веднага познах гласа й.

— Никс! — извиках аз.

Да — потвърди той. — Аз бях воин, положил клетва да служа на Никс.

Калона във видението влезе след богинята в храма. Сцената се смени и той изведнъж размаха двата меча, за да се бори с нещо, върху което погледът ми не можеше да се фокусира. Нещото беше черно и постоянно променяше формата си. В един миг беше огромна змия, а в следващия отваряше уста, пълна с блестящи зъби, в трети заприличваше на противно паякообразно същество с криви нокти и зъби.

— Какво е това?

— Проявление на злото бавно отговори Калона, сякаш му беше трудно да произнесе думите.

— Но ти не беше ли в царството на Никс? Как е проникнало злото там?

— Злото и доброто са навсякъде. Така са устроени светът и Другият свят. Трябва да има равновесие дори във владенията на Никс.

— И затова й е бил необходим воин? попитах аз, докато гледах как картината отново се смени и показа Калона с блестящи бели криле как върви след Никс, която се разхождаше в тучна ливада. Очите му се стрелкаха насам-натам и оглеждаха района около и зад богинята. Единият меч беше в ръката му, а другият готов в ножницата.

— Да, затова й беше необходим воин.

— Необходим — повторих аз думата и после успях да откъсна очи от Калона в миналото и да погледна Калона в настоящето. — Ако тя все още се нуждае от воин, защо си тук, а не там?

Той стисна челюсти и очите му се изпълниха с болка. Когато отговори, гласът му беше тъжен.

— Гледай и ще видиш истината.

Отново се съсредоточих върху променящите се сцени и видях, че Никс стои пред Калона. Той беше коленичил пред нея, също както когато аз влязох в съня му, и плачеше. Реинкарнацията на Никс приличаше на статуята на Дева Мария в бенедиктинския манастир толкова много, че се стъписах. Продължих обаче да гледам и видях, че нещо не е наред с Никс. За разлика от красотата на Дева Мария спокойното изражение на Никс беше някак сурово и изглеждаше по-каменно от статуята.

Моля те, не го прави това, богиньо моя!

Гласът на Калона се извиси към нас. Звучеше така, сякаш той се молеше.

Аз не правя нищо, Калона. Ти имаш избор. Дори на воините се дава правото на свободен избор и не изисквам те да го използват мъдро. Изненадах се колко студено говори Никс. За миг тя ми напомни на Афродита, каквато беше преди.

Не мога да се сдържа. Създаден съм да чувствам. Това не е свободен избор, а орис.

И въпреки това, като твоя богиня ти казвам за какво не си предопределен. Твоята воля те е формирала.

Не мога да превъзмогна чувствата си! Не мога да се променя и да бъда друг!

Грешиш, воине мой, затова ще платиш последиците от грешката си.

Никс вдигна съвършената си ръка и щракна с пръсти срещу Калона. Воинът се повдигна над земята и полетя назад, като се преобръщаше.

Започна да пада, да крещи и да се гърчи. Най-после стигна до земята, сразен, наранен и окървавен. Тупна в тучна нива, която приличаше на прерия с високи треви. Крилата му се превърнаха от бели в гарвановочерни, каквито са днес.

С вик, изпълнен е болка, той вдигна ръка и избърса видението от миналото. Въздухът пред нас потрепери и отново се превърна в градината на покрива на замъка. Калона пусна ръката ми и седна на пейка под портокалово дръвче. Не каза нищо. Седеше и гледаше искрящото синьо на Средиземно море.

Застанах пред него и се втренчих в лицето му, сякаш можех да прочета истината по изражението му.

— Защо те изхвърли? Какво направи?

Той ме погледна.

— Обичах я прекалено много. — Гласът му беше толкова безчувствен, сякаш принадлежеше на призрак.

— Как така си я обичал прекалено много? — машинално попитах аз, макар че се сетих какъв е очевидният отговор. Имаше различни видове обич… и любовта на Калона към Никс явно е била от неправилния вид.

— Ревнувах. Дори мразех Еребус.

Примигах изумено. Еребус беше консорт на Никс, вечният й любим.

— Любовта ми към нея ме накара да наруша клетвата си. Бях толкова обсебен от нея, че вече не можех да я закрилям. Провалих се като неин воин.

— Това е ужасно отбелязах аз и се замислих за Старк. Той беше положил клетва само преди няколко дни, а вече знаех, че сърцето му ще се разбие, ако не успее да ме защити. Колко ли дълго Калона е бил воин на Никс? Векове? Колко продължава частица от вечността?

Колкото и да беше невероятно, изпитах съжаление към Калона. Но не трябваше да го съжалявам! Вярно, богинята бе разбила сърцето му и го беше изгонила от царството си, но после беше станал лош. Беше се превърнал в злото, срещу което по-рано се бе борил. Калона кимна, сякаш прочете мислите ми.

— Извърших ужасни неща. И продължавам да ги върша. Изхвърлянето ме промени. Станах безчувствен. Търсих ли, търсих, век след век, опитвайки се да открия нещо или някого, който да запълни кървящата рана, която Никс остави в душата и сърцето ми. И когато я намерих, не знаех, че тя не е реална, а е само илюзия, създадена да ме вкара в клопка. С готовност се хвърлих в обятията й. Знаеш ли, че когато започна да променя формата си и да се превръща в пръст, от която беше направена, тя се разплака?

Потреперих. Знаех за какво говори Калона. Бях го преживяла заедно с Ая.

— Да — промълвих аз. — Спомням си.

Очите му се разшириха от учудване.

— Спомняш си? Имаш спомените на Ая?

Не исках да признавам какъв е мащабът на паметта ми на Ая, но знаех, че не мога да го излъжа, затова избрах малка част от истината и му я казах с кратки, стегнати думи.

— Само един. Спомням си, че ти постепенно изчезваше и Ая плачеше.

— Радвам се, че не помниш друго, защото духът й остана с мен, заровен там в мрака дълго време. Не можех да я докосна, но усещах присъствието й. Мисля, че това е единственото, което запази разсъдъка ми.

Потреперих и видях, че той понечи да вдигне ръце, сякаш искаше да изтласка спомена. Калона дълго мълча. Реших, че той е приключил с разказа за миналото си, и се опитах да превъзмогна шока и недоумението в съзнанието ми да намеря въпрос, който да му задам, когато Калона отново заговори.

— И после Ая изчезна и аз започнах да викам. Изрекох потребността си да бъда свободен в света и светът най-после ме чу.

— Неферет те чу.

— И ти ме чу, но само Тси Сгили отвърна на зова ми.

Поклатих глава.

Ти не си ме призовал в Дома на нощта. Никс ме Беляза. Затова съм там.

— Така ли? Трябва да говоря само истината или сънят ни ще изчезне, затова няма да се опитвам да те убеждавам, като се преструвам, че знам повече, отколкото в действителност. Ще кажа само онова, в което вярвам и съм сигурен, че и ти си ме чула. Или поне онази част от теб, която някога е била Ая, е чула и познала гласа ми. — Той се поколеба и сетне добави: — Вероятно ръката на Никс е насочвала превъплъщението ти и богинята те е изпратила…

— Не! — Не можех да го слушам повече. Сърцето ми биеше толкова силно, че имах чувството, че ще изхвръкне от гърдите ми. — Никс не ме е изпратила при теб, нито съм Ая! Няма значение, че имам някакви хаотични нейни спомени. В този живот аз съм реално момиче със свободна воля и собствено съзнание!

Изражението му отново се промени. Погледът му омекна и той ми се усмихна нежно.

— Знам, Зоуи, затова водя борба с чувствата си към теб. Събудих се от земята и исках девойката, която ме затвори там, да намери момиче със свободна воля, за да се бори с мен.

— Защо го правиш? Защо говориш така? Ти всъщност не си такъв! — извиках аз и се опитах да прогоня приятното усещане, което думите му ме накараха да изпитам.

Случи се, когато ти се хвърли от покрива. Видях се да пропадам отново и в това видение сърцето ми беше разбито. Няма да го понеса. Заклех се пред себе си, че ако съумея да те привлека към мен още веднъж, ще ти покажа истината.

Ако това е истината, тогава трябва да знаеш, че ти си станал злото, срещу което по-рано си се борил.

Калона отмести поглед от мен, но не и преди да забележа срам в очите му.

— Да, знам.

— Аз избрах друг път. Не мога да обичам злото. И това е истината — заявих аз.

Той мигновено насочи очи към мен.

— Ами ако реша да се откажа от злото? Какво ще стане тогава?

Въпросите му ме завариха абсолютно неподготвена, затова изтърсих първото, което ми дойде на ума.

— Не можеш да се откажеш от злото, докато си с Неферет.

— Ами ако съм зъл само когато съм с Неферет? Ако бъда с теб, може пък да избера доброто?

— Невъзможно — отвърнах аз и поклатих глава.

Защо твърдиш, че е невъзможно? Вече се е случвало. Знам, защото ти стана причина някой друг да избере доброто. Воинът, свързан с теб, е доказателството.

— Не. Този твой вариант не е реален. Ти не си Старк, а низвергнат безсмъртен, любовник на Неферет. Изнасилвал си жени… превръщал си хора в твои роби… убивал си. Синовете ти едва не убиха баба ми. Единият уби професор Анастасия! — Вкопчих се във всичките му отрицателни страни и го нападнах с тях. Новаците и преподавателите в Дома на нощта започнаха да се съмняват в Никс заради теб. И все още се държат погрешно. Независимо че имат право на избор, те са изпълнени със страх, омраза и завист също както ти към Никс! — Държах се така, сякаш не стоях пред него и не му крещях.

— Ти спаси Старк. Не можеш ли да спасиш и мен? — попита той.

— Не! — извиках аз и седнах в леглото.

— Зи, всичко е наред. Аз съм тук. — Хийт потърка сънените си очи с едната си ръка, а с другата погали гърба ми.

— О, Боже възкликнах аз и въздъхнах дълбоко, потрепервайки.

— Какво има? Лош сън?

— Да. Странен лош сън. — Погледнах към другото легло. Стиви Рей не беше помръднала. Нала се беше свила до раменете й и кихна. — Предателка! заявих на котката и се помъчих да се успокоя.

— Тогава заспивай отново. Най-после успях да свикна с промяната на дните в нощи и искам да продължа да практикувам. Хийт протегна ръце към мен.

— Добре. Извинявай. — Легнах и се свих в ембрионална поза.

— Заспивай — повтори той и се прозя. — Всичко е наред.

Дълго лежах будна и отчаяно ми се искаше думите му да

са истина.

ТРИЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

Зоуи

Щом се събудихме по здрач, аз не исках да мисля за Калона и съня, затова се нахвърлих върху Хийт.

— Е, време е да се обадим на майка ти и татко ти, за да ти кажат да се прибираш у дома.

— Добре ли си, Зи? — попита Стиви Рей, докато бършеше с хавлия косата си. Двете бяхме натъпкали багажа в ученическата ми чанта, докато Хийт се къпеше, а после се редувахме под душа. Въпросът й ме накара да осъзная, че през цялото време мънкам едносрични отговори на всичко, което тя или Хийт ме попитат.

— Да, добре съм, но Хийт ще ми липсва, това е всичко излъгах аз. Всъщност не беше лъжа, защото Хийт наистина щеше да ми липсва, докато бяхме в Италия, но не заради това нямах желание да говоря.

Причината беше Калона. Страхувах се, че ако говоря твърде много, ще избръщолевя за съня си и ще разкажа на Стиви Рей всичко, а не исках да го правя пред Хийт. Имаше и още нещо. Не исках да казвам на никого за новия вариант на Калона, който бях видяла.

Не желаех да ги чуя да ми казват, че всичко е лъжа и измама.

Хийт ме прегърна и аз подскочих.

— Колко мило, Зи — отбеляза той, без да има представа за ужасяващата илюзия, която ставаше в главата ми. — Но няма да се наложи да ти липсвам, защото имам хубаво предчувствие за телефонния разговор.

Поклатих глава.

— Няма начин майка ти да ти позволи да дойдеш с мен в Италия.

— Може би не с теб, а с училището ти. Това е друго нещо.

Преди да успея да кажа нещо, той набра номера и разговорът започна.

— Здравей, мамо, аз съм… Да, добре съм… Да, още съм със Зоуи… — Хийт замълча, погледна ме и рече: — Мама ти изпраща поздрави.

— И ти я поздрави от мен — отговорих аз и сетне прошепнах: — Говори по същество!

Той кимна.

— Хей, мамо, като стана дума за Зоуи, тя и няколко хлапета от Дома на нощта ще ходят в Италия, във Венеция, по-точно на остров край Венеция, Сан Клементе. Там се събира Висшия съвет на вампирите. Искам да питам дали може да отида с тях.

Чух, че майка му повиши тон, и сдържах усмивката си. Знаех си, че тя ще се ядоса.

Разбира се, не знаех какъв коз крие Хийт в ръкава си.

— Чакай, мамо. Не е нищо особено. Това е като пътуването, на което исках да отида с учителя по испански миналото лято, но не можах, защото започнаха тренировките по футбол. Спомняш ли си? — Хийт кимна на онова, което майка му каза. — Да, екскурзията е организирана от училището. Ще отсъстваме осем дни, също като пътуването до Испания. Сигурно ще използвам испанския си, защото с италианския са нещо като братовчеди. — Той се заслуша и пак кимна. — Да, добре, страхотно. — Хийт запуши с ръка слушалката и прошепна: — Тя каза, че трябва да питам татко.

След това от другия край на линията се чу по-плътен глас.

— Здравей, татко. Да, добре съм. — Хийт изчака малко, докато баща му говореше, и сетне продължи: — Да, това е положението. Училищна екскурзия. Ще си пиша домашните по интернет. — Той се усмихна в отговор на онова, което говореше баща му. Наистина ли? Отлагат училището още една седмица заради прекъсвания на електричеството в кварталите? — Хийт бързо повдигна вежди няколко пъти. — Тогава пътуването е в свръх удобен момент. И тъй като ще летим с частния самолет на Дома на нощта и ще отседнем на острова на вампирите, пътешествието няма да ми струва нищо.

Изскърцах със зъби. Не можех да повярвам, че Хийт обработи родителите си толкова лесно. Разбира се, въпреки че бяха мили хора и много добри родители, Нанси и Стив Лък нямаха абсолютно никаква представа за тийнейджърските неща. Сериозно. Хийт пиеше алкохол от години, а те още не бяха забелязали, дори когато той се връщаше вкъщи и миришеше на повръщано и бира. Гнус.

— Страхотно, татко! Много ти благодаря.

Повишеното му настроение ме накара да примигам и отново да се съсредоточа върху Хийт, а не върху умствения ми брътвеж.

— Да, ще ви се обаждам всеки ден… А, да, за малко да забравя. Докато Зи и останалите хлапета приготвят багажа си, аз ще отскоча до вкъщи да си взема паспорта и дрехи. Кажи на мама, че трябва да носим само една ученическа чанта, затова да не се престарава с багажа. Добре, ще се видим след малко. Чао!

Хийт затвори, като се хилеше, сякаш отново беше в началното училище и му бяха дали допълнителна чаша шоколадово мляко на закуска.

Направи го много умело — похвали го Стиви Рей.

— Бях забравила за пътуването до Испания — отбелязах аз.

— Но аз не. Е, изглежда, трябва бързо да си отида вкъщи и да си взема паспорта и нещата. Ще се видим на летището. Не заминавай без мен! — Хийт ме целуна, грабна палтото си и изскочи от стаята, сякаш искаше да избяга, преди да му кажа, че няма да дойде в Италия въпреки разрешението на родителите му, които нямаха представа какво става със сина им.

— Наистина ли ще му позволиш да дойде с вас? попита Стиви Рей.

— Да апатично отговорих аз.

— Радвам се. Не искам да бъда гадна, но мисля, че идеята е добра заради онова нещо с кръвта.

Кое нещо с кръвта?

— Зи, той е Обвързан с теб човек. Кръвта му е супер добра за теб. Предстои ти опасна конфронтация с Калона и Неферет и Висшия съвет, затова може да се нуждаеш от хубава кръв.

— Да, предполагам, че си права,

— Е, добре, Зи. Какво има, по дяволите?

Примигах учудено.

— Какво имаш предвид?

— Държиш се като зомби. Разкажи ми за странния сън, който те събуди.

— Мислех, че спиш.

— Така исках да мислиш, в случай че решите да се натискате.

— Когато ти си в стаята? Това е грозно.

— Вярно е, но се опитвах да бъда учтива.

— Боже. Не бих го направила.

— Аз пък няма да ти позволя да смениш темата. Сънят… Спомняш ли си? Разкажи ми го.

Въздъхнах. Стиви Рей беше моята най-добра приятелка и трябваше да й кажа.

— Беше за Калона — изръсих аз.

— Той е нахлул в съня ти, въпреки че ти спеше с Хийт?

— Не, той не нахлу в съня ми признах аз, макар и без желание. — Беше по-скоро видение, отколкото сън.

— Какво видение?

— На миналото му. Преди да бъде низвергнат.

— Низвергнат? Откъде?

Поех си дълбоко дъх и й казах истината.

— От страната на Никс. Калона е бил неин воин.

— Мили Боже! — Стиви Рей седна на леглото. — Сигурна ли си?

— Да… Не… Не знам! Изглеждаше реално, но не знам със сигурност. Няма как да бъда сигурна. — И после дъхът ми секна. — О, не!

— Какво?

— В спомените ми на Ая тя каза, че Калона не е роден да ходи по този свят. — Хлъцнах и притиснах ръце една в друга, за да спрат да треперят. — И го нарече неин воин.

О-хо. Тя е знаела, че той е бил воин на Никс, преди да бъде низвергнат.

— Ох, не знам — отговорих аз, но всъщност дълбоко в сърцето си знаех, че Ая се е опитвала да утеши Калона с любов. Някога Калона е бил воин и щеше да иска отново да бъде такъв.

— Може би трябва да говориш с Ленобия за… — започна Стиви Рей.

— Не! Моля те, обещай ми, че няма да казваш на никого. Те вече знаят, че имам спомен, че Ая е била с Калона. Прибави към това виденията на Афродита и те ще откачат. Ще решат, че може да си изгубя ума и отново да бъда с него… а това няма да се случи! Наистина го мислех. Не ме интересуваше, че ми се догади. Не можех да бъда с Калона. Както казах и на него, това беше невъзможно

Но не трябваше да се тревожа, че Стиви Рей ще ме издаде. Тя кимаше и ме гледаше с очи, пълни с разбиране.

Искаш сама да се справиш, нали?

— Да. Звучи глупаво, а?

— Не — възрази тя. — Понякога нещата не са работа на другите. И някои неща, които изглеждат абсолютно невъзможни, завършват не така, както сме очаквали.

Наистина ли го мислиш?

— Поне се надявам — откровено отговори Стиви Рей и очевидно искаше да добави още нещо, но я прекъсна почукване на вратата.

— Би ли побързала? провикна се Афродита. — Всички все още яд ат, а трябва да хващаме самолет.

— Готови сме изкрещя Стиви Рей и ми хвърли чантата. — Мисля, че трябва да правиш онова, което ти подсказва инстинктът, както винаги ни съветва Никс. Вярно, по-рано ти обърка нещата. Аз също. Но и двете избрахме да бъдем на страната на нашата богиня и в края на краищата това е най-важното.

Кимнах мълчаливо. Беше ми трудно да говоря.

Стиви Рей ме прегърна.

— Убедена съм, че ще постъпиш правилно.

Смехът ми прозвуча по-скоро като ридание.

— Да, след още колко грешки?

Тя ми се усмихна.

— В живота непрекъснато се правят грешки. И започвам да мисля, че нямаше да е толкова вълнуващ, ако бяхме съвършени.

— В момента малко скука би ми харесала.

Двете се смеехме, когато излязохме в коридора и се присъединихме към разтревожената Афродита. Забелязах, че „ученическата й чанта“ е „Бетси Джонсън“ и е толкова претъпкана, че се пръска по модните шевове.

— Мисля, че това е измама — рекох аз и посочих чантата й.

— Не е измама, а импровизация.

Страхотна чанта — подхвърли Стиви Рей. — И аз бих искала да имам „Бетси Джонсън“.

— Ти си твърде кънтри за „Бетси“ — отсече Афродита.

— Не съм.

— Тогава какви са тези старомодни дънки? „Роупърс“? Сериозно. Ще ти кажа едно влез в настоящето, ако обичаш.

— Не, ти не говориш само за моите „Роупърс“…

Оставих ги да се препират и тръгнах след тях към столовата. Дори не ги чувах. Мислите ми бяха на хиляди километри, на покрива на дворец насред сън.

* # *

Столовата беше оживена, но утихна, когато Афродита, Стиви Рей и аз се приближихме до Близначките, Джак и Деймиън, които вече ядяха бекон с яйца. Както очаквах, аз привлякох множество убийствени погледи, особено от сепаретата, пълни с момичета.

— Не им обръщай внимание — каза Афродита. — Те мразят

всички.

