Ема Марс

Хотели. Втора стая

(част втора от трилогията "Хотели")

Глупаво е да оставиш

щастието ти да се определя от друг и все пак животът на жените се свежда именно до това. Обречени на вечна зависимост, те покорно приемат отредената им съдба, понасят нейните последици и когато тези последици ги смажат, вината отново пада върху тях..

Александър Дюма,

Мемоарите на един слепец

За автора

Ема Марс е френска авторка на двайсет или трийсет години. Освен ако не е на четиресет. Харесва възрастта си, каквато и да е тя, и живее живота, който си е измислила.

Повече от всичко обича мостовете между реалността и художествената литература.

Париж, първите дни на юни 2010 година, хотелска стая, средата на следобеда

Наше убежище. Наш дом.

В това се превърна стая номер едно, стаята „Жозефин“, в момента, когато се появих в нея с булчинска рокля на парцали. Когато Луи ми разтвори обятията си. Може би е поизгубила от своя блясък, откакто двамата я избрахме за жилище, отрупана с табли за храна и измачкани дрехи. Ала от нея лъха един по-изтънчен чар, плод на нашите въздишки ден след ден между тези стени, на стенанията ни, пропити в паркета, чар, който единствено ние можем да доловим. Във всеки случай не позволяваме на никого да влиза тук.

Навън пролетта е в разгара си. Лятото, есента, а след тях и зимата отминаха като в сън. Затваряш очи, след това ги отваряш и – фют! Всичко отлита. Изниза се почти една година, преди да се осмелим отново да се появим пред нашите на улица „Тур де Дам“. Домът на госпожица Марс скоро ще бъде готов, подновен и издържан изцяло в оригиналната си романтична обстановка. От десет години Луи мечтае за това. Всяка негова дума, всеки жест показват, че е на края на търпението си. Правя всичко възможно да го успокоявам с ласки и да уталожвам неговата припряност. Предпочитам да изострям неговите сетива, а не да дразня нервите му.

В очакване да се нанесем там, ние се наслаждаваме на слънчевите дни отвъд завесите и чаршафите, през които дневното светило се осмелява да надникне. През всички тези месеци се опитомявахме взаимно като диви животни, като зверове, непрестанно притиснати един до друг. Изследвахме се подробно, жадни да открием всяка гънка, всяко кътче на нашите тела, всеки оттенък на онази чувственост, която изпълваше душите ни. Разхождахме се голи и почти не излизахме. Изключение направихме за погребението на Мод. Дори рядко отваряхме единствения прозорец. Предпочитахме да се наслаждаваме на мускатовия мирис на нашите тела и да се опиваме от това пълно сливане между нас.

Въпреки това не бях забравила Давид с неговите лъжи. Не заличих от паметта си мама и страшната агония, през която тя премина. Без да прогонвам от мен спомените, аз поех в себе си Луи. Той проникна в мен и изпълни цялото мое вътрешно пространство. Напълно ме завладя. Върховно опиянение, върховна нежност, върховен стремеж към пълното и абсолютно отдаване.

Не бих могла да кажа коя дата сме днес. А още по-малко в какво измерение живеят другите, там, отвън, на улицата, от които бях откъсната през цялото това време.

В нашето измерение царят нежност, любовни ласки, прекъсвани единствено от кратките, прекалено земни моменти, когато Изиам, младият и лукав съучастник на радостта ни, идва да ни донесе храна. Всеки лъч светлина сякаш се стреми да ни огрява до безкрай. И ние се отпускаме в прегръдките на тази естествена милувка, изпитващи глад единствено за освободената от всякакви излишни одежди наша плът.

Обгърната в меко сияние, полузаспала, усещам как ръката на Луи се промъква между бедрата ми като готова да ме ухапе змия, а след това се изкачва към източника на изкушението. Той едва го докосва, обзема ме трепет и аз по инстинкт разтварям бавно крака, което го кара да се усмихне доволно. Три пръста проникват в мен и ме галят, докато до тях не достигне първата влага. Ще изчака, докато бъда готова, макар че мога да го приема във всеки един момент. Той знае това и се възползва, а аз за пореден път достигам до върховна наслада, без да престана да го зова отново и отново.