— Странно е, че Калона все още обърква умовете им — рече Стиви Рей, докато пълнехме чиниите си и поглеждахме през рамо към мълчаливите и намусени хлапета.

— Изборът е техен — избълва устата ми, преди да я спра.

— Какво искаш да кажеш? — попита Стиви Рей.

— Хлапетата… отвърнах аз, преглътнах яйцата и посочих с вилицата към останалите в стаята. — Онези, които ни гледат мръсно и се държат безумно, са избрали да бъде така. Да, Калона го започна, но те избират своя път.

Гласът на Стиви Рей беше съчувствен от разбиране, но настоятелен.

— Може и да е вярно, Зи, но не трябва да забравяш, че това се случи заради Калона… и Неферет.

— Истината е, че Калона е лош и Зоуи трябва се справи с него веднъж завинаги — заяви Афродита.

Яйцата изведнъж престанаха да ми се струват вкусни.

Бяхме се сбутали в сепарето, ядяхме и се преструвахме, че другите не ни убиват с погледи, когато Старк дойде при нас. Изглеждаше уморен и когато ме погледна, видях тъга в очите му. Бях я съзряла в погледа на Калона, когато говореше за Никс. „Старк мисли, че не е оправдал очакванията ми.“

Усмихнах му се. Исках да премахна тревогата от лицето му.

— Здравей — тихо казах аз.

— Здравей — отвърна той.

И после осъзнахме, че всички ни гледат и слушат. Старк се прокашля, придърпа стол и прошепна:

— Дарий и Ленобия вече са на летището. Аз ще ви закарам с джипа. — Той се огледа и аз видях, че част от напрежението

изчезна от лицето му. — Предполагам, че сте изпратили Хийт да си ходи у дома?

— Да си вземе паспорта — обяви Стиви Рей.

Това, естествено, предизвика лека суматоха на нашата маса. Въздъхнах, изчаках бурята да утихне и когато всички най-после млъкнаха, казах:

Да, Хийт идва с нас. Точка.

Афродита озадачено повдигна едната си руса вежда.

— Мисля, че има логика да вземеш кръвната банка със себе си. Дори стрелецът със злобната физиономия ще трябва да се съгласи с това.

Казах „точка“, защото няма да говоря по този въпрос. И не наричай Хийт кръвна банка.

— Не е учтиво — допълни Стиви Рей.

— Ухапи ме, ако можеш — без да мисли, каза Афродита и Близначките моментално започнаха да се кикотят.

— Стиви Рей няма да идва с нас — прекъснах веселието им аз. — Това означава, че когато образуваме кръг, Афродита ще представлява духа.

Близначките млъкнаха. Всички се втренчиха в Стиви Рей.

— Онези червени новаци може да не бъдат спасени авторитетно отбеляза Деймиън.

— Знам, но ще опитам още веднъж.

— Хей, направи ми една услуга — провикна се Афродита. — Внимавай да не те убият. Отново. Убедена съм, че това ще бъде обезпокоително тревожно за мен.

— Няма да ме убият — отвърна Стиви Рей.

Обещай ми, че няма да отидеш там сама — обади се Джак.

— Трябва да обещаеш — съгласи се Старк.

Аз не казах нищо. Вече не бях толкова уверена, че само аз знам правилния начин да се правят нещата. За щастие мълчанието ми не беше забелязано, защото в същия миг влязоха червените новаци и всички в столовата отместиха погледи от нас и се вторачиха в тях и защушукаха.

— По-добре да проверя как са. — Стиви Рей стана и ни се усмихна. Побързайте и свършете работата там, за да се върнете по-скоро тук. — Тя ме прегърна и промълви: — Ти ще постъпиш правилно.

— Ти също — прошепнах аз.

Стиви Рей се отдалечи от мен и се залови с червените новаци, които ни махнаха, докато се строяваха в редици. Тя се държеше съвсем нормално и им говореше така, сякаш те не влизаха в столовата за пръв път, откакто бяха умрели. Червените новаци веднага започнаха да се отпускат, без да обръщат внимание на погледите и шушукането.

— Стиви Рей е добър водач — изразих аз на глас мислите си.

— Дано това не й донесе неприятности — добави Афродита. Погледнах я и тя сви рамене. — Някои хора… особено злите неживи… не могат да бъдат водени.

— Тя ще постъпи правилно — повторих аз думите на Стиви

Рей.

— Да, но дали те ще постъпят правилно?

Нямах отговор на този въпрос.

— Готови ли сте? — попита Старк.

— Да — отговорих аз.

Останалите кимнаха, взехме чантите си и тръгнахме към вратата. Старк и аз вървяхме най-отзад.

— Здравей, Зоуи.

Гласът на Ерик ме спря. Старк остана до мен и изпитателно се втренчи в бившето ми гадже.

— Здравей, Ерик предпазливо отвърнах аз.

— Желая ти успех.

— Благодаря. — Бях приятно изненадана от неутралното му изражение и отсъствието на лепката Венера до него. — Ще останеш ли в училището да преподаваш театрално изкуство?

— Да, но само докато намерят нов преподавател. Затова ако не съм тук, когато се върнеш, исках само да знаеш, че… — Той погледна Старк и после отново мен. Желая ти успех.

— Добре. Благодаря ти още веднъж.

Ерик кимна и бързо излезе от столовата. Вероятно се запъти към трапезарията на преподавателите на горния етаж.

— Беше малко странно, но мило от негова страна — отбе-лязах аз.

— Той преиграва рече Старк и ми отвори вратата.

— Да, ясно ми е, но се радвам, че Ерик каза нещо мило, преди да заминем. Мразя непохватното държане на бивши гаджета.

— Това е още една причина да се радвам, че практически не съм ти гадже.

Другите от групата вървяха няколко метра пред нас, затова имахме малко време насаме. Тъкмо се мъчех да преценя дали забележката му граничеше с ненавист или не, когато той неочаквано попита:

— Всичко ли беше наред, докато спеше? Събуди ме веднъж.

— Всичко беше наред.

Старк се поколеба и добави:

— Не си пила от Хийт.

Това не беше въпрос, но аз отговорих, въпреки че гласът ми прозвуча по-остро, отколкото възнамерявах.

— Не. Чувствах се добре и не беше необходимо.

— Ще разбера, ако го направиш.

— Може ли да не говорим за това точно сега?

- Да, добре. — Повървяхме още малко и преди да стигнем до паркинга, Старк забави крачка, за да останем насаме. — Сърдиш ли ми се?

— Защо да ти се сърдя?

Той повдигна рамене.

— Ами, първо виденията на Афродита. Тя те е видяла в сериозна беда, но мен или ме вижда, или изобщо не ме вижда. А сега пък и Хийт ще идва с нас в Италия… — Гласът му заглъхна. Изражението му беше отчаяно.

— Старк, виденията на Афродита може да се променят. Правили сме го няколко пъти. Веднъж лично за мен. Ще променим и удавянето. Всъщност вероятно ти ще го промениш. Ти няма да позволиш да ми се случи нищо лошо.

— Въпреки че имам проблем да излизам на слънчева светлина?

Изведнъж разбрах защо заплахата за живота ми го безпокои толкова много… Старк мислеше, че няма да бъде до мен, когато се нуждая от него.

— Ще измислиш начин да се погрижиш да съм в безопасност дори да не можеш да бъдеш е мен физически.

— Наистина ли го вярваш?

— С цялото си сърце — искрено отговорих аз. — Няма друг вампир, когото бих искала за мой воин. Имам ти доверие.

Старк придоби такъв вид, сякаш от плещите му се смъкна товар от милиони килограми.

— Хубаво е да чуя, че го казваш.

Спрях и се обърнах с лице към него.

— Щях да ти го кажа и по-рано, но мислех, че го знаеш.

— Да, тук. — Той посочи сърцето си. Но и ушите ми трябваше да го чуят.

Отпуснах се в прегръдките му и притиснах лице до врата му.

— Имам ти доверие.

Благодаря, милейди — промълви Старк и ме прегърна със силните си ръце.

Отдръпнах се от него и се усмихнах. Изведнъж Калона ми се стори много далеч, тъй като Старк запълваше настоящето ми.

— Ще измислим решение и ще се справим заедно… воин и

дамата на сърцето му. -

— Точно това искам — заяви той. — Останалото да върви

по дяволите!

— Да. Всички и всичко друго да вървят по дяволите! — съгласих се аз. Отказах да мисля за Калона. Той беше грамаден, страшен и озадачаващ. Старк беше надежден и сигурен. Хванах ръката му и го дръпнах с мен към джипа. — Хайде, време е да отиваме в Италия.

ТРИЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

Зоуи

— Венеция е седем часа преди нас — обясни Ленобия, която ни чакаше пред контролно-пропускателния пункт на охраната за важни пътници. — Щом кацнете там, ще бъде късно следобед. Опитайте се да спите колкото е възможно повече в самолета. Висшия съвет ще се събере, след като се стъмни, и трябва да бъдете там свежи и съсредоточени.

— Как ще се справи Старк със слънчевата светлина? — попитах аз.

— Уведомих Висшия съвет за потребностите му. Те ме увериха, че той ще бъде предпазен от слънцето. Нямат търпение да се срещнат с него и са изключително любопитни за този нов вид вампир,

— Да не би да искат да ме изследват като лабораторен плъх? — попита Старк.

— Няма да им позволим — заяви Дарий.

—Не трябва да забравяте, че Висшия съвет се състои от седемте най-мъдри и стари Висши жрици, които са живи Днес. Те не се държат нечовешки, нито прибързано успокои ни Ленобия.

— Значи са като Шекина? — попита Джак,

— Шекина беше Висша жрица на всички вампири, затова Нямаше друга като нея, докато всеки член на Съвета е избран от група или организация вампири. Те заемат поста петдесет години и после се избира нов член. Никой член на Съвета не може да остане на длъжността си за следващ мандат. Членовете са от целия свят и са известни с мъдростта си.

— Това означава, че би трябвало да са достатъчно умни и да не повярват на Калона и Неферет — отбелязах аз.

— Не трябва да се тревожим дали са умни, или не, а какъв избор ще направят — намеси се Афродита. — И в Дома на нощта има множество умни вампири, но те не направиха нищо и оставиха Калона и Неферет да ги прегазят.

— Афродита е права подкрепи я Деймиън. ^

— Затова трябва да бъдем готови за всичко — каза Дарий.

— И аз мисля така — съгласи се Старк.

Ленобия кимна.

— Помнете, че изходът от представянето ви пред Съвета може да промени света.

— Чак пък толкова… — измърмори Афродита.

Ленобия я изгледа строго, но не й каза нищо и ме изненада, като се обърна към Джак.

— Мисля, че ти трябва да останеш тук.

За нищо на света! Отивам там, където е и Деймиън — отвърна той.

— Там, където отива Деймиън, ще бъде опасно.

— Тогава двойно повече искам да бъда с него!

— Смятам, че Джак трябва да дойде. Той е част от нас. Освен това… — Продължих да говоря, следвайки инстинктите си, и съдейки по чувството за справедливост в себе си, знаех, че изразявам на глас нещо, което Никс иска всички да чуят. — Джак има връзка с нещо важно.

— Така ли? С какво?

Усмихнах му се.

Връзката ти е с технологиите… магията на съвременния свят.

Деймиън се ухили.

— Вярно е! Джак разбира от всичко за аудиовизуалните средства и компютрите. Мислех го за гений по технологиите, но всъщност той е гений на квадрат.

— Боже! Страхотно! — зарадва се Джак.

— Тогава ти си права, Зоуи. Нека Джак да дойде с вас. Никс го е надарила с определена цел, която може да ви е от голяма полза.

— Да, и също така… — Готвех се да кажа на Ленобия и за другия ни спътник, когато Хийт дотърча при нас, преметнал ученическа чанта на рамото си.

— И твоят консорт ли ще идва? — Ленобия довърши изречението ми и озадачено повдигна едната си вежда.

— Да! — отговори Хийт и ме прегърна. Не се знае кога Зоуи може да изпита потребност да ме ухапе.

— Добре, Хийт, всички го разбират. — Усетих, че лицето ми пламна, и нарочно отбягнах погледа на Старк.

Като консорт на Висша жрица ще ти бъде позволено да влезеш в залата на Съвета обясни Ленобия, — но нямаш правото да говориш.

— Има много правила как да се държиш пред Съвета, нали? — попита Деймиън и на мен ми се догади още повече.

— Правила?

— Да — потвърди Ленобия. Системата е древна и целта й е да предотврати хаос, но по принцип изслушват всички оратори. Трябва да спазвате правилата, иначе ще ви изведат от залата.

— Но аз не знам правилата!

— Моята приятелка Нрсея, също преподавателка по езда на остров Сан Клементе, ще ви посрещне на летището. Тя ще ви заведе в стаите ви на острова и ще ви инструктира какъв е етикетът на Съвета.

— И нищо ли няма да мога да кажа? — попита Хийт.

— Абе, ти увреден ли си? — провикна се Афродита. — Нали това ти обясни Ленобия?

— А за теб не съм сигурна дали изобщо ще те допуснат в залата на Съвета — обърна се Ленобия към Афродита.

— Какво? Но аз съм… — Афродита млъкна. Истината беше, че тя е човек, специален, но човек.

— Но Ерсея иска да присъстваш — продължи Ленобия. — Ще видим дали ще те приемат, или не.

— Качвайте се в самолета. Азтрябва да поговоря с Ленобия за секунда.

— Ще заминете от изход двайсет и шест — добави Ленобия. — Бъдете благословени и нека Никс бъде с вас.

Бъди благословена! — отговориха всички и се отправиха към виещата се опашка пред охраната.

— Как са ранените новаци? — попитах аз.

— Много по-добре. Благодарение на онова, което ти направи за тях — отвърна Ленобия.

Махнах с ръка.

— Радвам се, че са по-добре. Ами Дракона?

— Скърби безутешно.

— Много съжалявам.

— Победи Калона и спри Неферет. Това ще му помогне.

Не обърнах внимание на обземащата ме паника и смених

темата.

— Какво ще правиш с червените новаци?

— Мислих по този въпрос и смятам да уважим волята на тяхната Висша жрица. Ще говоря със Стиви Рей, когато се върна в училището, и ще решим какво според нея е най-доброто за тях.

Стори ми се странно, че Ленобия нарича Стиви Рей Висша жрица, но не в лошия смисъл.

— Трябва да знаеш, че има и други червени новаци освен онези, които са със Стиви Рей.

Ленобия кимна.

— Дарий ми каза.

— Какво ще правиш с тях?

— Както и с другите, решението зависи от Стиви Рей. Положението е трудно. Дори не знам в какво точно са се превърнали. — Ленобия сложи ръка на рамото ми. — Зоуи, не трябва да допускаш случилото се тук да те разсейва. Съсредоточи се върху Калона, Неферет и Висшия съвет. Аз ще се погрижа за Дома на нощта.

Въздъхнах.

— Добре. Ще го сторя. Поне ще се опитам.

Тя се усмихна.

— Уведомих Висшия съвет, че те смятаме за наша Висша жрица.

Стъписах се.

— Сериозно?

— Да. Ти наистина си Висша жрица, Зоуи. Заслужи го. И си свързана с Никс така, както никой новак или вампир не е бил. Следвай напътствията на богинята и ни накарай да се гордеем.

— Ще направя всичко възможно.

— Само това искаме от теб. Бъди благословена, Зоуи Редбърд.

— Бъди благословена — отвърнах аз и тръгнах към изход двайсет и шест, като се опитах да не мисля твърде много за факта, че една Висша жрица на Никс не би трябвало да сънува бившия воин на богинята.

* * *

— Бабо! Здравей. Как се чувстваш? казах аз по мобилния си.

— О, Зоуи, пиленце! Днес съм по-добре. Мисля, че краят на бурята ми даде сили. Ледът е красив, но само в малки дози.

— Хей, не мисли, че това означава, че трябва да бързаш да се върнеш във фермата за лавандула. Моля те, обещай ми, че ще позволиш на сестра Мери Анджела да се грижи за теб известно време.

— Не бой се, а-вет-си а-ге-хут-са. Компанията на добрата сестра много ми харесва. Ще дойдеш ли да ме видиш довечера? Как вървят нещата в училище?

— Затова ти се обаждам, бабо. Готвя се да се кача на училищния самолет и да замина за Венеция. Калона и Неферет са там и, изглежда, се бъркат на Висшия съвет.

— Лоша работа, а-вет-си а-ге-хут-са. Няма да влизаш в битката сама, нали?

— Не, бабо. Цялата група е с мен. Плюс Хийт.

Добре. Не се срамувай да използваш връзката си с него. Такъв е естественият ред на нещата.

Задавиха ме сълзи. Трайната и неизменна обич на баба, колкото и чудовищен и странен да бе станал животът ми, беше основата на целия ми свят.

— Обичам те, бабо.

— И аз те обичам, а-вет-си а-ге-хут-са. Не се тревожи за мен. Съсредоточи се върху задачата си. Ще бъда тук, когато спечелиш битката.

— Говориш така, сякаш си убедена, че ще я спечеля.

— Сигурна съм в теб, а-вет-си а-ге-хут-са, и че имаш благоразположението на богинята.

— Бабо, имах много странен сън за Калона. — Заговорих по-тихо, въпреки че се отдалечих от останалите хлапета, които чакаха до изхода самолетът ни да бъде готов да се качим. Видях, че Калона не винаги е бил лош. Някога той е бил воин на Никс.

Баба дълго мълча и накрая отговори:

— Това прилича по-скоро на видение, отколкото на сън.

Почувствах, че тя е права.

— Видение! Тогава означава ли, че е истина?

Не е задължително, въпреки че придава на видяното по-голямо значение от съня. А на истина ли ти приличаше?

Прехапах устни, но признах:

Да, имах чувството, че виждам истината.

— Не забравяй да смекчаваш чувствата си със здрав разум. Слушай сърцето, ума и душата си.

— Опитвам се, бабо.

— Намери равновесие между чувствата си и логиката, и разума. Ти не си Ая, а Зоуи Редбърд и имаш свободна воля. Ако ти стане прекадено трудно, потърси помощ от приятелите си, особено от Хийт и Старк. Те са свързани с теб, Зоуи, а не с духа на древното момиче от племето чероки.

- Права си, бабо. Ще го запомня. Аз съм аз и това няма да се промени.

— Зи! Качваме се! — извика Хийт.

— Трябва да затварям, бабо. Обичам те!

— Обичта ми е с теб, а-вет-си а-ге-хут-са.

Влязох в самолета, вдъхновена от обичта на баба. Тя имаше право. Трябваше да намеря равновесието между онова, което знаех за Калона, и онова, което мислех, че знам за него.

Позитивното ми отношение се засили, като видях страхотния самолет, с който щяхме да летим. Пътническият салон беше като в първа класа и имаше огромни кожени седалки, които ставаха на легла, и свръхплътни щори на стъклата. Минах покрай всеки прозорец и ги смъкнах.

— В момента няма слънце, умнице — подхвърли Афродита.

— Грижа се за това, в случай че някой от вас забрави да ги спусне.

— Няма да изгоря твоя воин, защото тогава моят воин ще има твърде много работа.

— За теб никога няма да бъда зает — отговори Дарий, седна до нея и вдигна облегалката за ръцете между тях, за да се гушкат.

— Гадост — рече Ерин.

— Да се преместим в дъното на самолета, за да не ни накара Афродита да повърнем предложи Шоуни.

— Предлагат ли напитки тук? — попита Деймиън.

— Надявам се. Бих изпила една бира — отвърнах аз. Зарадвах се, че всички говорят нормално, така както и аз изведнъж се почувствах.

— Ленобия каза, че ще пътуваме сами, но се обзалагам, че щом излетим, ще потърсите и ще намерите нещо за пиене — обади се Дарий.

— Аз знам къде държат бирата — заяви Старк. С този самолет пътувах от Чикаго дотук. Ще ви донеса бира, след като излетим. Той посочи празното място до себе си. — Ще седнеш ли до мен?

— Хей, Зи! — извика Хийт от задната част на самолета. — Запазил съм ти място тук.

Въздъхнах.

— Знаете ли какво. Мисля да седна тук сама и да се опитам да поспя. Умората от дългото пътуване в друга часова зона е убийствена — казах аз и избрах седалка на половината разстояние между Хийт и Старк.

— Ще глътна ксанакс. Знам как да пътувам със самолет — рече Афродита. Ще бъда готова да хукна по магазините веднага щом кацнем във Венеция.

Магазини? — провикна се Шоуни.

— Пазаруване? — припя Ерин.

— Може би трябва да отидем с Афродита.

— Отлична идея, сестра ми — съгласи се Ерин.

Усмихнах се, когато Близначките се преместиха далеч

от Афродита, която им се усмихна подигравателно и бързо започна да съставя списък на възможностите за пазаруване във Венеция.

— Вземи. — Старк ми подаде одеяло и възглавница. — Понякога в самолетите става студено, особено когато се опитваш да спиш.

— Благодаря. — Исках да му кажа, че бих желала да се сгуша при него, но не знаех как ще се почувства Хийт (който в момента разгорещено спореше дали „Макинтош“, или персоналните компютри са по-добри).

Хей, няма проблем. Разбирам — прошепна Старк.

— Ти си най-добрият воин в света.

Той ми отправи една от онези самодоволни усмивки, които много харесвах, и ме целуна по косата.

— Заспивай. Ще подслушвам психически чувствата ти. Ако нещата станат странни, ще те събудя.

— Разчитам на това.

Увих се в одеялото, отпуснах глава на възглавницата, която моят воин ми даде, и заспах, преди самолетът да излети.

И да съм сънувала нещо, не си го спомнях.

ТРИЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

Стиви Рей

— Не съм съгласна с теб рече Ленобия.

— Но решението е мое, нали? — попита Стиви Рей.

— Да, но бих искала да размислиш. Нека дойда с теб. Или дори Дракона… Той може да те придружи.

— Дракона все още не е на себе си от смъртта на Анастасия, а ти трябва да отговаряш за нещата тук. Мисля, че не е разумно да напускаш училището точно сега. Аз ще се оправя с тях. Познавам ги. Те няма да ме наранят и дори да са загубили и последната си капка мозък и да се опитат да ми направят нещо, няма да могат. Ще призова земята и ще ги размажа. Не се безпокой. И по-рано съм се справяла с тях. Може да ги убедя да се върнат тук с мен. Може би връщането в училището ще им помогне.

Ленобия кимна.

— В думите ти има логика. Върни ги на мястото, където за последен път са се чувствали нормални, и вероятно отново ще намерят това усещане.

И аз така мисля. — Стиви Рей замълча и после добави с по-тих и тъжен глас: — Аз все още се боря със себе си от време на време. Понякога ми се струва, че мракът е толкова близо, че мога да го докосна. Виждам го и в моята група… в онези, които също са открили човечността си. И за тях не винаги е лесно.

Може би винаги ще трябва да избираш и чертата между доброто и злото не е толкова ясна за теб и твоите червени новаци.

Но това прави ли ни лоши? Или безполезни?

— Не, разбира се.

— Тогава разбираш защо трябва да отида пак в депото и да поговоря с хлапетата. Не мога да им обърна гръб. Зоуи не обърна гръб на Старк, въпреки че той ме простреля. Това беше гадно и никак не беше мило от негова страна, но накрая Старк стана добър,

— Ти ще бъдеш чудесна Висша жрица, Стиви Рей.

Лицето на Стиви Рей пламна.

— Не съм Висша жрица, но те имат само мен.

— Не, ти си Висша жрица. Вярвай в това. Вярвай в себе си. — Ленобия й се усмихна. — Е, кога тръгваш за депото?

— Първо ще проверя дали червените новаци са се настанили по стаите и имат дрехи и други необходими неща. Те ще трябва да вложат всичко в учението и това ще бъде много трудно, защото учебните предмети се променят всеки срок. Но искам да отида там още тази вечер.

Тази вечер? Сигурна ли си, че няма да изчакаш до утре? Не трябва ли първо да се настаните?

— Ами, истината е, че не знам дали може да се настаним тук.

— Разбира се, че може. Дома на нощта е и ваш дом.

— Беше наш дом. Сега се чувстваме по-добре, като си почиваме под земята през деня. — Стиви Рей се усмихна нервно. — Говоря така, сякаш съм същество от глупав филм за чудовища, нали?

— Не, в думите ти има логика. Ти умря. Щом това се случи с някой от нас, телата ни се връщат в земята. Въпреки че възкръсна, ти все още имаш връзка със земята, а ние нямаме. — Ленобия се поколеба. — Под главната сграда на Дома на нощта има мазе. Използва се за склад и не е обитаемо, но с малко работа…

— Може би. Нека видя какво ще стане с хлапетата в депото. Там ни харесва и сме се устроили добре.

Не виждам защо да не пътувате. Човешките деца ползват автобус всеки ден.

Стиви Рей се усмихна.

— Голямата жълта лимузина!

Ленобия се засмя.

— Все ще намерим начин. Твоята група е част от нас и тук е вашият дом.

— Дом… звучи добре. Е, ще тръгвам, ако искам да стигна до депото, преди да се зазори.

— Дай си достатъчно време. Няма да те задържам, а прогнозата е за силна оклахомска слънчева светлина. Травис Майърс дори каза, че температурата може да се повиши над нулата и да се отървем от част от леда.

— Травис е любимият ми метеоролог. Не се тревожи. Ще се върна преди разсъмване.

Отлично. Тогава ще имаш време да ми разкажеш как е минало.

Ще дойда право при теб. — Стиви Рей се надигна да стане, но после промени решението си. Трябваше да попита… Въпросът нямаше да се стори абсолютно странен на Ленобия. Трябваше да попита. — Ей, гарваните-демони бяха много лоши, така ли?

На лицето на преподавателката по езда се изписа отвращение.

— Моля се на Никс да са били изгонени от този свят, кога-то баща им беше принуден да избяга от Тулса.

— Беше ли чувала за тях? Знаеше ли за тях, преди те да излетят от земята?

Ленобия поклати глава.

— Не. Не знаех нищо за тях. Дори не бях чувала легендата на племето чероки. Но лесно познах едно нещо в тях.

— Така ли? Какво?

— Злото. И преди съм се борила със злото, а те са поредното му тъмно лице.

— Мислиш ли, че са абсолютно лоши? Все пак, те са отчасти човеци.

— Не отчасти човеци, а… безсмъртни.

— Да, това имах предвид.

— А безсмъртните са част от абсолютното зло.

Ами ако Калона не винаги е бил като сега? Той е дошъл отнякъде. Може би там е бил добър и ако това е истина, тогава може да намерим нещо добро и в гарваните-демони.

Преди да отвърне, Ленобия се вгледа изпитателно в Стиви Рей и после заговори бавно, но убедено.

— Жрице, не позволявай състраданието, което изпитваш към червените новаци, да пречи на преценката ти за злото. То съществува тук, в нашия свят. Съществува и в Другия свят. Осезаемо е и тук, и там. Има голяма разлика между увредено дете и същество, заченато с насилие, чийто баща е зъл.

— И сестра Мери Анджела каза същото.

— Монахинята е мъдра жена. — Ленобия замълча и сетне продължи. — Стиви Рей, усетила ли си нещо, за което трябва да знам?

О, не! — припряно отвърна Стиви Рей. — Само разсъждавах на глас, това е всичко. За доброто и злото и избора, който правим. Питах се дали и гарваните-демони могат да избират.

И да са имали тази способност, те отдавна са избрали злото.

Да, убедена съм, че си права. Е, добре, ще тръгвам. Ще дойда при теб преди зазоряване.

Ще те чакам с нетърпение. Нека Никс бъде с теб, жрице. И бъди благословена.

— Бъди благословена — отговори Стиви Рей, излезе от конюшнята и забърза, сякаш разстоянието от думите, които бе изрекла, щеше да я отдалечи от вината й. Къде й беше умът, когато говори за гарваните-демони на Ленобия? Трябваше да си държи устата затворена и да забрави за Репхайм.

Но как можеше да го забрави, когато щеше да го види отново, щом отидеше в депото?

Не трябваше да го изпраща там. Трябваше да измисли нещо друго. Или да го предаде!

Не, Късно беше да мисли за това. Сега можеше само да се помъчи да поправи пораженията от стореното. Първо, да се свърже с червените новаци, а после да се оправя с Репхайм. За пореден път.

Разбира се, той може би не беше проблем. Новаците вероятно не го бяха намерили. Репхайм не миришеше като нещо за ядене и не беше в състояние да ги нападне. Сигурно се криеше в най-тъмния тунел и ближеше раните си. Или беше умрял. Кой знаеше какво може да се случи на гарван-демон, ако се разразеше гадна инфекция?

Стиви Рей въздъхна и извади телефона от джоба си. Замоли се в тунелите да има връзка и изпрати съобщение на Никол.

„Трябваш ми тази вечер.“

Не след дълго Стиви Рей получи отговор.

„Заета съм. Ще се върна на разсъмване.“

Стиви Рей се намръщи и написа:

„Ела!“

Тя започна да крачи напред-назад, докато чакаше отговора на Никол.

„Ще бъда там в 6.“

Стиви Рей изпита желание да изскърца със зъби. Шест беше само час и половина преди зазоряване. По дяволите! Никол я ядосваше жестоко. Тя всъщност беше най-големият проблем там долу. Останалите хлапета само я следваха. Не бяха много мили, но не бяха и като нея. Стиви Рей помнеше Никол от времето, преди да умре. Никол беше зла още тогава и не се беше променила. Дори беше станала по-лоша.

Стиви Рей трябваше да я намери. Ако Никол обърнеше гръб на мрака, вероятно другите хлапета щяха да я последват.

„Добре — написа Стиви Рей и после добави: — Става ли

нещо странно?“

Тя затаи дъх, докато чакаше телефонът да позвъни. Може би Никол щеше да й съобщи, че е намерила гарван-демон. Репхайм вероятно щеше да й хареса. А може би щеше да го убие веднага, без да си помисли нищо. При всички случаи Никол щеше да й каже. Това щеше да я накара да се почувства могъща и властна.

„Търся храна. Жива храна. Искаш ли да се присъединиш към нас?“

Стиви Рей знаеше, че няма да бъде добре, ако напомни на Никол, че не трябва да ядат хора, нито дори бездомници или лоши шофьори (които те обичаха да преследват и да измъкват от колите).

„Не. Ще се видим в 6. Ха-ха-ха-ха-ха-ха“ написа тя и прибра телефона в джоба си.

Нощта щеше да бъде дълга, особено онзи час и половина пред шест и разсъмването.

Репхайм

Това е планът, птицечовеко. Готов ли си? — Непоканена и без предизвестие, Никол, водачката на червените новаци, нахлу в стаята на Стиви Рей, където се беше настанил Репхайм. Ритна леглото, за да го събуди, и започна да говори и обяснява плана си как да хванат Стиви Рей на покрива на сградата.

Дори толкова скоро преди разсъмване да си успяла да примамиш Червената на покрива на сградата, как смяташ да я задържиш там?

— Първата част е лесна, защото сградата не е коя да е, а тази. Горе има две кръгли, красиво украсени кули, които показват, че това място е било голяма работа навремето. Те са отворени към небето, защото това е покривът. Намерихме голяма метална клетка, която да закачим с вериги на върха на едната кула. Няма начин Стиви Рей да се измъкне. Тя е силна, но не може да счупи метал. Освен това там горе няма земя, която да достигне. Стиви Рей ще бъде хваната в капан и щом слънцето изгрее, ще се изпържи като бургер.

— Защо тя ще бъде на покрива на тази сграда?

— Това е още по-лесно. Стиви Рей ще бъде там, защото ти ще я заведеш.

Репхайм онемя от стъписване, а после внимателно подбра думите си.

— Мислиш, че аз мога да заведа Червената да се качи на I покрива на сградата малко преди зазоряване? Защо да мога да го направя? Не съм достатъчно силен, за да я победя и да. я нося. — Гласът му прозвуча по-скоро отегчено, отколкото I любопитно.

— Няма да е необходимо. Тя те спаси. И го е направила,

Без да казва на никого. Това ми говори, че ти означаваш.нещо нещо за нея. Дори много. — Никол се усмихна подигравателно при тази мисъл. — Стиви Рей е жалка. Мисли, че може да , спаси света и други подобни щуротии. Затова ще дойде тук , — Малко преди разсъмване. Тя смята, че може да ни спаси. ,

— ние не искаме да бъдем спасявани! — Никол започна да се  смее.

Репхайм видя мастилената сянка на Неферет, която се  плъзна в очите й и помрачи изражението й. Тя изглеждаше  на ръба на истерията.

— Защо ще иска да ви спаси?

Въпросът му прекъсна смеха й, сякаш й зашлевиха шамар.

— Какво? Мислиш, че ние не заслужаваме спасяване? — Бързо като завистлива мисъл, тя се приближи до леглото и сграбчи китката на здравата му ръка. — Разбирам какво мислиш.

Никол се втренчи в него. Ръката му излъчваше топлината на психичното й насилие и докато топлината се разпространяваше из тялото и душата му, Репхайм се съсредоточи върху едно — гнева си.

Тя пусна китката му и отстъпи крачка назад.

— Брей — смутено се изсмя Никол. — Вбесен си. Защо?

— Защото съм ранен и изоставен да се разправям с деца и дребнавите им игрички! — изсъска той.

Тя отново навлезе в личното му пространство и изръмжа:

— Това не е дребнаво! Ще се отървем от Стиви Рей и ще направим каквото обещахме на Неферет. Е, ще бъдеш ли така добър да ни помогнеш да я заловим, или да те оставим вън от играта и да пристъпим към резервния план?

Репхайм не се поколеба.

— Какво искате да направя?

Усмивката й му напомни на гущер.

— Ще ти покажем стъпалата, които водят нагоре към кулата… и отсрещната страна на покрива, далеч от тъпото дърво. Няма да рискуваме тя да намери начин да го придърпа към себе си, да се предпази и да оживее. Ти ще отидеш в другата кула и ще чакаш. Свий се така, сякаш сме те довлекли дотам, след като сме те пребили от бой и кръвта ти изтича. Точно това ще й кажа, че сме направили, но ще се погрижа да разбере, че още си жив.

— И Стиви Рей ще се качи да ме спаси? — с абсолютно

безизразен глас попита Репхайм.

— Отново. Да. Разчитаме на това. Щом тя се качи в кулата при теб, ти само лежи неподвижно. Ние ще спуснем отгоре клетката и веригите. Слънцето ще изгрее и Стиви Рей ще изгори. И след това ще те измъкнем. Виждаш ли? Не е трудно.

— Планът ти ще успее — заяви той.

— Да. Ако обаче в последната минута решиш, че в края на краищата не си с нас, Къртис или Стар ще застрелят пернатия ти задник и пак ще те хвърлим в кулата. Това също ще ни свърши работа, защото ти си и план А, и план Б. Просто в единия си малко по-мъртъв.

— Както вече споменах, баща ми заповяда да му доведа Червената.

Да, но не го виждам наоколо.

— Не знам защо играеш тази игра с мен. Ти знаеш, че баща ми не ме е изоставил. Той ще се върне за любимия си син и щом дойде, аз ще му дам Червената.

— И нямаш нищо против, че тя ще бъде овъглена?

Състоянието на тялото и не ме интересува, стига да го имам.

Добре, ще го имаш. Не искам да я ям, затова тялото й не ми трябва. — Никол наклони глава на една страна и го погледна изпитателно. — Надникнах в птичия ти мозък и знам, че си вбесен, но също и че изпитваш вина. Защо?

— Трябва да съм до баща си. Всичко друго е неприемливо.

Лаещият й смях беше отблъскващ.

— Ти си син на баща си, нали? — Тя отметна одеялото на вратата и докато излизаше, подвикна: — Наспи се. Имаш няколко часа, преди Стиви Рей да дойде. И ако се нуждаеш от нещо, Къртис е тук навън с големия си пистолет. Той ще ти донесе, каквото ти потрябва. Стой в стаята, докато те повикам. Ясно ли е^9

— Да.

Червената новачка излезе и Репхайм отново се сви на леглото на Стиви Рей. Преди отново да заспи здравословен сън, единствената му мисъл беше, че Червената трябваше да го остави да умре под онова дърво.

ТРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Зоуи

Събудих се едва когато кацнахме на летището във Венеция. Кълна се, че спах през целия път и сънувах само, че аз и гигантският бобър от странните реклами за приспивателни играем „Скрабъл“ (нещо, което не играя). Аз спечелих милиони чифтове маркови обувки от него (а той всъщност нямаше крака). Сънят беше чудат, но безобиден и аз спах като дете в лятна ваканция.

Повечето ми приятели бършеха сълзите от очите си и духаха носовете си.

— Какво им става на всичките? — попитах аз Старк, дока-то самолетът рулираше по пистата. По някое време на полета той се беше преместил и седнал на седалката от другата страна на пътеката.

Старк посочи с брадичка останалите зад нас, включително Хийт, чийто поглед беше замъглен.

Гледаха филма „Милк“ от 2008 и се разреваха като бебета.

— Хей, филмът е хубав. И е супер тъжен.

— Да, гледах го, когато излезе по екраните, но исках да запазя мъжко спокойствие, затова реших да се преместя и да чета. — Той ми показа книгата си — „Моят сезон на загуби от Пат Конрой.

— Ти наистина обичаш да четеш.

— Да.

Сезон на загуби? Как му е хрумнало да напише такова нещо?

— Наистина ли искаш да знаеш?

— Разбира се.

— Авторът е написал книгата, за да покаже, че страданието може да бъде източник и на сила.

— Хм — тъпо изсумтях аз.

— Той е любимият ми писател.

— Трябва да прочета нещо от него.

— Конрой не пише модни книжленца.

— Това е ужасен стереотип! — започнах аз и се приготвих да се впусна в лекция за женомразците (дума, която бях научила от Деймиън, докато четяхме „Алената буква“ в часовете по литература) и идеята им, че мъжките книги са за момчета, а лековатите, безсмислени и пълни с красиви истории книги са за момичета, когато самолетът леко се разтресе и след известно време спря.

Всички се втренчихме един в друг, без да сме сигурни какво да направим, но след малко вратата на пилотската кабина се отвори и помощник-пилотът вампирка излезе и се усмихна.

— Добре дошли във Венеция. Знам, че най-малко един от вас има специални потребности, затова влязохме направо в нашия частен хангар.

Чух, че Близначките се изкикотиха, защото Старк беше „специалната потребност“, но ние не им обърнахме внимание.

— Ерсея ще ви посрещне тук и ще ви придружи до остров Сан Клементе. Вземете чантите си. Бъдете благословени. — Тя се приближи до вратата, натисна няколко лостчета и я отвори. — Може да слезете от самолета.

— Нека сляза първа — предложих аз на Старк, който вече беше станал, прибрал книгата си и метнал раницата си на рамо. — Искам да проверя дали слънцето грее и няма да те изпече.

Той отвори уста да спори е мен, но Дарий бързо мина покрай нас.

— Вие стойте тук. Аз ще ви кажа дали е безопасно.

— Той е истински воин — подхвърли Афродита, която тръгна пред всички и те трябваше да се влачат зад багажа й „Бетси Джонсън“. Харесва ми, когато Дарий се изпълни с тестостерон, но ми се иска да не забравя да носи и чантата ми.

— Ръцете му трябва да са свободни, за да те брани — обясни Старк, без да добавя „глупачке“, което обаче се подразбра от тона му.

Тя присви очи и го погледна намръщено, но в същия миг Дарий подаде глава в самолета.

— Всичко е наред.

Ние се обърнахме и започнахме да се изнизваме по пътеката към вратата.

Вампирката, която ни чакаше долу, беше висока, с царствен вид и тъмнокоса за разлика от русата Ленобия, но определено приличаше на преподавателката ни по езда. Излъчваше спокойствие също като нея. Реших, че това се дължи на връзката им с конете. Те са спокойни и мъдри, защото конете, които са най-страхотните животни в света след котките, избират успокояващи и умни хора.

Аз съм Ерсея. Добра среща, Зоуи. — Черните й очи ме откриха мигновено, въпреки че слизах по стълбата след Старк и Дарий.

— Добра среща — отвърнах аз.

Погледът й се отмести към Старк. Тя отвори широко очи, когато видя червената му татуировка от богато украсени стрели от двете страни на полумесеца на челото му.

— Това е Старк — представих го аз, за да наруша неловкото мълчание.

— Добра среща, Старк.

— Добра среща — машинално отговори той. Гласът му прозвуча напрегнато.

Разбирах как се чувства Старк, но свикнах вампирите и новаците да зяпат странните му татуировки.

— Старк, погрижих се завесите в лодката ни да са дръпнати и щорите на прозорците спуснати, макар че до залез слънце остава час и през целия ден валя сняг с кратки прекъсвания. Затова и слънцето сега е слабо. — Гласът й беше мелодичен и приятен за слушане и за миг аз се заслушах в него и не я чух какво казва.

— Лодка? — попитах аз. — А той как ще стигне до лодката?

— Лодката е тук, Зи. — Хийт, който се спускаше по хладните, хлъзгави перила на стълбата, посочи с брадичка към хангара. В ъгъла имаше грамаден правоъгълен док с голяма врата, който приличаше на гараж, а в другия край се поклащаше луксозна черна дървена яхта. Предната й част беше остъклена и аз видях двама високи вампири, които стояха пред командното табло. Лакираните дървени стълби зад тях сигурно водеха надолу към пътническото отделение. Прозорците на яхтата бяха затъмнени.

— Ако слънцето е зад облаци, ще издържа — каза Старк.

— Тогава е вярно, че слънчевата светлина не само е неприятна за теб, но и наистина може да те изгори? — В гласа на Ерсея прозвуча любопитство, но не натрапчиво или нещо като „Боже, какъв си изрод!.“ Тя беше искрено загрижена.