Простенвам достатъчно силно, за да ме чуе. Излягам се по гръб като котка, позволявайки му да ме съзерцава цялата, такава, каквато съм, като на картина. Променила съм се. Вече не се боя от погледа му и му се оставям без всякакви задръжки. Независимо от позата, от осветлението или зрителния ъгъл. Нехая за моите форми, на които леността и следобедният сън са придали допълнителна закръгленост. Оставам със затворени очи. След като ме желае сега, едва изтръгната от дрямката, нека ме вземе такава, отпусната и апатична. Полага ръце там, където слънцето вече е затоплило кожата ми, придавайки й копринен блясък.

Когато усещам как езикът му попада върху моето израстъче, вече е твърде късно, за да го отблъсна. Желая ли го наистина?

Този път не отдава обичайното внимание към розовата му околност. Притиска клитора с плоската част на езика, сякаш за да почувства неговата еластичност и да вкуси сладостта на циприна. Тази новост ми харесва. Обичам експериментите му, опитите му да въвежда нови правила, да ме люби по неочакван начин. Бонбончето от плът наедрява и трепти. Той е лаком и иска повече. Аз също. Устните му са подгизнали от моята влага.

Пипнешком улавям средния му пръст и припряно го вкарвам в мен. Отначало сякаш е изненадан, а след това поема инициативата, описвайки широки кръгове по вътрешните стени. Те се свиват, разтърсени от спазми, в предчувствие за идващата наслада. Когато пъхва и последната става, вагината ми се разтваря, за да поеме юмрука му.

– Продължавай... Хайде, продължавай...!

Не ми остава време да кажа нищо. На свой ред членът му прониква на същото място. Клепките ми потрепват признателно. Между притворените ресници съзирам как тялото му се издига и спуска над мен. Струва ми се не толкова слаб, колкото преди. Изглежда по-мускулест. Ала това вероятно е резултат от унеса, в който са изпаднали сетивата ми, от оргазма, който се надига вътре в мен и ме предупреждава за предстоящата експлозия. Пенисът му не притежава прецизността на пръста, но начинът, по който ме изпълва, удовлетворява желанието ми. Мога да почувствам как се издува от резките движения. Как при всяко отдръпване жадува да се завърне обратно. Привикналите ни към леност тела, топли като току-що извадени от пещта хлябове, се блъскат едно в друго със забавено темпо. Това изпълнение не е от най-впечатляващите. Любим се, пестейки сили, но в същото време съзнателно вкусваме всяка глътка наслада. Това е жизнен, първичен, укрепителен секс. Усещанията ни не познават граници. И въпреки това от нас се излъчва нежност.

– Свършвам... – предупреждава ме той и ускорява темпото.

Аз също съм на ръба и простенвам:

– Хайде, чакам те!

Тъкмо преди да ме облее отвътре, разтварям широко очи. Искам да го видя целия. Да позволя на погледа му да проникне в мен и да разрови душата ми. Искам да съчетая образите и звуците, миризмите и допира с горещата му кожа, която оставя своя отпечатък от желание върху мен при всеки дӝсег с моята.

Повече от всякога ми се ще да проследя извивките и изпъкналостите на мускулите му, върху които личат последните татуировки. Поредицата на живата азбука, чиято близост ме опива с арабеските си.

Ала не виждам нищо... Голото му рамо е непокътнато. Също и вътрешната страна на ръката. Едва не го отблъсвам, когато най-сетне зървам лицето му, грейнало от победна усмивка.

– Давид?

Вероятно тихо съм извикала в съня си, тъкмо преди да се събудя. За пръв път от много месеци бях сънувала Давид. Това внезапно нахлуване на брат му изобщо не учуди Луи и той не ми се стори разстроен. Прегърна ме и ме люля, докато не пропъди последните следи от кошмара, които все още можеше да открие в разширените ми, невярващи очи. Призраците от миналото можеха да бродят около нас колкото си щат, силата на целувките му бе такава, че не можеше да има съперник. Бе победил изцяло и окончателно. Бях само и единствено негова. Кой би могъл да се усъмни в това?

1.

10 май 2010 година

Първата картина, която се запечата в съзнанието ми през онази вечер, бе черен файтон, теглен от чифт дорести коне, чийто огнен цвят привличаше всичката светлина на уличните фенери. Появата на този впряг на улица „Тур де Дам“ бе просто първата стъпка от разработката на старата тема, от която Луи бе обсебен. От него слязоха неколцина мъже в рединготи и цилиндри на главата, а единият от тях се препъна в стъпалото и се просна на паважа.

Докато приближавах към дома на госпожица Марс, можах да оценя изключителната прецизност във всяка подробност на облеклото им. С изключение на мен – Луи не ме бе предупредил, като само ми бе казал да отида в новия ни дом точно в двайсет и два часа, – всички до един бяха заложили на картата на Романтизма, като все пак някои бяха подбрали елементи на модата от предходните десетилетия.