— Прекадената слънчева светлина би ме убила отговори Старк. — Залязващото или непрякото слънце може да бъде всичко от много опасно до неприятно.

— Интересно — замислено отбеляза Ерсея.

Интересно е само единият аспект. За мен по-скоро е

досадно и неудобно.

— Ще имаме ли време за пазаруване преди събирането на Висшия съвет? — обади се Афродита.

— А, ти трябва да си Афродита — рече Ерсея.

— Да, добра среща. Е, може ли да пазаруваме?

— Боя се, че няма да имате време. До острова се стига за половин час, а после ще ви настаня и най-важното, ще ви обясня правилата на Съвета. Всъщност вече трябва да тръгваме. — Ерсея се отправи към лодката.

— Ще ме допуснат ли да говоря пред тях, или не съм достатъчно добра, след като сега съм обикновен човек? попита Афродита.

— Правилото за човеците няма нищо общо с това дали са достатъчно добри да говорят пред Съвета — отвърна Ерсея, докато се качвахме на яхтата и влизахме в тъмната, луксозна каюта. — На консортите отдавна е разрешено да присъстват в залата на Съвета заради голямото им значение за вампирите. — Тя се усмихна на Хийт, който очевидно беше човек. Но не им е позволено да говорят пред Висшия съвет, защото човеците нямат думата по вътрешните въпроси и политика на вампирите.

Хийт въздъхна драматично, настани се до мен, без да обръща внимание на Старк, който седеше от другата ми страна и властно преметна ръка на раменете ми.

— Ще те сръгам с лакът, ако не си махнеш ръката и не се държиш прилично — прошепнах аз.

Той се ухили глуповато и свали ръката си, но не се отмести.

— Това означава ли, че ще присъствам на събирането на всемогъщия Съвет, но трябва да мълча като кръвния донор ей там? — отново се обади Афродита.

— Те направиха изключение за теб. Може да присъстваш и да говориш, но ще трябва да спазваш всички други правила на Съвета.

— И това означава, че в момента няма да пазарувам.

— Точно така — потвърди Ерсея,

Изумих се от търпението й. Ленобия вероятно щеше да откъсне главата на Афродита заради това, че се прави на много умна.

Може ли и ние останалите да дойдем на събирането на Съвета? О, между другото, добра среща. Аз съм Джак.

— Всичките сте поканени пред Съвета.

— Ами Неферет и Калона? И те ли ще са там? попитах аз.

— Да, макар че Неферет се нарича Превъплъщение на Никс, а Калона твърди, че истинското му име е Еребус.

— Това е лъжа — заявих аз.

Ерсея се усмихна мрачно.

— Точно за това и ти си тук, моя млада и необикновена новачке.

Не разговаряхме много по време на пътуването. Моторът на лодката беше шумен и затъмнената каюта действаше дезориентиращо. Яхтата подскачаше по вълните и аз се съсредоточих да не си изповръщам червата.

След известно време скоростта намаля, както и темпото на клатушкане. Явно бяхме стигнали до острова.

— Зоуи! — Гласът на Дарий се извиси над бръмченето на двигателя.

Той и Афродита седяха зад мен и аз се завъртях към тях. Старк също се обърна и двамата скочихме едновременно.

— Афродита! Какво има?

Тя се беше хванала за главата, сякаш се страхуваше, че ще се пръсне. Дарий изглеждаше безпомощен. Той галеше раменете й, шепнеше й утешително и се опитваше да я накара да го погледне.

— О, Боже! Главата ми ме убива. Какво става, мамка му?

— Видение ли има? — попита Ерсея, която се приближи до нас.

— Не знам. Вероятно — отговорих аз, коленичих пред Афродита и се помъчих да видя очите й. — Афродита, аз съм, Зоуи. Кажи ми какво виждаш?

— Много ми е горещо. Горещо ми е! — Лицето й беше зачервено и изпотено, въпреки че в лодката беше хладно. Тя се огледа паникьосано, макар че според мен не виждаше вътрешността на скъпата яхта.

— Афродита, говори! Какво показва видението ти?

Тя ме погледна и тогава видях, че очите й са ясни и не са изпълнени с болезнена кръв като при предишните видения.

— Не виждам нищо. — Афродита си пое дълбоко дъх и повя с ръка пред обляното си в пот лице. Не е видение, а Стиви Рей и проклетото ни Обвързване. С нея става нещо много лошо.

ТРИЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

Стиви Рей

Стиви Рей разбра, че ще умре, този път завинаги. Беше уплашена повече, отколкото когато кръвта й изтичаше в ръцете на Зоуи и беше заобиколена от приятелите си. Този път беше различно. Сега беше предателство, а не биологичен процес. Болката в главата й беше непоносима. Тя протегна ръка и внимателно докосна тила си. Пръстите й се обагриха в кръв. Мислите й бяха объркани. Какво се беше случило? Стиви Рей опита да се надигне и да седне, но главата й се замая силно. Тя изстена и повърна, като извика от болката, която движението й причини, а после се свлече на една страна. И тогава замъгленият й поглед се плъзна към металната решетка над нея и небето, което ставаше все по-светло и синьо.

Паметта й се възвърна, а с нея и паниката, която я накара да се задъха. Бяха я затворили там и слънцето изгряваше! Макар че ясно съзнаваше предателството и виждаше къде се намира, Стиви Рей не можеше да повярва.

Отново й се догади. Тя затвори очи и се опита да възвърне душевното си равновесие. Докато очите й бяха затворени, Стиви Рей можеше да контролира ужасяващото главо-замайване и мислите й започнаха да се избистрят.

Бяха го направили червените новаци. Никол закъсня за срещата им. Това не беше толкова изненадващо, но Стиви

Рей се ядоса и й омръзна да чака. Тя се готвеше да излезе от празните тунели и да се върне в Дома на нощта, когато Никол и Стар най-после влязоха в подземието. Те се смееха и шегуваха и очевидно току-що бяха пили кръв. Лицата им бяха зачервени, а очите им блестяха в алено от свежа кръв. Стиви Рей се опита да поговори с тях, дори да ги вразуми и да ги убеди да се върнат в Дома на нощта с нея.

Двамата червени новаци дълго подхвърляха иронични забележки и измисляха глупави извинения да не тръгнат с нея.

Не, вампирите не ни позволяват да ядем боклуци, а ние обожаваме боклучавата храна!

Училище „Уил Роджърс“ е наблизо. Ако искам да ходя на училище, ще отида там… щом се мръкне… да вечерям.

Въпреки това Стиви Рей остана сериозна и им даде добри основания да се върнат в Дома на нощта. Обясни им, че там не само е техният дом, но и все още не знаят много неща. Те се нуждаеха от Дома на нощта.

Двамата й се присмяха, нарекоха я бабичка и отвърнаха, че е страхотно да живеят в депото, особено след като сега е само на тяхно разположение.

И после в подземието дойде Къртис. Беше задъхан и развълнуван. Стиви Рей си спомни, че изпита лошо предчувствие веднага щом го видя. Истината беше, че не го харесваше. Той беше едро, глупаво свинарче от североизточна Оклахома и мислеше, че жените са едно ниво под шопарите по селяшката скала за оценяване на хората.

— Да! Намерих го и го ухапах! — изграчи той.

— Онова нещо? Шегуваш се. Той мирише гадно — отвърна Никол.

— А как го задържа неподвижно, докато пиеше от него? — попита Стар.

Къртис избърса устни с ръкава си. На ризата му имаше размазано червено петно. Стиви Рей долови мириса му и се стъписа. Репхайм! Това е кръвта на Репхайм!

— Първо го цапардосах и повалих на земята. Не беше трудно, защото крилото му е счупено и е ранен.

— За какво говориш? — троснато попита Стиви Рей.

Той примига недоумяващо. Тя се приготви да го сграбчи, да го разтърси и може би дори да помоли земята да се отвори и да го погълне, когато Къртис най-после отговори.

Говоря за птицечовека. Как ги наричате? Гарвани-демони? Един от тях се появи тук. Гонихме го из цялото депо. На Ники и Стар им писна да се занимават с него и отидоха да ядат тако, но аз обичам пилета, затова продължих да го преследвам. Приклещих го чак на покрива, в едната кула, онази, която е далеч от дървото. Къртис посочи нагоре и вляво. — Там го спипах.

— И вкусът му ли е същият като миризмата? Шокът и отвращението на Никол бяха очевидни като любопитството й.

Къртис повдигна мускулестите си рамене.

— Хей, аз бих изял всичко. Или всеки.

Тримата се запревиваха от смях.

— Хванал си гарван-демон на покрива?

— Да. Не знам какво правеше тук долу, особено след като е пребит и осакатен. — Никол погледна Стиви Рей и повдигна едната си вежда. — Въпреки че ти каза, че сега може да се върнем в Дома на нощта, защото Неферет и Калона са избягали. Те, изглежда, са оставили някои неща. Или изобщо не са заминали.

— Заминаха — настоя Стиви Рей и тръгна към вратата на подземието. — Е, никой от вас ли не иска да се върне в училището с мен?

Тримата мълчаливо поклатиха глави. Червените им очи следяха всяко нейно движение.

— Ами другите? Къде са те?

Никол сви рамене.

— Там, където искат да бъдат. Следващия път, когато ги видя, ще им кажа, че ти искаш да се върнат в училище.

— Хей, страхотно — пошегува се Къртис. — Хайде всички да се върнем в училище! Сякаш искаме да сме там.

— Вижте, трябва да тръгвам. Слънцето скоро ще изгрее. Но още не съм приключила разговора с вас. И трябва да знаете, че може да доведа другите червени новаци да живеят тук, въпреки че официално ще бъдем част от Дома на нощта. И ако това стане, вие може или да бъдете с нас и да се държите прилично, или трябва да се махнете оттук.

— Защо не държиш смотаните си новаци в училището, а ние да останем тук, защото сега това е мястото, където живеем? — попита Къртис.

Стиви Рей спря. Сякаш й беше втора природа, тя си представи, че е дърво с корени, които растат дълбоко в изумителната невероятна земя. Земя, моля те, ела при мен. Стиви Рей се намираше под земята и беше обградена от нейната природна стихия, затова беше лесно да почерпи сили от нея. Докато тя говореше, земята започна да тътне и да се тресе от силата на гнева й.

— Ще го кажа само веднъж. Ако доведа червените новаци тук, това ще бъде нашият дом. Ако се държите добре, може да останете. Ако не, заминавайте. — Тя тропна с крак и цялото депо се разтресе. От ниския таван на подземието се посипа мазилка. Тримата я изгледаха уплашено. След това Стиви Рей си пое дълбоко дъх, положи усилия да се успокои и си представи, че всичката енергия, която е призовала, изтича от тялото й и се връща в земята. Когато отново заговори, гласът й звучеше нормално и земята не се тресеше. — Вие решавате. Утре вечерта ще дойда пак. До скоро.

Стиви Рей бързо излезе от подземието, мина през лабиринта от чакъл и метални решетки, разпръснати на територията на изоставеното депо, и изкачи каменните стъпала, водещи към паркинга на улицата до някога оживената железопътна гара. Трябваше да внимава, докато търчеше по стълбите. Суграшицата беше спряла и слънцето бе изгряло, но през нощта температурата се беше понижила и почти всичко разтопено отново бе замръзнало.

Тя стигна до колелото и големия покрит вход, където по-рано пътниците се криеха от дъжда, и погледна нагоре.

Сградата изглеждаше страшна. Зи обичаше да я описва като нещо от Готъм Сити. Стиви Рей си помисли, че по-скоро е като „Блейд Рънър“ и „Ужасът в Амитивил“. Не че не харесваше тунелите под сградата, но в каменната фасада със странната й смесица от „Арт Деко“ и техно дизайн имаше нещо, което я плашеше.

Разбира се, отчасти чувството на страх се дължеше на факта, че небето вече беше започнало да просветлява. Впоследствие, като си припомняше събитията, Стиви Рей стигаше до извода, че това би трябвало да я спре. Тя можеше да се обърне, да слезе по стълбите, да се качи в колата, която беше взела от училището, и да се върне в Дома на нощта.

Стиви Рей обаче се насочи право към съдбата си, както би се изразила Зи, и после нещата адски се объркаха.

Тя знаеше за витото стълбище в главната част на депото, което водеше към кулите. Стиви Рей бе изследвала всичко през седмиците, докато живееше там. Но нямаше начин отново да влезе в сградата и да рискува някой червен новак да не спи, да се разхожда там, да я види, да я разпитва… и да открие истината. Резервният й план я заведе до дървото, което някога бе служило за украса, но отдавна бе израснало извън бетонния кръг и корените му бяха пробили замръзналата земя под паркинга и му бяха позволили да израсне по-високо, отколкото трябва. Тъй като беше без листа, Стиви Рей нямаше представа какъв вид е дървото. Знаеше само, че клоните му стигат до покрива на депото, близо до първата от двете кули на фасадата на сградата, и че е достатъчно високо за нея.

Тя се приближи бързо до дървото, подскочи и се хвана за най-близкия клон, а после започна да се катери, докато стигна до ствола. Оттам Стиви Рей продължи нагоре и благодари на Никс за увеличената си сила на червен вампир, защото ако беше обикновен новак или може би дори вампир, тя никога нямаше да се справи с коварното катерене по хлъзгавото голо дърво.

Стиви Рей стигна догоре и скочи на покрива на сградата. Не губи време да поглежда в първата кула. Свинарчето беше казало, че Репхайм е в онази, далеч от дървото. Тя хукна към другия край, качи се в кулата и надникна в кръглото отворено пространство.

Той беше там. Свит в ъгъла на кулата, Репхайм лежеше неподвижно и кървеше. Без да се колебае, Стиви Рей прехвърли крака през каменния парапет и се спусна на пода, който се намираше на метър и половина долу.

Репхайм се беше свил на кълбо и държеше ранената си ръка със здравата. Някой беше разрязал кожата на раменете му, откъдето Къртис очевидно бе пил от него, макар че не си беше направил труда да затвори раната. Малкото помещение беше изпълнено със странната миризма на нечовешка кръв. Превръзката на обездвиженото му крило се беше разхлабила и окървавените хавлии висяха на тялото му. Очите му бяха затворени.

— Репхайм, чуваш ли ме?

Той чу гласа й и мигновено отвори очи.

— Не! — каза Репхайм, докато се мъчеше да се надигне. — Бягай. Те ще те затворят…

И после Стиви Рей почувства ужасяваща болка в тила и пред очите й се спусна мрак.

* * *

— Стиви Рей, свести се. Трябва да се преместиш.

Тя най-после усети ръката, която разтърсваше рамото й, и позна гласа на Репхайм. Предпазливо отвори очи и светът не се завъртя и не помръкна, макар че главата й пулсираше.

— Репхайм — промълви Стиви Рей. — Какво се случи?

— Те ме използваха, за да те хванат.

— Ти си искал да ме хванеш? Вече не й се гадеше толкова много, но Стиви Рей имаше чувството, че умът й работи на бавни обороти.

Не. Исках да ме оставят на мира, за да оздравея и да отида при баща си, но те не ми оставиха избор. — Той се изправи и тръгна сковано, приведен заради металната решетка над тях. — Побързай. Нямаш много време. Слънцето вече изгрява.

Стиви Рей погледна към небето и видя меките пастелни тонове на зазоряването, които по-рано харесваше толкова много. Сега просветляващото небе я изпълваше с неописуем страх.

— О, Боже! Помогни ми да стана.

Репхайм хвана ръката й и я дръпна да се изправи. Тя стана, залитайки до него, също приведена заради клетката. Пое си дълбоко дъх, вдигна ръце, вкопчи пръсти в студения метал и натисна. Решетката изтрака, но не помръдна.

— Как се е заклещила тук? — попита Стиви Рей.

— Те прикрепиха вериги в краищата на метала и после ги заключиха с катинари за всичко на покрива, което не може да бъде изтръгнато.

Стиви Рей отново блъсна решетката, която пак издрънча, но остана на мястото си. Стиви Рей беше затворена на покрив и слънцето изгряваше! Тя събра всичките си сили, бутна и се опита да отмести метала встрани, за да може да се провре. Небето ставаше все по-светло с всяка изминала секунда. Кожата й потрепери като на кон, който се мъчи до пропъди муха.

— Счупи метала — настойчиво каза Репхайм. — Ти имаш силата да го направиш.

— Мога, но ако съм под земята или стоя на земя — отговори тя и продължи да се бори безсилно с решетката. — Но тук горе, в огромната сграда, далеч от моята природна стихия, не съм достатъчно силна. Стиви Рей отмести поглед от небето и се взря в алените му очи. — Може би трябва да стоиш далеч от мен. Ще изгоря и не знам колко големи ще бъдат пламъците, но тук със сигурност ще стане доста горещо.

Репхайм се отдалечи и с нарастващо чувство на безнадеждност Стиви Рей отново се залови със задачата да се пребори с неподвижния метал. Пръстите й започнаха да цвърчат и тя прехапа устни, за да не изкрещи…

— Ей там металът е ръждясал и е по-тънък — каза Репхайм.

Стиви Рей спусна ръце, машинално ги пъхна под мишниците си и се наведе назад. Видя ръждясалия метал, вкопчи се в него и блъсна е всичка сила. Решетката леко поддаде, но ръцете и китките й започнаха да димят.

— О, Боже — изстена тя. — Няма да успея. Дръпни се, Репхайм. Вече започвам да…

Вместо да избяга, той се приближи до нея и разпери здравото си крило, за да й осигури сянка, а след това вдигна ненаранената си ръка и хвана ръждясалата решетка на клетката.

— Мисли за земята. Съсредоточи се. Не мисли за слънцето и небето. Блъсни заедно с мен. Сега!

Засенчена от крилото му, Стиви Рей хвана решетката от двете страни на ръката му. Затвори очи и се изолира от паренето в пръстите си и чувствителността на кожата си, която й крещеше да избяга от слънцето. Замисли се за земята, хладна и тъмна, очакваща я като любяща майка. Стиви Рей блъсна силно. Решетката изскърца и се счупи, оставяйки отвор, колкото да се провре възрастен човек.

Репхайм отстъпи назад.

— Върви! — каза той. — Бързо.

Веднага щом крилото му вече не я пазеше, тялото й се зачерви и започна да дими. Стиви Рей инстинктивно се хвърли на пода, сви се на кълбо и закри с ръце лицето си.

— Не мога — извика тя, вцепенена от болка и паника. — Ще изгоря.

— Ще изгориш, ако останеш тук.

Неочаквано Репхайм се измъкна през пролуката и изчезна. Изостави я. Стиви Рей знаеше, че той е прав. Тя трябваше да се махне оттам, но не можеше да преодолее парализиращия страх. Болката беше прекалено силна. Все едно кръвта й вреше в тялото. Точно когато мислеше, че няма да издържи, върху нея падна малка, хладна сянка.

Хвани ръката ми!

Стиви Рей присви очи и погледна към безмилостното слънце. Репхайм клечеше върху решетката, беше разперил здравото си крило над нея и бе протегнал ненаранената си ръка.

— Хайде, Стиви Рей! Направи го!

Тя проследи гласа му и хладината на черното му крило и хвана ръката му. Той не можеше да я издърпа сам. Стиви Рей беше твърде тежка, а Репхайм можеше да си служи само с едната ръка. Тя протегна другата си ръка, вкопчи се в метала и се изтегли горе.

— Ела при мен. Аз ще те пазя. — Репхайм разтвори крилото си.

Без да се колебае, Стиви Рей се отпусна в прегръдката му, зарови глава в перата на гърдите му и уви ръце около него. Той я обгърна с крилото си и я повдигна.

— Занеси ме на дървото!

Репхайм побягна по покрива, като приклякаше и куцаше. Външната страна на ръцете на Стиви Рей, вратът и раменете й бяха изложени на слънчевата светлина и горяха. Със замъглено съзнание тя се запита какъв е ужасният шум, който кънти в ушите й, но после осъзна, че това е нейният глас. Стиви Рей пищеше от болка, ужас и гняв.

Репхайм стигна до края на покрива и изкрещя:

— Дръж се. Скачам на дървото.

Тялото му се преобърна и се изви спирално, защото загуби равновесие и двамата се блъснаха в дървото.

Адреналинът помогна на Стиви Рей да не се отдели от него и благодарна, че той е лек, тя го повдигна и застана между Репхайм и ствола.

— Дръж се за дървото, докато се плъзгаме надолу каза тя.

Двамата се спуснаха надолу. Грапавата кора на дървото охлузи вече изранения й и кървящ гръб на Стиви Рей. Тя затвори очи и падна на земята, която я чакаше долу. Допирът й подейства успокояващо.

— Земя, ела при мен! Отвори се и ме предпази!

Разнесе се силен звук от разкъсване и земята в основата на дървото се отвори. Стиви Рей и Репхайм се плъзнаха в хладната й тъмна пазва.

ТРИЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

Зоуи

Когато Афродита започна да пищи, аз веднага се сетих какво да направя,

— Дух, ела при мен! — заповядах аз и духът моментално ме изпълни със спокойното си присъствие. — Помогни на Афродита да се успокои. — Усетих, че природната стихия излиза от мен. Писъците на Афродита стихнаха до охкания и хлипания. — Дарий, трябва ми номера на мобилния телефон на Ленобия. Веднага!

Дарий държеше Афродита в прегръдките си, но извади телефона си от джоба на дънките и ми го хвърли.

— Записан е в „Контакти“.

Положих усилия ръцете ми да не треперят, намерих номера й и го набрах. Ленобия отговори на първото позвъняване.

— Дарий?

Зоуи е. Имаме извънредно положение. Къде е Стиви Рей?

— Тя отиде в депото да се опита да вразуми другите червени новаци. Очаквам я да се върне всеки момент, въпреки че вече се зазорява.

— Стиви Рей е в беда.

— Гори! — изрида Афродита. — Тя гори!

— Стиви Рей е някъде навън. Афродита твърде, че тя гори.

— О, Боже! — възкликна Ленобия. — Може ли да ми каже нещо друго?

По промяната на гласа й разбрах, че тя вече действа.

— Афродита, можеш ли да ни кажеш къде е Стиви Рей?

— Н-не. Навън.

— Афродита не знае къде е Стиви Рей, само че е навън.

— Ще я намеря — заяви Ленобия. — Обади ми се, ако Афродита каже нещо друго.

А ти ми се обади веднага щом Стиви Рей е в безопасност. — Не можех дори да си помисля за друг изход.

Ленобия затвори.

— Да заведем Афродита вътре, където ще се справим по-добре със състоянието й — предложи Ерсея.

Слязохме от яхтата и се отправихме към затворена сграда, която не приличаше на хангар на летище. Беше стара и изградена от камък. Имах време само да изпитам облекчение, че Старк е предпазен от слънцето и Дарий носи Афродита, докато всички бързо минахме след Ерсея под сводестия вход.

Старк подтичваше до мен.

— Афродита е Обвързана със Стиви Рей… другият червен вампир — обясних аз.

Ерсея кимна, отвори огромна дървена врата и направи знак на Дарий да внесе Афродита вътре.

— Ленобия ми каза за тяхното Обвързване.

— Можеш ли да й помогнеш?

Влязохме в просторен коридор, изумително богато украсен, с невероятно висок таван и безброй полилеи, а после Ерсея ни заведе в странична приемна.

— Сложи я на канапето ей там.

Насъбрахме се около канапето и мълчаливо се втренчихме в Афродита. Ерсея се обърна към мен и тихо каза:

— Не може да се направи нищо за човека, ако Обвързаният с него вампир страда. Тя ще чувства болката на Стиви Рей, докато кризата свърши или тя умре.

— Тя? — изписках аз. — Стиви Рей или Афродита?

Някоя от тях или и двете. Вампирите не може да останат невредими в събития, които убиват техните консорти.

— По дяволите — измърмори Хийт.

Ръцете ми! — изплака Афродита. — Горят!

Не издържах и отидох при нея. Дарий все още я държеше в прегръдките си и тихо й говореше. Лицето й беше бледо и мрачно. Очите й ме молеха да й помогна. Хванах ръката й, която беше ненормално гореща.

— Ти не гориш. Погледни ме, Афродита. Това не се случва с теб, а със Стиви Рей.

— Да. Знам какво изпитваш. — Хийт коленичи до мен и хвана другата й ръка. — Гадно е да си Обвързан и с твоя вампир да се случва нещо лошо. Но не си ти. Имаш чувството, че те боли теб, но не е така.

— Не го усещам така, сякаш Стиви Рей мърсува с някого — със странен, треперещ и слаб глас каза Афродита.

Хийт остана невъзмутим.

Не е важно какво се случва, а че те боли. Не трябва да забравяш, че ти не си Стиви Рей, макар да имаш усещането, че си част от нея.

Афродита, изглежда, проумя думите му и се втренчи в него.

— Аз не искам да бъда свързана със Стиви Рей изхлипа тя, а ти искаш да бъдеш свързан със Зоуи.

Хийт стисна ръката й. Всички ги наблюдаваха, но мисля, че само аз се чувствах като външен човек.

— Независимо дали го искаш, или не, връзката понякога ти идва в повече. Трябва да се научиш да запазваш за себе си някои неща. Ти всъщност не споделяш душата й, какво-то и да ти казва Обвързването.

— Да! — Афродита издърпа ръката си от моята и я сложи върху пръстите на Хийт. — Имам чувството, че споделям и душата си. Не мога да го понеса.

— Можеш. Само запомни, че това е усещане. Не е реалност.

Отстъпих назад няколко крачки.

Афродита, ти си в безопасност. Всичките сме тук с теб.

— Деймиън докосна рамото й.

— Да, всичко е наред. И косата ти изглежда страхотно — добави Джак.

Чух, че Афродита се засмя — малко изпуснато мехурче на нормалност насред невероятен смут, а после каза:

— Чакайте. Изведнъж се почувствах по-добре.

— Хубаво, защото не искаме да умреш в ръцете ни — обади се Шоуни.

— Да, нужни са ни експертните ти съвети за пазаруване

— допълни Ерин. Близначките се опитваха да говорят спокойно и невъзмутимо, но беше очевидно, че се тревожат за нея.

— Афродита ще се оправи. Ще го преживее — заяви Старк, който както винаги, беше застанал до мен. Той беше стабилното присъствие, глас на спокойствие по време на буря.

— Но какво става със Стиви Рей? — шепнешком го попитах аз.

Старк ме прегърна и стисна рамото ми.

В стаята влезе красива вампирка с яркочервени коси. Носеше поднос с гарафа с леденостудена вода, чаша и няколко сгънати влажни хавлии. Тя се приближи до Ерсея, която стоеше близо до канапето. Ерсея й направи знак да сложи подноса на най-близката масичка за кафе. Забелязах, че непознатата вампирка бръкна в джоба си, извади шишенце с хапчета и го даде на Ерсея, а сетне излезе от стаята безшумно, както беше влязла.

Ерсея взе хапче от шишенцето и се приближи до Афродита. Тръгнах, преди да се усетя какво правя, и хванах китката й.

— Какво ще й даваш?

Ерсея ме погледна спокойно.

— Нещо, което да я успокои и да намали безпокойството й.

Ами ако загуби връзка със Стиви Рей заради хапчето?

— Две мъртви приятелки ли искаш да имаш, или една? Избирай, Висша жрице.

Сподавих писъка си на първична ярост. Не исках да загубя нито една! Умът ми обаче разбираше, че моята най-добра приятелка е на разстояние един океан и половин континент и е абсолютно излишно Афродита да умре заедно с нея. Пуснах китката на Ерсея.

— Вземи, дете. — Тя даде на Афродита хапчето и помогна на Дарий да доближи чашата с ледената вода до устните й. Афродита изпи хапчето и изгълта водата жадно, сякаш беше пробягала маратон.

— Боже, дано е ксанакс — с треперещ глас каза тя.

Реших, че нещата се оправят. Афродита беше престанала да плаче, а останалите бяха насядали по тапицираните кресла в стаята. С изключение на Хийт и Старк. Старк стоеше до мен. Хийт все още държеше ръката на Афродита и двамата с Дарий тихо й говореха. После изведнъж Афродита извика, отскубна се от ръцете на Хийт и Дарий и се сви на кълбо като ембрион.

— Горя!

Хийт ме погледна.

— Не можеш ли да й помогнеш?

Аз насочвам духа. Мога да направя само това. Стиви Рей е в Оклахома. Не мога да помогна и на нея! — изкрещях аз. Отчаянието ми се превърна в гняв.

Старк ме прегърна.

Няма нищо. Всичко ще бъде наред.

— Не знам как. Как ще оцелеят и двете?

— А как е възможно едно лошо момче да стане воин на Висша жрица? — възрази той и се усмихна. — Никс е протегнала ръка и на двете. Вярвай в твоята богиня.

Стоях там, насочвах духа, гледах агонията на Афродита и вярвах в моята богиня. Афродита внезапно изпищя и се хвана за гърба.

— Отвори се и ме предпази!

След това тя се отпусна в обятията на Дарий и зарида облекчено.

Приближих се колебливо до нея и се наведох да видя лицето й.

— Хей, добре ЛИ си? Жива ли е Стиви Рей?

Афродита вдигна към мен обляното си в сълзи лице.

— Всичко свърши. Тя отново е във връзка със земята си. Жива е.

— Слава Богу! — възкликнах аз и леко докоснах рамото й. — А ти добре ли си?

Мисля, че да. Не. Чакай. Не знам. Чувствам се странно, сякаш нещо с кожата ми не е наред.

— Нейната вампирка е пострадала — промълви Ерсея. — Стиви Рей може да е в безопасност сега, но с нея се е случило нещо ужасно.

— Изпий това, мила. — Ерсея напълни отново чашата и Дарий я взе и я поднесе към устните на Афродита. — Ще ти помогне.

Афродита изгълта жадно водата. Беше хубаво, че Дарий й помага да държи чашата, зашото тя трепереше толкова силно, че щеше да я разлее. Афродита се отпусна назад и започна да диша задъхано и повърхностно, сякаш не можеше да си поеме дълбоко дъх, без да си причини силна болка.

— Навсякъде ме боли — прошепна тя на Дарий.

Приближих се до Ерсея, хванах я за китката и я дръпнах настрана, за да не ни чуе Афродита.

— Няма ли тук вампир лечител, когото да повикаш?

— Тя не е вампир, жрице. Нашият лечител не може да й помогне.

— Но е в това състояние заради вампир.

— Това е рискът, който всички консорти поемат. Съдбата им е свързана с техния вампир. В повечето случаи консор-тът умира много преди вампира и това е много тежко. Но тази ситуация не се случва толкова често.

— Стиви Рей не е мъртва — настойчиво прошепнах аз.

— Още не е, но като гледам Афродита, бих казала, че тя е в сериозна опасност.

— Тя й е консорт по погрешка — измънках аз. — Афродита не искаше да става така. Нито Стиви Рей.

— Умишлено или не, те са свързани.

О, Боже мой! — Афродита се надигна и се дръпна от Дарий. Лицето й представляваше маска на шок, която бавно се промени и изрази първо болка, а после отказ да повярва. Накрая тя потрепери толкова силно, че чух как зъбите й изтракаха, закри с ръце лицето си и избухна в сърцераздирателни сълзи.

Дарий ме погледна умолително. Подготвих се да чуя, че Стиви Рей е мъртва, отидох при Афродита и седнах до нея на канапето.

Афродита? — попитах аз и положих безуспешни усилия да не се разплача. Възможно ли е Стиви Рей наистина да е мъртва? Какво ще правя сега, толкова далеч от нея, а тя напълно недосегаема за мен? — Стиви Рей мъртва ли е?

Чух, че Близначките плачат, и видях, че Деймиън прегърна Джак. Афродита вдигна глава и аз се стъписах, като видях предишната й язвителна усмивка през сълзите.

— Мъртва? Не, по дяволите. Стиви Рей не е мъртва. Тя току-що се Обвърза с някой друг.

ТРИЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

Стиви Рей

Земята я погълна и за миг й се стори, че всичко ще бъде наред. Хладният мрак беше облекчение за изгорялата й кожа и тя тихо изохка.

— Червената? Стиви Рей?

Едва когато и заговори, тя осъзна, че все още е в прегръдките му. Стиви Рей се отдръпна от него, но извика от болка, когато допря гръб до пръстта в дупката, която нейната природна стихия беше отворила, за да я предпази, и после отново бе затворила.

— Добре ли си? Н-не те виждам в тъмното — каза Репхайм.

— Мисля, че съм добре. — Гласът й я изненада. Беше слаб и немощен и беше първото загатване, че макар да бе избягала от слънцето, може би не се беше отървала от ефекта му.

— Не виждам нищо.

— Това е защото земята се затвори над нас, за да ме предпази от слънцето.

— Затворени сме тук? — Не беше паникьосан, но не беше и спокоен.

— Не. Мога да ни измъкна оттук, когато поискам — обясни тя, а после размисли и добави: — Земята над нас не е много дълбока. Ако умра, ти ще успееш да се изровиш лесно. А ти как си? Крилото сигурно много те боли.

— Имаш ли чувството, че ще умреш? — попита той, без да отговаря на въпроса й.

— Не мисля. Всъщност не знам. Чувствам се странно.

— Странно? Как?

— Сякаш не съм свързана с тялото си.

— Боли ли те тялото?

Стиви Рей се замисли и се изненада от онова, което откри.

— Не. Нищо не ме боли. — Това обаче беше странно, защото гласът й ставаше все по-слаб.

Изведнъж ръката му докосна лицето й и се плъзна надолу по врата и раменете й.

— Ох! Причиняваш ми болка.

— Изгоряла си лошо. Усещам го. Нуждаеш се от помощ.

Не мога да изляза оттук, защото ще доизгоря — отвърна тя и се зачуди защо земята се върти около нея.

— Какво да направя, за да ти помогна?

— Наметни ме с голяма мушама или нещо друго и ме заведи в кръвната банка в центъра на града. В момента това звучи страхотно. — Стиви Рей лежеше на земята и си мислеше, че никога през живота си не е била толкова жадна. Запита се дали наистина ще умре. Това й се струваше жалко след всичко, което Репхайм преживя, за да й помогне.

— От кръв ли се нуждаеш?

— Да. Кръвта ми дава енергия и това е отвратително, но е факт. Това е истината. Честен кръст. Да пукна. — Тя започна да се кикоти истерично и после стана сериозна.

— Не е смешно. Ако не получиш кръв, ще умреш, така ли?

— Може би — отвърна Стиви Рей и откри, че това всъщност не я интересува твърде много.

Щом кръвта ще те излекува, пий от моята. Аз ти дължа живота си. Затова те спасих от покрива, но ако умреш, няма да мога да ти се отплатя. Ето защо, щом се нуждаеш от кръв, пий от моята — повтори Репхайм.

— Но ти миришеш лошо — изтърси Стиви Рей.

Гласът му прозвуча раздразнено и обидено.

Така казаха и червените новаци. Кръвта ми ви мирише лошо, защото не съм ваша плячка. Аз съм син на безсмъртен. Не съм ваша жертва.

— Хей, аз нямам жертви. Поне вече не.

— Но истината все още е в сила. Аз мириша различно, защото наистина съм различен. Не съм създаден да ви бъда обяд.

— Не съм казала такова нещо. — Стиви Рей искаше думите й да прозвучат рязко и малко отбранително, но гласът й беше слаб и чувстваше главата си някак огромна, сякаш всеки момент щеше да изхвърчи от раменете й и да полети нагоре към облаците като грамаден балон за рожден ден.

— Независимо дали мирише хубаво, или лошо, това си е кръв. Дължа ти живота си. Пий от мен и ще живееш.

Стиви Рей извика, когато ръката на Репхайм отново я намери и я притегли към тялото му. Тя усети как кожата на изгорелите й ръце и рамене сякаш се откъсва и се смесва със земята. Отпусна се върху меките му пера и въздъхна дълбоко. Не би било толкова лошо да умре тук в земята, в гнездо от пера. Не я болеше, когато не се движеше. Стиви Рей осъзна, че Репхайм е разрязал с човката си раната, която Къртис му бе направил. Малката дупка в земята мигновено се изпълни с мириса на гъстата му алена кръв на безсмъртен. Той се размърда отново и притисна кървящото си рамо до устните й.

— Пий. Помогни ми да се отърва от дълга си.

Стиви Рей пи, отначало машинално. Вкусът беше несравним. Кръвта му изобщо не миришеше на него и я изненада. Изпълни устата и душата й с богатата си сложност. Беше съвсем различна от всичко друго, което Стиви Рей бе вкусвала. Репхайм изсъска и ръката му, която я насочваше към рамото му, стисна врата й. Стиви Рей изстена. Пиенето от гарван-демон не можеше да бъде сексуално преживяване, но не беше и напълно лишено от това. За миг й хрумна, че й се иска да има опит и е други момчета освен да се натиска с Далас в тъмното… защото не знаеше какво да мисли за всичко онова, което й минава през ума и прелива в тялото й. Тя се чувстваше добре, разгорещена и възбудена, но не беше като е Далас.

Ала й хареса. И тогава, за миг, Стиви Рей забрави, че Репхайм е смесица от безсмъртен и звяр, създаден за насилие и сластолюбие, и изпита единствено удоволствие от докосването и силата на кръвта му.

И в онзи миг Обвързването й с Афродита беше прекъснато. И Стиви Рей, първият червен вампир и Висша жрица на Никс, се Обвърза с Репхайм, любимия син на низвергнат безсмъртен. Тя се отдръпна от него. И двамата мълчаха. Тишината в малката дупка в земята беше изпълнена само със звуците на задъханото им дишане.

— Земя, пак се нуждая от теб — каза Стиви Рей в мрака. Гласът й отново звучеше нормално. Тялото я болеше. Тя чувстваше изгарянията и охлузванията на кожата си, но кръвта на Репхайм й беше помогнала да започне да оздравява. Стиви Рей разбра, че е била съвсем близо до смъртта.

Земята дойде при нея и изпълни дупката с ухание на пролетна ливада. Стиви Рей посочи най-отдалеченото място от себе си.

— Отвори малка пролука ей там… достатъчно да влезе светлина, но не и да ме изгори.

Природната стихия изпълни желанието й. Земята над тях потрепери, разтвори се и пропусна лъч дневна светлина.

Очите на Стиви Рей привикнаха почти веднага. Репхайм примига изненадано, когато се опита да се приспособи към внезапно появилата се светлина. Той седеше близо до Стиви Рей. Изглеждаше ужасно… окървавен и изранен. Счупеното му крило се беше измъкнало от превръзката и се бе отпуснало безпомощно на гърба му. А после зрението му се проясни и човешките му очи, обагрени в алено, я погледнаха.

— Крилото ти пак е накриво.

Репхайм изсумтя и Стиви Рей предположи, че е съгласен с нея.

— По-добре да го оправя.

Тя понечи да стане, но вдигнатата му ръка я спря.

— Не трябва да се движиш. Почивай си в земята и ще възвърнеш силите си.

— Не. Е, не съм сто процента във форма, но се чувствам много по-добре. — Тя се поколеба и сетне добави: Почувства ли го?

— Защо… — Той млъкна изведнъж и отвори широко очи, когато разбра какво е станало. Как е възможно?

— Не знам, — Стиви Рей стана и започна да размотава изцапаните ивици от хавлии от тялото му. — Не съм мислила, че е възможно, но ето че се случи.

— Обвързване.

— Между нас.

След това и двамата млъкнаха.

Стиви Рей оправи превръзките му

— Ще наглася крилото ти и пак ще го превържа. Ще те боли. Съжалявам. Разбира се, този път и мен ще ме боли.

— Наистина ли?

— Да. Знам как действат тези неща, защото бях Обвързана с човек. Тя знаеше всичко за мен. Сега съм Обвързана с теб, затова ще знам какво става с теб и кога изпитваш болка.

— Още ли си Обвързана с нея?

Стиви Рей поклати глава.

— Не. Връзката ми с нея изчезна. Сигурна съм, че тя ще бъде много щастлива, че вече не е Обвързана с мен.

— А ти? Какво изпитваш?

Стиви Рей го погледна в очите и отговори откровено.

— Напълно съм объркана от случилото се с нас, но изобщо не съжалявам, че вече не съм Обвързана с Афродита. А сега, стой мирно и да приключваме по-бързо.

Репхайм стоя абсолютно неподвижно, докато тя наместваше крилото му. Стиви Рей обаче стенеше и викаше от болка. Тя пребледня и се разтрепери, докато всички свърши.

— По дяволите. Крилото те боли много. Лоша работа.

Той се втренчи в нея.

— Почувства ли го?

— За съжаление да. Беше по-неприятно, отколкото когато бях на косъм от смъртта. Ще се оправи ли?

— Ще зарасне…

— Но? — Стиви Рей усети, че Репхайм има да добави още нещо.

— Но предполагам, че вече няма да мога да летя.

— Това не е хубаво, нали?

— Не.

— Може би крилото ти ще оздравее напълно. Ако дойдеш в Дома на нощта е мен, аз може да…

— Не мога да отида там. — Той не повиши тон, но гласът му беше категоричен.

Тя опита отново.

— И аз си мислех така, но се върнах и те ме приеха. Е, поне някои.

— За мен няма да бъде така и ти го знаеш.

Стиви Рей наведе глава и прегърби рамене.

— Ти уби професор Анастасия. Тя беше свястна. Съпругът й, Дракона, се побърква от скръб по нея.

— Трябваше да го направя заради баща си.

— А той те изостави.

— Аз го разочаровах.

— Но ти едва не умря!

— И все пак той ми е баща — промълви Репхайм.

— Усещаш ли нещо след Обвързването? Или само в мен има промяна?

— Промяна?

— Да. По-рано не чувствах болката ти, а сега мога. Не мога да чета мислите ти, но усещам разни неща за теб. Винаги ще знам къде си и какво става с теб, дори да си далеч от мен. Това е странно. Различно е от връзката ми с Афродита, но определено съществува. В теб промени ли се нещо?

— Чувствам, че трябва да те пазя.

— Ти вече ме предпази да не умра горе на покрива — усмихна се Стиви Рей.

— Това беше отплата. Сега е нещо повече.

— Какво?

— Гади ми се, като си помисля, че ти за малко не умря — призна Репхайм. Гласът му беше обезпокоен и сякаш се оправдаваше.

— Това ли е всичко?

— Не. Да. Не знам! Не съм свикнал с тези неща. — Той се удари с юмрук по гърдите.

— Кои неща?

— Чувството, което изпитвам към теб. Не знам как да го нарека.

— Може би приятелство?

— Невъзможно.

Стиви Рей се усмихна.

— Скоро обяснявах на Зоуи, че нещата, които някога сме смятали за невъзможни, може да не са толкова черно-бели.

— Не са черно-бели, а добро и лошо. Ти и аз сме на противоположните страни в равновесието между доброто и лошото.

— Мисля, че това може да се промени.

— Аз си оставам син на баща си.

— Тогава какви сме?

Преди Репхайм да отговори, през пролуката в земята нахлуха обезумели викове.

— Стиви Рей? Там ли си?

— Това е Ленобия — каза Стиви Рей,

— Стиви Рей! извика друг глас.

— О, не! Това е Ерик. Той познава тунелите. Ако слязат тук, ще настане суматоха.

— Те ще те предпазят ли от слънчевата светлина? попита Репхайм.

— Да, предполагам. Няма да искат да изгоря.

Тогава им се обади. Трябва да отидеш с тях.

Стиви Рей се съсредоточи, махна с ръка и малката пукнатина в отсрещния край на тавана на скривалището потрепери и се разшири. Тя притисна гръб в пръстта, сви ръце във фуния около устата си и извика:

— Ленобия! Ерик! Тук долу съм!

Стиви Рей бързо се наведе и сложи длани върху пръстта от двете страни на Репхайм.

— Скрий го, земя. Не позволявай да го открият. Тя блъсна с ръце и като вода, въртяща се в канал, пръстта зад него се надипли назад и образува преграда, зад която гарванът-демон без желание допълзя.

— Стиви Рей? — чу се гласът на Ленобия през пролуката над тях.

Да, тук съм, но не мога да изляза. Покрийте тази част на земята с платнище или нещо друго.

— Ще се погрижим за това. Стой там, където си в безопасност.

— Добре ли си? Да ти донесем ли нещо? — попита Ерик.

Стиви Рей си помисли, че под нещо Ерик имаше предвид

десетина пликчета кръв от хладилника в тунелите, но тя не искаше той да слиза там долу.

— Не! Добре съм. Само донесете нещо да ме покриете от слънцето.

— Няма проблем. Ей сега ще се върнем — отговори Ерик.

Няма да ходя никъде — извика Стиви Рей и после се

обърна към Репхайм. — Ами ти?

Аз ще стоя тук, скрит в ъгъла. Ако не им кажеш, че съм тук, те няма да разберат.

Тя поклати глава.

— Естествено, че няма да им кажа, че си тук. Но какво смяташ да правиш?

— Няма да се върна в тунелите.

Да, идеята определено не е добра. Чакай да помисля. Щом Ленобия и Ерик се махнат оттук, ти ще можеш да се измъкнеш лесно. Червените новаци не могат да те гонят през деня. Освен това е много рано и повечето хора още спят. — Стиви Рей прецени възможностите за избор. Искаше Репхайм да бъде близо до нея. Не само защото трябваше да му помогне да си намери храна и превръзките му бяха ужасно мръсни, но и защото раните му се нуждаеха от още лечение. Тя съзнаваше, че трябва да го държи под око. Той щеше да се почувства по-добре и да стане по-силен, какъв-то беше преди. И тогава какво щеше да направи?

Освен това сега Стиви Рей беше Обвързана с него и й беше неприятно да мисли, че Репхайм е далеч от нея. Странно, но тя не бе изпитвала такова нещо към Афродита.

* * *

— Стиви Рей, чувам ги, че се връщат — каза Репхайм. — Къде да отида?

— По дяволите… Трябва ни някое място наблизо, но да е скришно. И няма да навреди, ако има славата на страшно място и хората го отбягват или поне няма да решат, че е необикновено, ако те видят нощем. — И после тя отвори широко очи и се засмя. — Сетих се! След Хелоуин Зи, групата и аз ходихме да разглеждаме къщи, обитавани от духове в Тулса с един от онези страхотни старомодни трамваи.

— Стиви Рей? Добре ли си там долу? — провикна се Ерик.

— Да, добре съм.

— Разпъваме платнище над пукнатината в земята и дървото. Това ще ти бъде ли достатъчно, за да те измъкнем?

— Само покрийте мястото. Сама ще изляза.

— Добре. Ще ти кажа, когато сме готови.

Стиви Рей отново се обърна към Репхайм.

— Ето какво имам предвид. Последната спирка на трамвая е при музея „Гилкрийз“. Това е в северната част на Тулса. По средата има голяма стара необитаема къща, наричат я „Къщата на страха“. Непрекъснато говорят, че ще я ремонтират, но не могат да съберат пари. Може да се скриеш там.

— А хората няма ли да ме видят?

— Не! Не и ако стоиш вътре през деня. Къщата е порутена… Заключена е и прозорците са заковани, за да не влизат туристи. И най-хубавото е, че е обитавана от духове! Затова беше включена в обиколката. Очевидно господин Гилкрийз, втората му жена и дори деца-призраци редовно витаят там, затова ако някой види или чуе нещо странно… тоест теб… ще се уплаши и ще си помисли, че са духовете.

— Духове на мъртъвци.

Стиви Рей озадачено повдигна вежди.

— Не се страхуваш от тях, нали?

— Не. Разбирам ги много добре. И аз съществувах като дух много столетия.

— По дяволите. Съжалявам. Забравих за…

— Стиви Рей! Готови сме! — извика отвън Ленобия.

— Добре. Ей сега идвам. Но се отдръпнете, за да не паднете, когато уголемя пукнатината. — Стиви Рей стана и се приближи до пролуката в земята, през която вече не проникваше много светлина. — Ще ги разкарам веднага. Ще видиш шосе 244 на изток… Тръгни по него. То завива към ОК 51. Върви на север, докато видиш табелата на музея „Гилкрийз“. Ще бъде вдясно. След това се движи по пътя и ще стигнеш до музея. Тогава най-трудното ще свърши, за-щото там има много дървета да се скриеш по пътя. Шосето може да създаде проблеми. Върви колкото можеш по-бързо и по канавката. Ако се наведеш, всеки, който те зърне, ще те помисли за голяма птица.

Репхайм издаде звук на възмущение, но тя не му обърна внимание.

— Къщата е в средата на двора на музея. Скрий се там и през нощта ще ти донеса храна и вода.

Той се поколеба и после каза:

— За теб не е разумно да ме виждаш отново.

— Ако се замислиш, нищо от случилото се досега не беше разумно.

Тогава вероятно ще те видя през нощта, защото никой от нас, изглежда, не проявява разум, когато става въпрос за другия.

— Е, довиждане до нощта.

— Пази се. Ако не го сториш, аз… Мисля, че може би ще почувствам загубата ти. — Репхайм се колебаеше с думите, сякаш не знаеше как да ги каже.

— Да, същото се отнася и за теб. — Преди да вдигне ръце да отвори земята, Стиви Рей добави: — Благодаря ти, че спаси живота ми. Дългът ти е напълно изплатен.

ТРИЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА

Зоуи

— Странно, но нямам чувството, че съм се освободил от него — тихо отговори той.

— Да, разбирам какво имаш предвид.

И после, докато Репхайм лежеше свит в земята, Стиви Рей призова нейната природна стихия, отвори земята и позволи на Ленобия и Ерик да я измъкнат.

Никой не се сети да надзърне зад нея. Никой не запо-дозря нищо. И никой не видя съществото, наполовина гарван, наполовина човек, което по-късно закуца към музея „Гилкрийз“, за да се скрие сред духовете на миналото.

— Стиви Рей! Наистина ли си добре? — Стиснах мобилния телефон. Искаше ми се да се телепортирам до Тулса и да се уверя с очите си, че моята най-добра приятелка е жива и здрава.

— Зи! Не се тревожи! Добре съм. Честна дума. Всичко беше една голяма, глупава злополука. Боже, каква съм тъпачка.

— Какво се случи?

— Напуснах късно Дома на нощта. Много съм глупава. Трябваше да остана там и да изчакам до следващата вечер, за да отида в тунелите, но аз тръгнах. И после… стори ми се, че на покрива има някого. Хукнах нагоре, тъй като ре-ших, че някой червен новак се е заклещил там, а вече се разсъмваше. Боже, трябва да си прегледам ушите. Оказа се, че е котка. Грамадна, дебела шарена котка мяукаше на покрива. Наканих се да се върна, но нали съм абсолютно некоординирана и неатлетична, паднах и ударих главата си толкова силно, че изгубих съзнание. Няма да повярваш колко много кръв изтече. Беше много страшно.

Ударила си се на покрива точно преди зазоряване? Изпитах желание да се пресегна през телефона и да я удуша.

— Да, знам. Това не беше едно от най-умните неща, които съм правила. Когато се свестих, слънцето ме беше напекло.

— Изгоря ли? — Стомахът ми се сви. — Имаш ли рани.

— Да, започнах да горя и това вероятно ме събуди. Имам изгаряния, но можеше да бъде и по-лошо. За щастие успях да се добера до дървото близо до покрива. Спомняш ли си

го?

Знаех дървото много добре. Там се беше скрило нещо, което едва не ме уби.

— Да, спомням си го.

— Скочих на дървото, спуснах се по него и помолих земята да ми направи малко скривалище. Все едно се задаваше торнадо, а аз живеех в каравана.

— Там ли те намери Ленобия?

— Да, Ленобия и Ерик. Между другото, той се държа много добре. Не че пак трябва да ходиш с него, но си помислих, че ще искаш да знаеш.

— Добре. Радвам се, че си в безопасност. — Замълчах, защо-то не бях сигурна как да продължа. — Стиви Рей, Афродита също се чувстваше зле и Обвързването ви беше прекъснато.

— Много съжалявам, че тя е изпитала болка.

— Болка? Шегуваш ли се? Помислихме, че Афродита ще умре. Тя гореше заедно с теб, Стиви Рей.

— Мили Боже! А аз не разбрах. ^

— Стиви Рей, чакай малко. — Обърнах гръб на всеки, който би се опитал да послушва разговора ми, и излязох в изумително красивия коридор. Кристалните полилеи със свещи озаряваха с топла мъждукаща светлина тапицерията в кремаво и златисто. Имах чувството, че съм Алиса в Страната на чудесата и минавам през заешката дупка, навлизайки в съвършено различен свят. — Така е по-добре. Тук навън има по-малко уши. Афродита каза, че ти си била хваната в капан някъде. Беше сигурна.

— Зи, спънах се и си ударих главата. Убедена съм, че Афродита е почувствала паниката ми. Нали горях, когато

се събудих. Освен това на покрива бяха разхвърляни метални боклуци и се заплетох. Казвам ти, обезумях от страх. Тя сигурно го е почувствала.

— Тогава никой не те е хващал? И не си била затворена никъде?

— Не, Зи — засмя се Стиви Рей. — Това е лудост, но би било по-интересна история, отколкото сама да се спъна.

Поклатих глава. Все още не можех да възприема всичко.

— Беше много страшно, Стиви Рей. Мислех, че ще загубя и двете ви.

— Всичко е наред. Няма да загубиш нито мен, нито досадната Афродита, въпреки че не съжалявам, че Обвързването ми с нея беше прекъснато.

— Има и друго странно нещо. Как се случи това? Обвързването ви не се прекъсна дори когато Дарий пи от нея, а ти знаеш, че между тях има нещо.

— Вероятно съм била по-близо до смъртта, отколкото си мисля. Това трябва да е прекъснало Обвързването ни. Пък и ние не искахме да сме свързани. Може би връзката й с Дарий е отслабила Обвързването ни.

— Не изглеждаше Обвързването между вас да е слабо.

— Е, вече не съществува и като се замисля, много лесно се е прекъснало.

— Не ми се струваше лесно, като я гледах.

— От позицията на горящо на слънцето хлапе мога да ти кажа, че и на мен не ми беше лесно.

Изведнъж се почувствах неловко, че я обсипвам с въпроси. Стиви Рей за малко не умря (завинаги), а аз я измъчвах да ми разказва подробности.

— Хей, извинявай. Ужасно се разтревожих, това е всичко. И беше много страшно да гледам как Афродита преживява твоята болка.

— Да говоря ли с нея? — попита Стиви Рей.

— Не. Поне в момента. Последния път, когато я видях, Дарий я носеше по изумително широко стълбище към невероятно скъп апартамент, за да се наспи след опиатите, които вампирите й дадоха.

— Дали са й някакво хапче? Сигурно й е харесало.

Двете се засмяхме и почувствах, че между нас отново всичко е наред,

— Зоуи? Висшия съвет започва. Трябва да тръгваш — извика Ерсея.

— Трябва да си свърша работата — рекох аз.

_ Да чух. Хей, искам да ти кажа нещо, което трябва да запомниш. Слушай сърцето си, Зи. Даже да ти се струва, че всички са против теб и че може би страхотно объркваш нещата. Прави каквото ти казва всичко в теб. Може да се изненадаш от онова, което ще се случи. „

Поколебах се и после зададох първия въпрос, които ми хрумна.

— И може да спаси живота ти!

— Да, може.

— Трябва да поговорим, когато се върна.

— Ще бъда тук. Сритай им задниците, Зи!

— Ще се постарая. Чао, Стиви Рей. Радвам се, че не си мъртва. Отново.

_ Аз също. Отново.

Затворих, поех си дълбоко дъх, изправих рамене и се подготвих да застана пред Висшия съвет.

* * *

Висшия съвет се събираше в много стара катедрала до супер красивия дворец „Сан Клементе“. Беше очевидно, че някога е била католическа църква и аз се запитах какво би казала сестра Мери Анджела по въпроса как вампирите са я променили. Те я бяха изтърбушили цялата с изключение на огромните полилеи, които бяха окачени на дебели месингови вериги на тавана и приличаха на нещо вълшебно, като висящите свещи над масите в училището за магии Хогуортс“. Бяха направили амфитеатрални редици с места за сядане в стил, за който си спомних, че съм учила, до-като четяхме „Медея“. На гранитен подиум бяха поставени един до друг седем мраморни стола. Видяха ми се хубави, но задникът ти можеше или да се схване, или да изстине. Сцените на прозорците със стъклописи на първоначалната катедрала бяха променени от окървавения Иисус на разпятието и няколко католически светци в изображение на Никс с вдигнати ръце, в които държеше полумесец, а до нея беше нарисуван блестящ пентаграм. На другите стъкла видях варианти на различни емблеми. Оглеждах катедралата и си мислех колко красиви са стъклописите, когато забе-лязах сцената, изобразена точно срещу образа на Никс… и кръвта ми се смрази.

Беше Калона! С разперени криле и голо, мускулесто, загоряло от слънцето, силно тяло. Разтреперих се.

Старк ме хвана под ръка като джентълмен, който води дамата си по каменните стълби на амфитеатър, и се отправихме към местата близо до подиума. Докосването му беше силно, стабилно и той ми каза:

— Не е той. Това е древно изображение на Еребус като символа на Никс ей там.

— Но прилича на него толкова много, че те ще си помислят, че Калона наистина е Еребус — трескаво прошепнах аз.

— Може би. И затова ти си тук.

— Зоуи и Старк, тези места са за вас. Ерсея посочи редицата места най-отпред и малко встрани от седемте стола. — Останалите може да седнете на редицата там. — Тя заведе Деймиън, Джак и Близначките на местата няколко реда зад нас. — И не забравяйте, че може да говорите само ако Съветът ви покани.

— Да, помня. — Нещо в Ерсея ме безпокоеше. Вярно, тя беше приятелка на Ленобия и затова исках да я харесвам, но след пристъпа на Афродита тя се беше намесила и се държеше така, сякаш беше шеф на мен и приятелите ми. Бях настояла Дарий да остане с Афродита и мълчаливо наблюдавах, докато Ерсея с монотонен глас обясняваше правилата на Висшия съвет и какво не трябва да правим.

Низвергнатият безсмъртен и злата бивша Висша жрица се опитваха да манипулират Висшия съвет на вампирите. Кое беше по-важно — да им го кажа или да бъда учтива?

Разбира се, Деймиън, Джак и Близначките невинно и страхливо отвърнаха: „Добре.“

— Аз ще бъда зад вас, до Деймиън и Джак. Не усещам обич към човеците в това място, затова няма да бия на очи - рече Хийт.

Видях, че двамата със Старк се спогледаха продължително.

— Пази й гърба каза той.

Хийт кимна.

— Винаги пазя гърба й.

— Хубаво. Аз ще се съсредоточа върху нещо друго.

— Ясно.

Не се шегуваха. Не си подхвърляха иронични закачки, не бяха заредени е тестостерон, нито се държаха прекадено властно. Бяха толкова разтревожени, че действаха заедно.

Това ме накара да изпитам неподправена параноя.

Знаех, че беше смешно и незряло, но почувствах непреодолим копнеж по баба. Бих дала всичко на света, за да съм свита удобно в къщата й във фермата за лавандула в Оклахома, да ям пуканки с твърде много масло, да гледам филмов маратон на мюзикълите на Роджърс и Хамърстайн и единствената ми тревога да бъде, че не разбирам нищо от геометрията.

— Висшия съвет на вампирите!

— Не забравяйте да станете! — прошепна Ерсея над рамото ми.

Сдържах се да не завъртя очи. В стаята цареше абсолютна тишина. Станах заедно с всички други и се втренчих в седемте най-съвършени същества, които влязоха. Всичките бяха жени, но това вече ми беше известно. Нашето общество е матриархално, затова беше логично всичките членове на управляващия Висш съвет да са жени. Знаех, че те са много стари дори за вампири. Разбира се, човек не можеше да определи възрастта им, като ги гледа. Виждаше се само колко невероятно красиви и изумително могъщи са те. От една страна, изпитах удоволствие, че пред очите ми е доказателството, че макар да остаряват и накрая да умират, вампирите не се набръчкват ужасно като старо бойно куче шар-пей. От друга страна, усещането за власт, което те излъчваха, беше абсолютно страховито. Стомахът ми се сви при мисълта, че ще говоря пред тях и останалите сериозни и мълчаливи вампири в катедралата.

Старк хвана ръката ми и я стисна. Притиснах се до него. Искаше ми се да съм по-голяма и умна и откровено казано, по-добър оратор.

Чух, че още някой влиза в помещението, и видях, че Неферет и Калона уверено слизат по стълбите и сядат на двете свободни места на същата редица, където бяхме ние, само че точно пред Висшия съвет. Членовете му сякаш ги бяха чакали да дойдат и седнаха, като ни направиха знак, че и ние може да заемем местата си. Беше трудно да не зяпаш Неферет и Калона. Тя беше красива, както винаги, но за двата дни, откакто я видях за последен път, се беше променила. Въздухът около нея сякаш трептеше от сила. Беше облечена в широка развята рокля като тога, която ми напомни за древния Рим. Приличаше на кралица. Калона също беше зашеметяваща гледка. Ще прозвучи глупаво, ако кажа, че беше полугол черни панталони, без риза и обувки, но самият той съвсем не изглеждаше глупаво. Имаше вид на бог, решил да слезе на земята. Крилата му бяха отпуснати около него като наметало. Калона ме погледна и светът изчезна и останахме само той и аз.

Споменът за последния ни сън проблесна между нас. Видях в него воина на Никс, невероятното същество, което бе стояло до нея и после беше низвергнато, защото я беше обичало прекадено много. В очите му съзрях уязвимост и недвусмислен въпрос. Калона искаше да знае дали му вярвам. В съзнанието си чух думите: Ами ако съм лош само когато съм с Неферет? Ами ако истината е, че ако съм с теб, може да избера доброто?

Чух думите и отново ги отхвърлих. Сърцето ми говореше друго. Калона беше докоснал сърцето ми и въпреки че щях да му откажа и да се престоря, че той не ми е въздействал, в момента аз исках да види истината в очите ми. Показах му сърцето си и оставих очите ми да му кажат онова, което аз не можех.

Отговорът му беше да се усмихне толкова нежно, че аз бързо отместих поглед.

— Зоуи? — прошепна Старк.

— Добре съм — машинално отговорих аз.

— Бъди силна. Не му позволявай да ти влияе.

Кимнах. Усещах, че вампирите ме гледат с нещо повече от естественото им любопитство към новите ми татуировки. Погледнах през рамо и видях, че Деймиън, Джак и Близначките са се вторачили в Калона. И после съзрях Хийт. Той не гледаше Калона, а мен и беше видимо разтревожен. Помъчих се да му се усмихна, но гримасата ми по-скоро изразяваше вина.