Пред мен две млади жени в розови рокли с бухнали поли до глезените, с широки къси ръкави и дълбоко деколте, разкриващо крехките им рамене, крачат забързано по неравните павета, видимо очаровани от възможността да се облекат по този начин.

Лакеят в тежка ливрея и със свещник в ръка, който ме посрещна на входа, допълнително засили у мен усещането, че съм попаднала в миналото. Вероятно го бяха предупредили, че само аз няма да следвам дрескода на вечерта, защото ме нарече по име:

– Добър вечер, госпожице. Нали вие сте Ел?

– Да.

– Роклята ви се намира в гардеробната отляво – обясни той, като отстъпи, за да ме пропусне.

– Благодаря.

– Ще ви помогнат да я облечете.

Вътре вече гъмжеше от мъже във тъмни фракове и жени в яркоцветни рокли. Една от тях, млада, с черни коси, които падаха на букли над ушите й, веднага ме пое, без дори да ми позволи да подиря с очи стопанина.

Въпреки че осветлението беше само от свещи, успях да зърна разкошната обстановка, възстановена в първоначалния си вид. Доколкото можех да съдя, резултатът си струваше годините търпение и прахосаното богатство на Луи. Разпознах неопомпейския стил на дома Дюшеноа, но доведен до необикновено съвършенство. Всеки от цветните фризове беше инкрустиран с тънки златни нишки, всеки таван бе украсен с орнаменти във формата на древни инструменти, лири, авлоси, арфи, обрамчени от райски птици. След последното ми идване тук явно са били добавени допълнителни детайли, щрихи и краски.

– Харесва ли ти?

Тъкмо стягах тесния корсет от розова коприна, преди да облека върху него подбраната за мен копринена рокля със същия цвят, когато топлият глас на Луи прозвуча в ухото ми. Заедно с него до мен достигна уханието на ванилия и лавандула, което вече тъй добре познавах, скъп спомен от миналото и обещание за бъдещето. Усещах как дъхът му играе с непокорните кичурчета на кока, който току-що ми бяха направили. От месеци живеех с Луи Барле и той продължаваше да предизвиква у мен само с присъствието си телесен и душевен трепет, прониквайки в най-скритите ми помисли. Още бях в плен на този трепет, когато той постави нежно ръка върху рамото ми. Докосването му сякаш ме опари.

– Кажи ми... – настоя той. – Как го намираш?

За облеклото ми ли говореше той, за реставрирания ни дом, съвършен във всяко отношение, или за празненството, най-екстравагантното и изисканото, на което някога бях присъствала?

– Да, чудесно е.

– Почакай... Това е само началото!

Завъртя ме към себе си като кукла, за да докаже думите си. Най-сетне обърнах внимание на безупречната му осанка, която ни най-малко не страдаше от осакатеното коляно, на върховната му елегантност, същинско въплъщение на романтичните му химери. Беше облечен като денди: втален тъмносин редингот с широки поли, златиста жилетка и копринен шал, тесен кремав панталон, високи обувки и гети от същия цвят.

Той прочете възхитата в очите ми и веднага ме поправи:

– Не говорех за себе си, разбира се... А за всичко, което ни очаква тук.

Когато включеше на подобен възторжен регистър, започваше да ми напомня своя брат. Все пак се въздържах от забележки и по-скоро го насърчих с усмивка, след това с целувка, после с още една, приключвайки поздрава с лек реверанс:

– Разбрах, милорд.

През последните месеци бях вземала участие във всички фантазии, които той измисляше за нас, без нито за момент да проявя сдържаност. Макар почти да не напускахме хотел „Шарм“, не оставахме през цялото време затворени в „Жозефин“, нашата любима стая номер едно. В зависимост от деня или от прищявката, Луи ми показваше останалите стаи, носещи имената на други куртизанки: госпожица Дешан, Кити Фишер, Кора Пърл, Валтес дьо ла Бин и Лиан дьо Пужи.

Във всяка от тях бях посвещавана в някое проявление на многоликия секс. И дума не можеше да става да ме отстъпва на други устни или на други ръце, нито да пък аз да оставя драгоценния си любовник на чужди ласки. Просто двамата потапяхме страстните си пориви в нова атмосфера на изострена чувственост. Така открих удоволствието от правенето на любов под чужд поглед, открих секса редом с друга двойка, която също черпеше от това съседство вдъхновение за разгаряне на собствените си наслади. От ненаситни любовници се бяхме превърнали в развратни воайори без табута, но и без перверзии. Като естествено продължение, двойките, които споделяха нашето ложе, се явяваха наследници на куртизанките и техните любовници от миналото.