После заговори член на Съвета и аз с облекчение съсредоточих вниманието си върху нея.

Висшия съвет е свикан на извънредно съвещание. Аз, Дуантия, откривам сесията. Нека Никс ни даде мъдростта и напътствията си.

— Нека Никс ни даде мъдростта и напътствията си — повториха останалите в залата.

Докато ни инструктираше, Ерсея ни каза имената на членовете на Съвета и описа всяка една от тях, затова знаех, че Дуантия е старшият член и задачата й е да ръководи съвещанията и да решава кога да приключат. Втренчих се в нея. Беше невероятно, че тя е на няколкостотин години. С изключение на непоклатимата самоувереност и властност, които тя излъчваше, единственият външен знак за възрастта й беше, че гъстите й коси са прошарени в сребристо.

— Имаме въпроси към Неферет и съществото, което се нарича Еребус.

Забелязах, че зелените очи на Неферет леко се присвиха, въпреки че тя грациозно кимна на Дуантия. Калона стана и се поклони на Съвета.

— Добра среща още веднъж — поздрави той Дуантия и кимна на всяка от членовете на Съвета. Пякои от тях също кимнаха.

— Имаме въпроси за произхода ти — рече Дуантия.

— Естествено е да имате — отвърна Калона.

Гласът му беше плътен и приятен и думите му прозвучаха скромно, разумно и откровено. Мисля, че всички, включително аз, искахме да го изслушаме, независимо дали му вярвахме, или не.

И после аз направих нещо глупаво и абсолютно детинско. Затворих очи и усилено се замолих на Никс. Моля те, нека Калона говори само истината. Ако той каже истината, може би има надежда за него.

- Твърдиш, че ти си Еребус, дошъл на земята — започна Дуантия.

Отворих очи и видях, че Калона се усмихва.

— Да, аз съм безсмъртно същество.

— Консортът на Никс ли си, Еребус?

Кажи истината! — заповядах му аз мислено. — Кажи истината!

— Някога бях до Никс, а после паднах на земята и сега съм тук, пред…

— До Превъплъщението на богинята — прекъсна го Неферет и стана.

— Неферет, вече знаем мнението ти кой е този безсмъртен — рече Дуантия. Не повиши тон, но думите й бяха резки и предупреждението в тях беше недвусмислено. — Искаме да чуем повече от самия безсмъртен.

— Както би сторил всеки консорт, аз се покланям на моята вампирка господарка — каза Калона и леко се поклони на Неферет, която му отправи победоносна усмивка.

Стиснах зъби.

— Очакваш ли да повярваме, че превъплъщението на Еребус на този свят няма собствена воля?

— Независимо дали е на земята, или до Никс във владенията на богинята, Еребус е отдаден на господарката си и неговите желания отразяват нейните. Уверявам ви, че знам правотата на тези думи от личен опит — заяви Калона.

И той говореше истината. Като воин на Никс Калона бе станал свидетел на всеотдайността на Еребус към богинята. Разбира се, от начина, по който Калона формулира отговора си, се подразбираше, че той твърди, че е Еребус… без да изрича лъжа.

Но нали точно за това се молех? Калона да говори само истината.

— Защо напусна владенията на Никс? — попита друг член на Съвета. Тя не му беше кимнала за поздрав.

— Бях низвергнат. — Калона отмести очи от Съвета, погледна мен и изрече остатъка от отговора си така, сякаш двамата бяхме сами в залата. — Предпочетох да напусна, защо-то вече не мислех, че служа добре на богинята. Отначало имах чувството, че съм направил ужасна грешка, и после се възнесох от земята да търся ново владение и нова господарка. Напоследък започвам да мисля, че отново бих могъл да служа на моята богиня само че този път чрез нейната представителка на земята.

Дуантия озадачено повдигна изящните си вежди, когато проследи погледа му и спря на мен. Очите й изведнъж се отвориха широко.

— Зоуи Редбърд. Съветът ти дава думата.

ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

Зоуи

Почувствах студ и горещина едновременно. Откъснах поглед от Калона и се изправих пред Съвета.

Благодаря. Добра среща.

— Добра среща — отвърна Дуантия и сетне продължи спокойно. — Нашата сестра Ленобия ни уведоми, че в отсъствието на Неферет от Дома на нощта ти си определена за Висша жрица, следователно ти изразяваш тяхната воля.

— Изключително неуместно е новачка да бъде определена за Висша жрица — намеси се Неферет. Разбрах, че тя е вбесена, но вместо да го покаже, Неферет ми се усмихна снизходително, сякаш бях прощъпалник, заловен да облича дрехите на майка си. — Аз все още съм Висша жрица на Дома на нощта в Тулса.

— Не и ако Съветът на Дома на нощта те е лишил от власт — заяви Дуантия.

— Появата на Еребус и смъртта на Шекина силно потресоха Дома на нощта, особено толкова скоро след ужасяващите и трагични убийства на двама наши преподаватели от местни човеци. Това ме натъжава, но членовете на Съвета на моя дом не разсъждават трезво.

— В Дома в Тулса несъмнено цари объркване. Независимо от това ние признаваме тяхното право да изберат нова

Висша Жрица, въпреки че е много необичайно новачка да заеме този пост — отговори Дуантия.

— Тя е изключително необикновена новачка — обади се Калона.

Чух усмивка в гласа му.

Не можех да го погледна.

Заговори друг член на Съвета. Черните й очи блестяха и гласът й беше рязък, почти ироничен. Може би беше Та-натос, вампирката, избрала име, което на гръцки означава „смърт“.

— Интересно е, че ти се изказваш в нейна подкрепа, Ере-бус, тъй като според Ленобия Зоуи смята, че ти си друг негов вариант.

— Казах, че тя е необикновена, а не че не може да греши — отговори Калона.

Неколцина други членове на Съвета се подсмихнаха, както и много вампири от публиката, но Танатос остана невъзмутима. Усетих, че Старк се вцепени.

— Е, кажи ни, изключително необикновена и много млада Зоуи Редбърд, кой мислиш, че е нашият крилат безсмъртен?

Устата ми беше толкова пресъхнала, че трябваше да преглътна два пъти, за да мога да говоря. И след това, когато думите най-сетне дойдоха, онова, което казах, ме изненада, сякаш ги изрече сърцето ми, без да иска разрешение от ума.

— Мисля, че той е бил много неща. Смятам, че е бил близък на Никс, но не е Еребус.

— Щом той не е Еребус, тогава кой е?

Съсредоточих се в мъдрите очи на Дуантия и се опитах да се изолирам от всичко друго, докато казвам само истината.

— Народът на баба ми са индианците чероки и те имат стара легенда за него. Наричат го Калона. Живял е с племето чероки, след като е напуснал владенията на Никс. Тогава е бил съвсем различен. Правил е ужасни неща на жените от племето. Станал е баща на чудовища. Баба ми разказа как е

бил заровен в земята. Имало е дори песен как той може да бъде освободен от пленничеството… Неферет изпълни указанията в текста и затова той е тук сега. Мисля, че той е с Неферет, защото иска да бъде консорт на богиня, но според мен е сгрешил в избора си. Неферет не е богиня, нито дори Висша жрица на Никс.

Изявлението ми беше посрещнато с възклицания на гняв, възмущение и недоверие. Най-силното принадлежеше на Неферет.

— Как се осмеляваш! Сякаш ти… новачке, едно хлапе, ще определяш… каква съм аз на Никс?

— Не, Неферет. — Обърнах се с лице към нея. — Вече нямам представа каква си на Никс. Не разбирам в какво си се превърнала. Но знам каква не си. Ти не си Висша жрица на Никс.

— Защо мислиш, че си ме заменила?

Ти се отвърна от богинята. Това няма нищо общо с мен.

Неферет не ми обърна внимание и призова Съвета.

— Тя е влюбена в Еребус. Защо трябва аз да страдам от клеветите на едно ревниво дете?

— Неферет, ти даде ясно да се разбере, че намерението ти е да станеш следващата Висша жрица на вампирите. Ако получиш тази титла, ще трябва да проявяваш мъдрост, за да се справяш с всякакви противоречия, дори онези, които се отнасят до теб. — Дуантия отмести очи от Неферет и погледна Калона. — Какво ще кажеш за речта на Зоуи?

Усетих, че той ме гледа, но не откъснах очи от Дуантия.

— Тя е убедена, че казва истината. И признавам, че в миналото ми е имало насилие. Не съм твърдял, че съм безгрешен. Ала наскоро намерих своя път и Никс е на този път.

Нямаше начин да не чуя истината в тези думи. Не се сдържах и го погледнах.

— Именно заради жизнения си опит толкова много искам да върна стария начин на живот, където някога вампири и техните воини са ходили по земята, горди и силни, вместо да се крият на групи в училища и да пускат младите извън портите само ако са закрили Белезите си, сякаш полумесецът на богинята е нещо, от което трябва да се срамуват. Вампирите са деца на Никс и богинята никога не е искала да се крият страхливо в мрака. Нека всички излезем на светло!

Калона беше великолепен. Докато говореше, крилата му започнаха да се разперват. Гласът му беше изпълнен със страст. Всички бяха приковали погледи в него. Хипнотизирани от красотата и чувствата му, всички искахме да повярваме в неговия свят.

— И когато сте готови да бъдете водени от Превъплъщението на Никс и консорта й Еребус, тогава ще възродим стария начин на живот и ще бъдем горди и силни… и няма да се прекланяме пред човешките ограничения и предразсъдъци — обади се Неферет, която с чувство за собственост хвана ръката му и изглеждаше прелестна до него. — А дотогава слушайте детско хленчене, докато Еребус и аз си възвърнем Капри от онези, които твърде дълго си бяха присвоили нашия древен дом,

— Неферет, Съветът няма да одобри война срещу човеците. Не може да ги изгоните от домовете им на острова.

— Война? — Неферет се изсмя стъписано и весело. — Ду-антия, аз купих замъка на Никс от възрастен човек, който го беше занемарил. Ако някой от Съвета беше проверил, можеше да възвърнем нашия древен дом по всяко време през изминалите две столетия. — Зелените очи на Неферет обходиха залата. Разпалена и привлекателна в страстта си, тя завладя публиката, докато говореше. — Именно там вампирите основаха красивия Помпей. Оттам вампирите управляваха крайбрежието на Амалфи и векове наред осигуряваха благоденствие с тяхната мъдрост и великодушие. Там ще намерите сърцето и душата на Никс и богатия живот, който тя иска за своя народ. Там ще намерите и Еребус, и мен. Присъедините се към нас, ако се осмелявате отново да живеете!

Неферет се обърна във водовъртеж от коприна и излезе от залата. Преди да я последва, Калона почтително се поклони на Съвета, като сложи юмрук на сърцето си, а сетне ме погледна и рече:

— Добра среща, добра раздяла и добра среща отново.

Щом двамата излязоха, в залата настъпи хаос. Всички заговориха едновременно. Някои очевидно искаха да извикат Неферет и Калона да се върнат. Други бяха възмутени, че те са си тръгнали. Нито един вампир не говореше против тях. И го наричаха Еребус.

— Те му вярват — отбеляза Старк.

Кимнах.

Той ме погледна изпитателно.

— Ти вярваш ли му?

Отворих уста, без да знам как да обясня на моя воин, че проблемът не е толкова дали вярвам на Калона, а че започвам да вярвам какъв е бил той някога и може би отново ще стане.

Гласът на Дуантия отекна в залата и накара всички да млъкнат.

Достатъчно! Залата трябва да бъде опразнена незабавно. Няма да се превръщаме в хаотична паплач.

От тълпата изскочиха воини и все още развълнуваните вампири започнаха да излизат.

— Зоуи Редбърд, ще говорим с теб утре. Доведи кръга си тук по здрач. Научихме, че новачка пророчица, превърнала се в човек, е преживяла травма от прекъснато Обвързване днес. Ако се е съвзела, бихме желали тя да се присъедини към групата ви утре.

— Да, госпожо — отвърнах аз.

Старк и аз бързо излязохме навън. Деймиън ни направи знак да отидем в малка градинка, сгушена встрани от главната пътека, където ни чакаха останалите.

— Какво се случи там вътре? — Деймиън не загуби време и пристъпи направо към въпроса. — Ти говореше така, сякаш вярваш, че Калона е бил низвергнат от Никс.

— Трябваше да им кажа истината. — Поех си дълбоко дъх и разказах на приятелите си останалата част от историята.

— Калона ми показа видение от миналото и видях, че той е бил воин на Никс.

Какво! — избухна Старк. — Воин на богинята? Това е лудост! Аз прекарах известно време с него, когато той показваше истинската си същност. Видях какъв е… Той не е воин на нашата богиня.

— Вече не е. — Опитах се да говоря спокойно, но ми се искаше да изкрещя на Старк. Той не беше видял видението. Как можеше да прецени дали е истина, или не? — Той е направил избора да напусне Никс. Да, това е било грешка. И наистина е вършил ужасни неща. Аз казах всичко това.

— Но му вярваш — със стиснати устни настоя Старк.

— Не! Не вярвам, че той е Еребус. Не съм казвала такова нещо.

— Не, Зи, но говореше така, сякаш си на негова страна… ако той зареже Неферет — обади се Хийт.

Писна ми. Както обикновено, главата ме заболя от тях.

— Вие двамата, мислите ли, че можете да престанете да се държите като мои гаджета? Бихте ли спрели да ревнувате и да се държите собственически с мен и да се помъчите да го прецените обективно?

Аз не те ревнувам и не се държа собственически с теб — каза Деймиън, — но мисля, че грешиш, ако започваш да вярваш, че Калона е добър.

— Той ти е въздействал, Зи — заяви Шоу ни.

— Черната му магия наистина те е пленила съгласи се Ерин.

— Не! Не съм преминала в неговия отбор! Само се опитвам да разбера истината. Ами ако истината е, че някога той наистина е бил на страната на доброто? Може би отново ще го намери.

Старк поклати глава и аз се нахвърлих върху него.

Това се случи с теб. Защо си толкова сигурен, че не може да се случи и с него, по дяволите?

— Той използва връзката ти с Ая и обърква мислите ти. Разсъждавай трезво, Зоуи. — Очите му ме молеха да се вслушам в съвета му.

— Точно това се опитвам да направя… да разсъждавам трезво и да открия истината… без да ми пречи мнението на други хора, включително Ая. Както направих за теб.

— Не е същото! Аз не съм бил зъл толкова столетия. Не съм превърнал цяло племе в роби и не съм изнасилвал жените им възрази Старк.

— Щеше да изнасилиш Бека, ако Дарий не те беше спрял! — изтърсих аз, преди да проявя трезвия разум да сдържа думите си.

Старк отстъпи встрани от мен, сякаш го бях ударила.

— Той е влязъл в главата ти и в такъв случай там няма място за твоя воин. — Старк се обърна и тръгна към сенките.

Осъзнах, че плача, едва когато усетих, че сълзите ми капят от брадичката и мокрят ризата ми. Избърсах лицето си с трепереща ръка и погледнах останалите си приятели.

— Когато се върна след смъртта си, Стиви Рей беше толкова ужасна, че не я познах. Тя беше страшна, зла и лоша. Но аз не й обърнах гръб. Вярвах в нейната човечност и затова тя намери правия път.

— Но, Зоуи, Стиви Рей беше добра, преди да умре и после да се върне. Ами ако истината е, че Калона никога не е бил добър и не е имал човечност, която да загуби? Ами ако винаги е избирал злото? — тихо попита Деймиън. — Онова, което Калона ти е показал, очевидно е изглеждало реално, но трябва да помислиш и върху факта, че видението може да е било само вятър и мъгла. Той може да ти е показал преправена, частична версия на истината.

— Мислих за това.

— Както каза Старк, замисляла ли си се, че духовната ти връзка с Ая и споменът за нея, може да объркват преценката ти? — попита Ерин.

Кимнах и се разридах по-силно.

Хийт хвана ръката ми.

— Зи, любимият син на Калона уби Анастасия и за малко не уби хлапетата, които се изправиха срещу него.

— Знам — изхлипах аз. Но ако им е заповядал да го направят, защото Неферет е поискала? Не произнесох думите на глас, но Хийт, изглежда, прочете мислите ми.

Калона се опитва да ти въздейства, защото ти имаше силата да обединиш всички да го изгонят от Тулса — продължи Хийт.

А видението на Афродита показа, че само ти имаш силата да го победиш завинаги — рече Деймиън.

— Част от теб е създадена да причини унищожението му — допълни Шоуни.

— И същата тази част от теб е създадена да го обича — добави Ерин. u

— Не го забравяй, Зи — напомни ми Хийт.

— Мисля, че трябва да говориш с Афродита — предложи Деймиън. — Ще отида да я събудя и ще доведа и Дарий. Трябва да го обсъдим и да опишеш точно какво ти показа Калона във видението.

Кимнах, но знаех, че не мога да направя каквото искат. Не можех да говоря с Афродита и Дарий, защото се чувствах твърде развълнувана.

— Добре, но ми дайте минутка. — Избърсах лицето си с ръкава.

Джак, който наблюдаваше всичко с големи разтревожени очи, отвори малката си чантичка и ми даде пакетче кърпички.

— Благодаря — подсмръкнах аз.

— Задръж ги. Вероятно ще плачеш пак по-късно отвърна той и ме потупа по рамото.

— Защо не отидете в апартамента на Афродита? Аз ще се стегна и ще дойда след малко.

— Не се бави — рече Деймиън.

Кимнах и приятелите ми тръгнаха бавно. Погледнах Хийт.

— Трябва да бъда сама.

— Да, и аз така си помислих, но искам да ти кажа нещо. — Той ме хвана за раменете и ме принуди да го погледна в очите. — Трябва да се пребориш с чувствата си към Калона

и не го казвам, защото ревнувам. Обичам те, откакто бяхме деца. Няма да те изоставя. Няма да се отвърна от теб, каквото и да кажеш или направиш, но Калона не е като Стиви Рей или Старк. Той е безсмъртен. Той е от съвсем различен свят, но страстно иска да управлява този свят. Ти си единствената, която може да го спре, затова трябва да те има на негова страна. Калона прониква в сънищата ти. Влиза в съзнанието ти и част от него дори е свързана с душата ти. Разбирам го, защото и аз съм свързан с душата ти.

Усамотението с Хийт ме успокояваше. Той ми беше познат до болка. Хийт беше моята човешка скала… винаги до мен и отстояваше най-доброто за мен.

— Извинявай, че те нарекох ревнив и че се държиш собственически, — Подсмръкнах и издухах носа си.

Той се засмя.

— Е, донякъде съм такъв. Но винаги съм знаел какво е специалното между нас. — Хийт посочи с брадичка към посоката, в която беше тръгнал Старк. — Твоят воин няма моята увереност.

- Да, той няма достатъчно опит с мен като теб.

Усмивката му стана по-широка.

— Никой няма такъв опит, мила!

Въздъхнах, приближих се до него и го прегърнах силно.

— Ти си като роден дом, Хийт.

— Винаги ще бъде така, Зи. — Той ме целуна нежно. — Добре, ще те оставя сама, защото си изцапана със сълзи и сополи. И докато ти се измиеш, аз ще намеря Старк, ще му кажа, че е ревнив тъпак, и може дори да го фрасна.

— Да го фраснеш?

Хийт повдигна рамене.

— Това кара момчетата да се почувстват по-добре.

— Не и ако те получават ударите.

— Хубаво. Тогава ще потърся друг, когото да фрасна. — Той бързо повдигна вежди няколко пъти. — Очевидно не искаш да насиняват красивото ми лице.

— Ако намериш Старк, ще го доведеш ли в стаята на Афродита?

— Така смятам. — Хийт разроши косата ми. Обичам те, Зи.

— И аз те обичам, но много мразя, когато разрошваш косата ми.

Той се ухили през рамо и тръгна да търси Старк.

Наистина се чувствах по-добре. Седнах на пейката, отново издухах носа си, избърсах очите си и се втренчих в далечината. Едва после осъзнах какво гледам и къде седя. Това беше пейката от един от първите ми сънища е Калона. Беше монтирана на хълм и оттам виждах над огромната стена, която опасваше острова. Гледах осветения площад „Сан Марко“, който приличаше на вълшебна страна на чудесата в зимната нощ. Зад мен беше дворецът „Сан Клементе“, целият осветен и блестящ, а вдясно беше старата катедрала, превърната в зала на Висшия съвет. Но аз не виждах всичката тази красота… власт и величие около мен, защото бях прекадено погълната в себе си.

Може би и затова не виждах истинската същност на Калона.

Знаех какво ще каже Афродита — че аз правя така, че лошото видение да се сбъдне. Може би тя беше права.

Вдигнах глава, втренчих се в нощното небе и се опитах да видя луната през пластовете облаци. И после се замолих.

— Никс, нуждая се от теб. Объркана съм. Моля те, покажи ми нещо, което ще ми изясни въпросите. Не искам да обърквам нещата… отново…

ЧЕТЕРИЙСЕТА ГЛАВА

Хийт

Хийт се запита дали Зоуи съзнава, че разбива сърцето му. Не искаше да бъде далеч от нея. Напротив, искаше още от нея. Проблемът беше, че искаше най-доброто за нея. Още от началното училище. Той си спомняше деня, в който се влюби в нея. Майка й беше ядосана и я бе завела при една приятелка, която работеше в салон за красота за момичета. Двете бяха решили, че ще бъде страхотно, ако подстрижат дългите черни коси на Зи. На другия ден тя се появи в училище със съвсем къса коса, която стърчеше и изглеждаше бухнала. Всички деца шушукаха и й се смееха. Големите й кафяви очи бяха огромни и уплашени и Хийт си помисли, че никога не е виждал по-красиво момиче. Той й каза, че харесва косата й… пред всички, в столовата на обяд. Зи имаше такъв вид, сякаш щеше да се разплаче, но Хийт занесе подноса с храната й на масата и седна при нея, въпреки че не беше престижно да седи до момиче. В онзи ден Зи направи нещо със сърцето му, И оттогава не беше преставала да го прави. И сега Хийт щеше да намери човека, който притежаваше част от сърцето й, защото така беше най-добре за Зоуи. Той прокара пръсти през косата си. Някой ден всичко това щеше да свърши. Зи щеше да се върне в Тулса и макар че през повечето си време щеше да бъде в Дома на нощта, щеше да бъде с него, когато може. Пак щяха да ходят на кино. Тя щеше да го гледа как играе футбол с отбора на Оклахомския университет. Всичко щеше да бъде нормално отново или поне доколкото можеше да бъде нормално. Хийт щеше да чака дотогава. Щом тези щуротии с Калона се оправеха… а Зи щеше да ги оправи, Хийт беше убеден в това, нещата щяха да потръгнат. Неговата Зи щеше да се върне. Или толкова от нея, колкото тя можеше да му даде. И това щеше да му бъде достатъчно.

Хийт тръгна по пътеката, която водеше извън двореца, и продължи в посоката, в която се беше отправил Старк. Той се огледа, но не видя друго освен голямата каменна стена вляво и парк, пълен с живи плетове, високи колкото него. Хийт разгледа парка, докато вървеше, и установи, че живите плетове образуват кръгъл, преплетен мотив. Реши, че е старинен лабиринт, и си спомни легендата от гръцката митология за Минотавъра на острова на някакъв богат цар, чието име нямаше начин да си спомни.

По дяволите, той осъзна колко е тъмно едва когато се отдалечи от светлините на двореца. Беше толкова тихо, че се чуваше плискането на вълните от другата страна на каменния зид. Хийт се запита дали да не извика името на Старк, но реши, че като Зи, и воинът се нуждае от малко самота.

Всичките тези вампирски истории му идваха в повече и беше нормално да му трябва време да ги обмисли. Не че Хийт не можеше да се разбира със Старк и другите вампири. По дяволите, Хийт дори харесваше някои вампири и новаци. Всъщност Старк беше свестен. Само Калона объркваше нещата.

И после, сякаш мислите му доведоха безсмъртния при него, Хийт чу гласа на Калона, който се разнесе в нощта, и забави крачка, за да не настъпи някое камъче по пътеката.

— Всичко върви точно по плана ни — каза Калона.

— Мразя лицемерието! Не мога да понасям, че ти се преструваш за нея на нещо, което не си.

Хийт позна гласа на Неферет и се промъкна по-наблизо. Скри се в дълбоките сенки и безшумно се долепи до стената. Гласовете се чуваха от парка, вдясно от него, и той се запромъква към отвор в живия плет, който очевидно беше изход, и в лабиринта видя Калона и Неферет. Те стояха до фонтан. Хийт въздъхна облекчено. Звукът на падащата вода сигурно бе заглушил стъпките му. Той притисна гръб до студения каменен зид, вгледа се в тях и се заслуша.

Ти го наричаш преструвка, а аз го определям като друга гледна точка — отвърна Калона.

— Затова можеш да я лъжеш и пак да изглежда така, сякаш казваш истината — троснато каза Неферет.

Калона повдигна рамене.

Зоуи иска истината… затова ще й я дам.

— Избирателно.

— Разбира се. Но нима всички простосмъртни, вампири, човеци и новаци, не избират своите истини?

— Простосмъртни. Говориш така, сякаш ти си далеч от нас.

— Аз съм безсмъртен и това ме прави различен, дори от теб, въпреки че силите ти на Тси Сгили те превръщат в нещо, което е близо до безсмъртна.

— Да, но Зоуи съвсем не е безсмъртна. Продължавам да мисля, че трябва да я убием.

— Ти си кръвожадно същество — засмя се Калона. Какво ще направиш? Ще отрежеш главата й и ще я набучиш на кол, както направи с другите две, които се изпречиха на пътя ти?

— Не ставай смешен. Няма да я убия по съшия начин, както убих тях. Би било твърде очевидно. Тя може да пострада при нещастен случай, когато отиде във Венеция утре или вдругиден.

Сърцето на Хийт затуптя толкова силно, че той беше сигурен, че те ще го чуят. Неферет беше убила двете преподавателки на Зоуи! И Калона знаеше за това и го намираше за смешно. Нямаше начин Зоуи да мисли, че в него е останало нещо добро, след като чуеше това.

Не, не е необходимо да убиваме Зоуи — рече Калона. — Скоро тя сама ще дойде при мен. Вече съм засадил семената за това. Трябва само да чакам да разцъфнат и после силите и способностите й, които са огромни, въпреки че е простосмъртна, ще бъдат на мое разположение.

— На наше разположение — поправи го Неферет.

Едното черно крило на Калона се повдигна и погали тялото на Неферет. Тя се наклони към него.

— Разбира се, моя кралице — промълви той и я целуна.

Хийт имаше чувството, че гледа порно филм, но не можеше да помръдне. Вероятно трябваше да остане там, докато те наистина започнеха да се любят, и после да се измъкне, да отиде при Зоуи и да й каже какво е чул.

Ала Неферет го изненада, като се дръпна от Калона.

— Не. Не можеш да правиш любов със Зоуи в сънищата и с очите си пред погледите на всички, а да очакваш да ти дам тялото си. Тази нощ няма да бъда твоя. Усещам присъствието й.

Тя отстъпи назад от Калона. Дори Хийт беше завладян от красотата й. Буйните й кестеняви коси се спускаха около нея. Копринената рокля й беше прилепнала като втора кожа, а гърдите й се виждаха почти целите, докато дишаше учестено.

— Знам, че не съм безсмъртна, нито съм Зоуи Редбърд, но и моите сили и способности са огромни и не трябва да забравяш, че аз убих последния мъж, който се опита да има и мен, и нея.

Неферет се завъртя, махна с ръка, раздели живия плет пред себе си и мина през него. Калона остана сам и се втренчи в гърба й.

Хийт се приготви да се измъкне бавно, когато Калона обърна глава и кехлибарените му очи се насочиха точно към мястото, където стоеше.

— Е, малко човече, сега ще разкажеш страхотна история на моята Зоуи.

Хийт погледна безсмъртния в очите и разбра две неща извън всякакво съмнение. Едното беше, че съществото ще го убие, а второто, че преди да умре, трябва някак да покаже на Зоуи истината. Хийт не трепна от погледа на крилатия, а използва цялата сила на волята си, която се беше научил да обуздава на друг вид бойно поле — футболното игрище — и я насочи чрез кръвната връзка на тяхното Обвързване, опитвайки се да намери природната стихия, е която Зоуи имаше най-силна връзка — духа. Сърцето и душата му изкрещяха в нощта. Дух, ела при мен! Помогни ми да предам посланието си на Зоуи! Кажи и, че трябва да ме намери! В това време гласът му спокойно каза на Калона:

— Тя не е твоята Зоуи.

— Моя е — отвърна Калона.

Зи! Ела при мен! — извика душата на Хийт.

— Не, ти не познаваш моето момиче.

— Душата на твоето момиче принадлежи на мен и няма да позволя на Неферет или на теб, или на някой друг да промени това. — Калона тръгна към Хийт.

Зи, само ние двамата с Калона сме, мила! Ела при мен!

- Какъв беше изразът, който вампирите употребяват? — попита Калона. — Мисля, че беше… „любопитството уби котката“. Струва ми се напълно уместен за настоящото положение.

— Аз съм идиот! — измърмори под носа си Старк, докато минаваше през главния вход на двореца.

— Нуждаеш ли се от упътване? — попита го воинът, който пазеше на прага.

— Да. Искам да знам къде е стаята на Афродита, пророчи-цата човек, която дойде с нас днес. О, аз съм Старк, воин на Висшата жрица Зоуи Редбърд.

— Знаем кой си — отвърна вампирът и отмести поглед към червените татуировки на Старк. — Всичко това е много интересно.

— Аз не бих употребил думата „интересно“.

Воинът се усмихна.

— Ти не си свързан много отдавна с нея, нали?

— Не. Само от няколко дни.

— Ще става по-добре… и по-зле.

Е, благодаря. — Старк въздъхна продължително. Въпреки че Зоуи го побъркваше, той знаеше, че никога няма да я изостави. Старк беше неин воин. Колкото и трудно да станеше, мястото му беше до нея.

Воинът се засмя.

— Апартаментът, който търсиш, е в северното крило на двореца. Тръгни наляво оттук и се качи по първото стълбище вдясно. Целият апартамент на втория етаж е определен за вашата група. Там ще намериш приятелите си.

— Благодаря ти още веднъж.

Старк се отправи в посоката, в която пазачът го изпрати. Вървеше бързо. Нещо го глождеше. Мразеше, когато изпитваше такова чувство. Това означаваше, че нещо не е наред и моментът не е подходящ да се ядосва на Зоуи. Бедата бе там, че беше адски трудно. Старк усещаше, че Калона я привлича. Защо тя не проумяваше, че Калона е лош, по дяволите? В него не беше останало нищо за спасяване… и вероятно никога не бе имало нещо, което заслужаваше да бъде спасено.

Старк трябваше да я убеди, че е прав. И за да го стори, трябваше да престане да позволява чувствата му към нея да объркват мислите му. Зоуи беше умно момиче. Той щеше да поговори е нея. Спокойно. Тя щеше да го послуша. Зоуи го слушаше още от първия ден, в който се срещнаха, и преди между тях да се зароди нещо. Старк щеше да я убеди пак да го послуша.

Той изкачи стъпалата по три наведнъж. Първата врата вляво беше открехната и Старк видя разкошно обзаведена стая с две малки канапета и няколко неудобни стола, всичките тапицирани в златисто и кремаво. Не се ли цапаха лесно? Той чу приглушени гласове и тъкмо отваряше вратата, когато чувствата на Зоуи го блъснаха като приливна вълна.

Страх! Гняв! Объркване!

В главата й се въртеше бъркотия от емоции и Старк не можеше да пресее нищо друго освен основните чувства.

— Старк? Какво има? — Дарий се приближи до него.

— Зоуи! — успя да извика дрезгаво Старк. — Тя е в беда! — И после силата на чувствата й го накара да залитне. Щеше да падне, ако Дарий не го беше хванал.

— Овладей се! Къде е тя? — Дарий го хвана за раменете и го разтърси.

Старк вдигна глава и видя разтревожените лица на приятелите на Зоуи, които се бяха втренчили в него. Той поклати глава и се опита да разсъждава въпреки ужаса, вцепенил ума му.

— Не мога… Аз…

— Трябва! Помъчи се да не мислиш за нищо. Остави инстинктите ти да надделеят и поемат контрола. Воинът винаги може да намери дамата си.

Тялото му трепереше, но Старк кимна, обърна се, пое си три пъти дълбоко дъх и сетне произнесе една дума:

— Зоуи!

Името отекна като ехо във въздуха около него. Той се съсредоточи върху него, а не върху хаоса в съзнанието си. Мислеше само: Зоуи Редбърд, моята дама.

И сякаш думите се превърнаха в спасително въже и започнаха да го теглят.

Старк побягна.

Усещаше, че Дарий и другите тичат след него. Смътно забеляза изненаданото изражение на пазача, с когото преди малко бе разговарял, но не му обърна внимание. Мислеше само за Зоуи и оставяше силата на клетвата му да го тегли към нея.

Имаше чувството, че лети. Не си спомняше как намери пътеката покрай лабиринта, но по-късно се сети, че под краката му хрущят камъчета, докато надбягваше дори Дарий, благодарение на бързината, вдъхновена от клетвата му.

Но въпреки това закъсня.

Дори да живееше и петстотин години, Старк никога нямаше да забрави какво видя, когато изскочи от завоя на пътеката. Гледката завинаги се запечата в душата му.

Калона и Хийт бяха с гръб и най-далеч от него. Двамата стояха до външната крепостна стена, която опасваше острова и го предпазваше от погледите на жителите на Венеция.

Зоуи беше по-близо до него, само на няколко метра, но и тя като Старк бягаше, а после вдигна ръце и заповяда:

— Дух! Ела при мен!

Калона също вдигна ръце и хвана лицето на Хийт, сякаш да го погали, а сетне с едно-единствено, неудържимо движение низвергнатият безсмъртен завъртя главата му, прекърши врата му и го уби мълниеносно.

С вик, изтръгнат от душата й и изпълнен с толкова терзание, че Старк не я позна, Зоуи изкрещя: Нееее! и хвърли блестящото кълбо на духа към Калона.

Калона пусна Хийт и се обърна към нея. На лицето му беше изписано стъписване. Силата на природната стихия го завъртя във въздуха и го запрати над крепостната стена и към океана. Той нададе отчаян вик. Огромните му криле го повдигнаха над водата и го понесоха в студената нощ.

Но на Старк не му пукаше за Калона, нито дори за Хийт. Той хукна към Зоуи. Тя лежеше свита на земята недалеч от Хийт. Беше по лице и Старк разбра ужасната истина, преди да стигне до нея. Старк падна на колене и нежно я обърна. Очите й бяха отворени и гледаха втренчено, но безизразно.

С изключение на сапфирените очертания на Белега на обикновен новак всичките й други татуировки бяха изчезнали.

Дарий стигна пръв до тях, коленичи до Зоуи и провери пулса й.

— Жива е — каза той, а после проумя какво вижда и възкликна: — Боже, татуировките й! — Дарий нежно докосна лицето й. — Не разбирам. Той озадачено поклати глава и сетне погледна Хийт. — Момчето…

— Мъртво е — отговори Старк, изумен, че гласът му звучи нормално, когато всичко в него крещи.

Афродита и Деймиън дотичаха при тях.

— О, Боже! — извика Афродита и приклекна до главата на Зоуи. — Татуировките й!

— Зоуи! — изкрещя Деймиън.

Старк чу, че Джак и Близначките се присъединиха към тях. Те плачеха. Не можеше да направи нищо друго освен да вземе Зоуи в обятията си и да я притисне до себе си. Трябваше да я защити. Трябваше.

Гласът на Афродита проникна през скръбта му и стигна до него.

— Старк! Трябва да пренесем Зоуи в двореца. Някой там може да й помогне. Тя е жива.

Той погледна Афродита.

Засега диша, но нищо повече.

— Какви ги говориш? Зоуи е жива — упорито повтори Афродита.

— Зоуи видя как Калона убива Хийт и призова духа, за да се опита да му попречи, но закъсня да го спаси. Също както аз закъснях да спася нея — изкрещя съзнанието му, но със спокойния глас на странник, той продължи да обяснява. — Когато хвърли духа срещу Калона, Зоуи знаеше, че е закъсняла, и душата й се разби. Знам го, защото съм свързан с душата й и я почувствах как се разбива. Зоуи вече не е тук. Това е само празната й черупка.

И после Джеймс Старк, воинът на Зоуи Редбърд, наведе глава и се разплака.

ЕПИЛОГ

Зоуи

Въздъхнах дълбоко и доволно. Спокойствие… Сериозно, не си спомнях да съм се чувствала толкова освободена от напрежение. Боже, денят беше великолепен. Слънцето беше изумително… златно и светло на небето, което беше толкова яркосиньо, че би трябвало да причини болка в очите ми, но не стана така. Това беше странно, защото очите ме заболяваха от ярката слънчева светлина.

Хм.

Е, добре. Все едно.

Ливадата беше прекрасна. Напомняше ми на нещо. Опитах се да си спомня, но реших, че не искам да мисля усилено. Денят беше твърде хубав, за да размишлявам. Исках само да вдъхвам приятния летен въздух и да издишам глупавото напрежение, което се беше свило като пружина в тялото ми.

Тревата се диплеше в краката ми, мека като фини пера.

Пера.

Какво беше това за перата?

— Нищо. Няма да мисля. — Усмихнах се, когато думите ми станаха видими и образуваха искрящи пурпурни фигури във въздуха.

Пред мен имаше редица дървета, окичени с бели цветове, които приличаха на снежинки. Вятърът нежно докосваше клоните им и шумолеше като музика. Започнах да танцувам, да подскачам и да се въртя в горичката, вдъхвайки дълбоко приятното ухание на цветовете.

За миг се зачудих къде съм, но това не ми се стори важно. Или поне не толкова, колкото спокойствието, музиката и танцуването.

А после се запитах как съм се озовала там. Въпросът ме накара да спра. Не, всъщност не спрях, а само забавих крачка.

И тогава чух звука. Дзьн, пльок! Прозвуча ми успокояващо познато, затова тръгнах към него. През дърветата надничаше синьото небе, което този път ми напомни на топаз или аквамарин. Вода.

С щастлив вик аз изскочих от горичката и стигнах до брега на изумително чисто езеро. Дзън, пльок!

Звукът се чуваше от завой на брега на езерото и аз се отправих натам, като тихо си тананиках любимата си песен от „Лак за коса“.

Пристанът беше идеален за риболов. И в края наистина седеше момче и хвърляше въдицата си, която издаваше „дзън и сетне „пльок“, щом цамбурнеше във водата.

Странно. Не знаех кой е той и изведнъж ужасяваща паника нахлу в чудесния ми хубав ден. Не! Не исках да го виждам! Поклатих глава и започнах да отстъпвам назад, но настъпих клонка и звукът го накара да се обърне.

Голямата усмивка на красивото му лице помръкна, когато той ме видя.

— Зоуи!

Гласът на Хийт ми подейства. Спомените ми се възвърнаха. Тъгата ме блъсна в коленете. Той стана, затича се към мен с всички сили и когато ме хвана в прегръдките си, аз паднах.

— Но твоето място не е тук! Ти си мъртъв! — изхлипах аз.

— Зи, мила, това е Другият свят. Не моето, а… твоето място не е тук.

Спомените ме връхлетяха и ме удавиха в отчаяние, мрак и реалност. Светът ми се разби и пред очите ми падна мрак.

TEMPTED: The House of Night Book 6

P. C. Cast, Kristin Cast

Copyright © 2009 by P.C Cast and Kristin Cast. Ail rights reserved.

Изкушена

П. С. Каст, Кристин Каст

Превод от английски език Първо издание

СОФТПРЕС

© Юлия Чернева превод, 2010 Гл. редактор: Димитър Риков Редактор: Слави Димов Коректор: Ива Колева

Предпечатна подготовка: Александрина Иванова © Радослав Донев, корица, 2010

Печат: Издателство СофтПрес София, 2010

Формат: 60/84/16 Печатни коли: 22

ISBN 978-954-685-967-9

Content

П. С. Каст § Кристин Каст
Изкушена
(книга шеста от поредицата "Училище за вампири")

ПЪРВА ГЛАВА Зоуи

ВТОРА ГЛАВА Стиви Рей

ТРЕТА ГЛАВА Зоуи

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА Зоуи

ПЕТА ГЛАВА Зоуи

ШЕСТА ГЛАВА Зоуи

СЕДМА ГЛАВА Стиви Рей

ОСМА ГЛАВА Стиви Рей

ДЕВЕТА ГЛАВА Зоуи

ДЕСЕТА ГЛАВА Зоуи

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА Зоуи

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА Зоуи

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА Зоуи

ЧЕТЕРИНАЙСЕТА ГЛАВА Зоуи

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА Афродита

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА Стиви Рей

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА Стиви Рей

ОСЕММНАЙСЕТА ГЛАВА Зоуи

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА Зоуи

ДВАЙСЕТА ГЛАВА Зоуи

ДВАЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА Зоуи

ДВАЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА Зоуи

ДВАЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА Зоуи

ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА Зоуи

ДВАЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА Репхайм

ДВАЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА Зоуи

ДВАЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА Зоуи

ДВАЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА Зоуи

ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА Зоуи

ТРИЙСЕТА ГЛАВА Зоуи

ТРИЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА Зоуи

ТРИЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА Зоуи

ТРИЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА Стиви Рей

ТРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА Зоуи

ТРИЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА Стиви Рей

ТРИЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА Зоуи

ТРИЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА Стиви Рей

ТРИЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА Зоуи

ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА Зоуи

ЧЕТЕРИЙСЕТА ГЛАВА Хийт

ЕПИЛОГ Зоуи