Пискайки от престорена уплаха, две госпожици прекосиха хола по голи задници, само по корсети, последвани от чифт навирени пениси. Едва тогава разбрах, че нощите, прекарани в „Шарм“, са били само обикновени репетиции. Истинският спектакъл щеше да се състои тук, тази вечер.

– Имайте предвид, госпожо, че днес сме 21 март 1827 година – заяви Луи, слагайки край на непристойните ми блянове.

– Много добре – приех играта аз. – И защо тъкмо тази дата?

– Защото именно тогава Ан-Франсоаз Буте, тоест госпожица Марс, открива тази възхитителна вила в паладински стил, декорирана от Висконти.

– Лукино... Висконти? – удивих се аз, без сама да вярвам в този анахронизъм.

– Скъпа! – смъмри ме той и отново положи върху шията ми електрическа целувка. – 1827 година! Луи Висконти, архитектът. А не режисьорът Лукино.

Отново бе възприел прециозния стил и с широки жестове даваше израз на гордостта си. Не се съмнявах, че ако ремонтът бе приключил навреме, той пак щеше да изчака съвпадението на двете дати. Наложило се бе обаче да потърпи още два месеца.

– И какво? Бил е такъв забележителен празник, че ти имаш намерение да го възпроизведеш до най-малката подробност?

– И още как!

При тези думи той почука по мраморния под с бастуна, който досега не бях виждала и на чиято дръжка бе гравиран императорски орел.

– Представи си най-бляскавия костюмиран бал от първата половина на деветнайсетото столетие! – издекламира той, сякаш наистина бе попаднал в онова славно време. – Присъства най-отбрано общество, принцове, маркизи, чужди посланици, а на всичко отгоре най-видните представители на изкуството, които обитават квартала: Санд, Шопен, Мюсе, Берлиоз, Дьолакроа, Шефер...

– Съгласна съм, но какво толкова изключително има в него? Та нали подобни празненства тогава са били устройвани доста често?

– Ела, ще ти покажа.

Той ме хвана за ръка и тъй като младата костюмиерка тъкмо бе забола последната игла в прическата ми „а ла мадам дьо Севинье“, не ми оставаше нищо друго, освен да го последвам.. Бе толкова въодушевен, че почти не куцаше.

Стигнахме до големия салон за приеми, чиито огромни прозорци гледаха към английската градина, и ми посочи отрупания с храна бюфет от едната страна, а от другата паркета за танци, където няколко костюмирани двойки се опитваха да уловят ритъма на кадрила, изпълняван от малък камерен оркестър в отсрещния ъгъл.

– Нищо ли не забелязваш?

– Не, съжалявам...

– Липсва нещо много важно.

– Така ли? Какво точно?

– Трябва да се пренесеш в атмосферата на епохата – пламенно ме призова Луи. – Тогава е било прието да бъдат поставяни игрални маси, предназначени за мъжете. Те изкарвали един-два танца с дамите, след което се измъквали в съседния салон, за да се отдадат на истинската си страст. Докато жените танцували, разговаряли и похапвали, кавалерите им играели табла или карти. Ала на прословутата дата 21 март 1827 година не се случило нищо подобно. Госпожица Марс лишила мъжете от тази им привилегия.

– Отлично... И какво толкова бунтарско има в това да забраниш на господата да играят хазарт?

– Ами просто през онази вечер те са били изцяло на разположение на вас, госпожи! Повярвай ми, това си е било същинска революция!

Като потвърждение на думите си, той ме отведе в малкия съседен салон, който щеше да ни служи за трапезария. Там подът бе застлан с огромен старинен килим, за чиято цена дори не смеех да помисля. Той бе отрупан с широки като дюшеци възглавници, върху които вече се въргаляха няколко двойки, а дрехите им бяха захвърлени наоколо.

Сред тях веднага разпознах дуета, отдал се на любовна игра под черната светлина по време на моята втора среща с Луи в хотел „Шарм“. И мъжът, и жената ми се сториха не толкова стройни, каквито ги бях видяла върху плоския екран. В поза шейсет и девет сега те изглеждаха още по-съблазнителни благодарение на хармоничните си пропорции и това бе привлякло немалко зрители, облегнати по стените на стаята.

– Хм... – усъмних се аз. – Никак не съм сигурна, че през онази епоха господата са били на разположение на облечените в кринолин свои приятелки точно по този начин.

– Не се заблуждавай. Доста често тези празненства са завършвали зад кулисите. Точно като тази вечер.

През това време се появи нова двойка и аз разпознах метиската с изваяно тяло от картотеката на „Нощни красавици“, същата, която ме бе докарала до оргазъм с помощта на дръжка от ветрило. Бях й дала прозвище, което напълно й подхождаше: Лиана.

– Коя е тя? – запитах аз, като я посочих с брадичка.

Въпросът ми развесели Луи и той се усмихна доволно.

– Струва ми се, че вече се познавате.

– Да – потвърдих аз, без да мога да прикрия смущението си. – Искам да кажа, как е името й?

– Саломе.

Хвърлих поглед към останалите присъстващи. Кои бяха тези хора? От какви личности бе съставен тесният приятелски кръг на Луи? Кого или коя още бих могла да разпозная по размера на пениса или по извивката на гърдите? Имаше ли той истински приятели, или това бяха само спътници в разврата, също както самият той се бе превърнал в оръдие за осъществяване на плана, предначертан от неговия брат?

По време на нашето доброволно затворничество Луи рядко бе отсъствал, за да отиде от време на време на някоя вечеря или коктейл. Аз нямах желание да го придружавам и предпочитах да отделя време за София, която напоследък доста пренебрегвах. Нито веднъж не се бяхме явили някъде двамата заедно. Никакви излизания с приятели, никакви концерти. Бяхме изцяло отдадени на нашата любов. Отдалечавахме по всякакъв начин момента, когато нашата връзка ще стане банална, но тази вечер бяхме на път да го сторим. Досега бяхме любовници, а ето че се превръщахме в двойка, обвързана с всички социални условности, от които Луи се стараеше да ни предпази.

Ненадейно той ме хвана с тънката си и силна ръка през стегнатата в корсета талия и ме притисна до себе си, после впери поглед в мен.

– Ти си великолепна.

– Благодаря. И вие изглеждате добре.

Престорих се, че на свой ред го оглеждам от главата до петите.

„Великолепна“. Давид непременно би употребил същия епитет. Ала макар по-малкият от братята Барле да навестяваше от време на време сънищата ми и да споменавах понякога името му, за мен той принадлежеше на минало, с което окончателно бях скъсала. Бе просто сянка, която вече почти не ме стряска, изгубила постепенно очертанията си след нашата несъстояла се сватба.

Въпреки това не минаваше ден, без да се сетя за брак. За брак с другиго. За съюз, почиващ върху далеч по-дълбоки чувства, които времето и близостта бе породило и които не се свеждаха само до осъществяването на детските ми мечти. Въпреки материалната си обезпеченост, способността да съблазнява и безбройните качества, които бях открила у него през дългите нежни следобеди, прекарани заедно, Луи далеч не беше идеален. Беше непроницаема и сложна личност, а животът, който ми предлагаше, по нищо не напомняше онова пътуване в първа класа, лишено от свеж полъх и силни усещания, каквото би представлявало битието ми редом с Давид.

Луи ми посочи последната свободна възглавница и леко ме привлече към тази импровизирана постеля, докато разкопчаваше с другата ръка тесния редингот, който бе облякъл за случая.

– Не, почакай... – възпрях го аз.

– Защо? Не ти ли е приятно?

– Не...

– Искаш ли да ги отпратя?

– Ни най-малко – възразих с усмивка аз. – Не става въпрос за това.

Изглежда, никой от присъстващите любовници не бе обърнал внимание на нашия разговор и всеки се отдаваше на насладата с помощта на устните, ръцете и половите органи, подобно на сирени, които постоянно меняха формите си, а възгласите им се сливаха в едно общо стенание.

– И какво тогава не е в ред?

От нашата първа среща насам ме бе научил поне на едно нещо: да не обръщам внимание на условностите. Да презирам добрите нрави и да тълкувам правилата единствено в полза на взаимното удоволствие, което постигахме при всеки удобен случай. Такова отношение бе лесно осъществимо в рамките на нашата стая, подобна на бонбониера, пълна догоре с дребните ни наслади. Друго беше обаче, когато ставаше въпрос за начина ни на живот навън, пред очите на всички.

Не отговорих нищо и се отпуснах върху огромна мека табуретка. Луи любезно я дръпна настрани от групата, виждайки детинската ми поза, която предразполагаше не толкова към ласки, колкото към продължение на нашия диалог. Той седна до мен и хвана лицето ми между дланите си.

– Ел... Какво става? Може би не си представяше по този начин пристигането у дома?

– Не, наистина... Уверявам те, това няма нищо общо. Вечерта е просто... съвършена!

В този момент нечий оргазъм бе съпроводен от писък, който се присъедини към оценката ми. Задъханите „да“ на изпадналата в опиянение жена до такава степен съответстваха на думите ми, че едва не избухнах в смях.

– Толкова ли е забавно онова, което не искаш да ми кажеш?

– Напротив, много е сериозно...

– Тогава може би е по-добре да го запазиш за по-късно – помрачня внезапно той и понечи да се отправи към балната зала.

Вкопчих се в дългите поли на сакото му, решена да го задържа до себе си.

– Не! Остани. Онова, което имам да ти кажа... е съвсем просто. И се отнася преди всичко до тебе.

– Добре. Слушам те.

С плах жест посочих великолепната обстановка около нас, която той бе създал за двама ни, имайки предвид при това неговото богатство, възпитание, безупречния му вкус и съответните връзки, направили възможно подобно чудо.

– Сам знаеш, че аз не мога да ти предложа нищо подобно.

– Лъжеш се – възрази той. – Ти притежаваш величествен дом в Нантер-Вил.

Не обичах никой да се шегува с паметта на мама, да се подиграва с оставеното от нея наследство, плод на толкова мъки и лишения, колкото и скромно да бе то. Самата аз отбягвах тази тема, отлагайки непрестанно срещата с нейния нотариус Вюрман, за уреждане на последните формалности по завещанието, в което без съмнение присъствах единствено аз.

– Исках да ти кажа, че с изключение на скромната си личност и чувствата ми към теб, не мога да ти предложа нищо.

– Никога не подценявай скромната си личност – промълви закачливо той.

– Престани... Та аз дори нямам работа!

От месеци насам и двамата бяхме изгонени от БТВ. Моето уволнение бе обосновано със сериозно нарушение при записа на първото предаване Културен коктейл, тъй като не се бях явила на заключителната част, поради което не получих и никакво обезщетение съгласно клаузите на договора за изпитателния период. Така и не се наложи да се явявам отново в кулата край Порт дьо Севр. Клое, асистентката на Давид, се бе заела да изпрати малкото ми лични вещи на последния мой адрес, тоест на улица „Риго“ № 29 в Нантер.

Що се отнася до Луи, служител и акционер в групата „Барле“, а освен това и брат на генералния директор, нещата не бяха минали толкова гладко. От една страна, той бе доволен, че се е избавил от подчиненото положение във фамилната империя, но от друга, нямаше никакво намерение да скача от кораба на династията по бански костюм, без спасителен пояс или лодка. Преговорите по финансовите въпроси, водени от неговия адвокат Жан-Мари Зерки, млад вълк от парижката колегия, бяха продължили седмици наред и приключили не без мъка със споразумение, съпроводено от число с много нули, което осигуряваше материално моя конкубин до края на дните му.

Луи не можеше да не знае, че ако се омъжа за него, цялото това богатство ще бъде и мое.

– Е, и какво от това? – отвърна ми той. – Всичко, от което се нуждая, всичко, което някога съм желал, е тук. В прегръдките ми.

Препратката беше очевидна. Думите му повтаряха текста на песента, под чиито звуци се бяхме слели в едно за пръв път преди година.

Това не бе просто намигване от негова страна. Знаех символичното значение, което Луи придава на музиката, на изображенията, на безбройните знаци, които ни заобикаляха и които непрестанно отекваха като ехо на нашите чувства.

Най-сетне се реших да задам въпроса, който отдавна таях в себе си, във всяка част от тялото си:

– Именно... Желаеш ли да се ожениш за мен?

Той ме гледа известно време, удължавайки до неприемливи размери паузата, след което върху лицето му се появи широка усмивка, съпроводена от прословутата трапчинка на дясната му буза, същата, която никога не мамеше и не прикриваше и чиято поява ме докарваше до възторг. Опита се да прокара пръсти в косите ми, но твърдата ми прическа му попречи, затова ги плъзна по тила ми и нежно го погали.

– Анабел Лоран – прошепна той с мекия си, топъл глас. – Малка сладка хитруша... Кажи ми... отдавна ли ми готвиш този удар?

Такъв беше Луи, когато му задаваха въпрос, на който не може да избегне отговора: беше в състояние да обърка питащия само с една усмивка, само с едно остроумие. Въздъхнах като срамежливо девойче и скрих поруменелите си бузи в рамото му.

– Да... Впрочем не. Преди малко ми хрумна.

Когато се сливах с него, когато се притисках в тялото му, когато пенисът му проникваше в мен, изобщо не се сещах за това. Ала достатъчно бе дори за малко да навлечем върху себе си социалните атрибути и ето че разликата във възрастта отново се превръщаше в препятствие... Хихикането ми на малко момиченце изобщо не показваше, че се държа като възрастна.

– Поздравления за изненадата. А си въобразявах, че аз съм този, който ще те удиви тази вечер... Струва ми се, че печелиш ти.

– Така и не ми отговори – възмутих се аз, без да го оставя да ми се изплъзне.

– И тъкмо тази вечер ли трябва да ти дам отговор?

Явно не отстъпваше. Изглежда, ситуацията го забавляваше, тъй като му даваше предимство, докато аз бях вперила поглед в устните му, очаквайки да произнесат онези две фатални и вълшебни букви.

– Ами да... – с невинен вид настоях аз.

– Никога ли не си чувала, че по нашите ширини мъжът е този, който иска ръката на жената, върху която е паднал изборът му? А не обратното?

– Не. А теб, изглежда, никой не те е осведомил, че не бива да крадеш годеницата на брат си в деня на тяхната сватба. Това пък е по нашите ширини, разбира се.

Целувката му ми се стори някак припряна и настоятелна. Що за смущение се опитваше да прикрие в този момент? Какъв неприятен отговор отбягваше да ми даде?

Няколко секунди по-късно устните ни се отлепиха и той очевидно бе възвърнал своята увереност.

– В такъв случай отговорът ми е „да“.

Гледах го слисана. Нима се оказа толкова лесно? Достатъчно е било да помоля, за да бъда чута? Да поискам, за да ми се даде? Да открия най-необикновения, най-нежния, най-влюбения, най-пламенния мъж на света и той да ми отговори с взаимност?

– Да... Да?

Дали взаимният ни обет бе изострил сетивата на двойките наоколо? Зад нас отекна едно всеобщо „да“, изригнало от гърлата на изпадналите в екстаз мъже и жени, сякаш за да подчертае до каква степен тревогата ми е била неоснователна. Въпреки това нелепата ситуация ни най-малко не смути Луи и той продължи с все същия уверен тон, сякаш ставаше въпрос за нещо очевидно:

– Да. Бихме могли да отпразнуваме нашия брак до няколко месеца. Какво мислиш по въпроса?

– До няколко месеца ли?

Неволно съзрях в този мъгляв и неочаквано за мен продължителен срок известна резервираност.

– Позволявам си да отбележа, че до този момент прибързаните решения не ти донесоха нищо добро.

Забележката му не само ме уязви. Тя отново извика в паметта ми фигурата на мъжа, обитаващ съседния дом, когото се опитвах по всякакъв начин да забравя. Ала как самият той би могъл да зачеркне веднъж завинаги от съзнанието си своя роден брат? Имах ли право да искам това от него?

– Напълно вярно – постарах се да смекча тона аз.

– А освен това... Трябва да довършим обучението ти.

Реших, че се шегува, и посрещнах думите му със закачлива усмивка, но изразът на лицето му веднага ме опроверга. В него нямаше и сянка на дяволитост. Напротив, рядко го бях виждала толкова сериозен.

– Обучението ми... Искаш да кажеш...?

– Еротичното, естествено – довърши изречението ми той.

Свитите му челюсти и напрежението, което усетих да обзема цялото му тяло, ясно показваха колко важно е това за него. Не случайно се връщаше към тази тема. Тя все още бе жива в него и той сякаш се бе превърнал в нейно въплъщение.

– Не го ли приключихме вече?

Имах предвид последните дни, последните месеци, а и онези преди тях, когато за мен той бе все още призрак, обсебил мислите ми като обитател на стаите в хотел „Шарм“, където се отдавах на него и на всевъзможните му превъплъщения.

– Смятам това като предварителна подготовка. Като усвояване на основните понятия.

Кой бе той, та да гледа толкова отвисоко и да принизява уменията ми в любовта, които, макар и наскоро придобити, не биваше да бъдат приемани като драсканици върху плочата на първолак? Толкова ли невежа бях? Или може би ме упрекваше за същата онази липса на чувственост, която неговият брат бе открил у моята двойница Орор?

Тилът ми се стегна и той веднага дръпна ръката си от него.

– Наистина ли? Значи, основни понятия?

– Да. Не се сърди, но истинското ти обучение тепърва започва.

Сега вече се изправих с намерение да се отдалеча.

Погледнах бегло към изхода и пред мен се откри необикновената гледка на задницата на Саломе, която извършваше вълнообразни движения над тялото на партньора, подобно на пантера, надвесена над плячката. Мъжът под нея очевидно едва издържаше. Грамадният му член, вирнат към нея, напразно се опитваше да я докосне и главичката, подобно на топка, всеки път отскачаше от гладкия й матов корем. В сравнение с нея аз действително не бях на ниво, но коя не би се почувствала като обикновена ученичка пред такава учителка?

– И в какво се състои продължението? Интересно ми е...

– Както при всяко обучение става въпрос за съчетание между теория...

Предположих, че има предвид книгите, които ми бе препоръчал.

– ...практически занимания...

С него, разбира се. В това отношение, струва ми се, през последните месеци бяхме постигнали значителен напредък.

– ...и накрая изпити, предназначени да легализират придобитите знания.

– Изпити ли? – възкликнах аз. – Нещо като зрелостен изпит в областта на секса?

– Предвиждам това да бъде по-скоро поредица от проверки.

– От какво естество? – запитах все още доста сърдито.

Той на свой ред се поколеба за миг, хвърли поглед към двойките наоколо, които бяха в разгара на любовната игра, задържа го недвусмислено върху някоя и друга кучешка поза или фелация, които оцени като вещо изпълнение, сетне отново се обърна към мен и изобщо не се смути от начина, по който го гледах:

– Хм... Донякъде в стила на тази вечер. Впрочем, ако желаеш, можем да приемем, че това е било твоето първо изпитание.

– Първото... – прошепнах сякаш на себе си аз. – И колко всъщност предвиждаш да бъдат те?

– Не зная. Броят им няма значение. Важното е аз и ти да установим наличието на напредък. Ти как смяташ?

Всяка нормална жена на мое място, а и самата аз, ако не бях до такава степен влюбена в него, незабавно би го отблъснала, би го оставила да се наслаждава сам на своите жалки Хиляда и една нощ. Ала в този момент не можех да направя нищо друго, освен да приема. Тъкмо когато трябваше да проявя упорство, да окажа съпротива, да се разбунтувам, аз казах примирено:

– Да... Смятам, че така трябва.

След измислени за случая ритуали като повелите от миналата година, какво ли още ми готвеше? Нови изпитания? Нови наказания? Колко нови проявления на Ерос и на Танатос ме очакваха? Поне бе свел броя на срещите в „Шарм“ до десет. Ясно ми бе, че този път не уточнява броя на уроците и че си присвоява правото да удължава моето обучение колкото си иска, отлагайки до безкрай неговото приключване. Без съмнение не го поставяше като условие за нашия брак, а по-скоро като подготовка. Въпреки всичко осъзнавах, че ще приеме да бъде напълно мой едва след като се е уверил, че от своя страна ме притежава изцяло.

Той, изглежда, долови тревогата, изписана в очите ми, защото ме прегърна, за да ме успокои, и побърза да уточни:

– Хей! Не се притеснявай. Предстоят ти само наслади. И това изобщо не поставя под въпрос дадената от мен дума.

В съзнанието ми се мярна думата виновен... Луи се чувстваше виновен по отношение на по-малкия си брат. Отдавна подозирах това, но за пръв път от месеци насам откривах подобни признаци у моя събеседник. Като бе нарушил сключеното между двамата споразумение, като му бе отнел годеницата, Луи отново бе разпалил конфликта, потушен с времето и от поредицата победи на Давид. Нещо повече, отмъквайки му в мое лице двойницата на Орор, той за втори път бе изтръгнал от обятията на Давид самата Орор.

Налагаше се Луи да прикрие това усещане за предателство чрез нови игри, чрез ново опиянение, отреждайки ми ролята на бутилката, която да му ги доставя, дори и с риск да ме строши в ръцете си.

– В крайна сметка само от нас зависи да направим нещо забавно.

– Забавно...?

– Ами да! Бихме могли например да описваме преживяванията си в твоето тефтерче „Десет-пъти-дневно“.

В затвореното пространство на първа стая тефтерчето, побрало еротичните ми мисли, естествено, се бе превърнало в средство за съвместно изразяване.

Желая те тотално

Откакто Луи лично бе вписал тези първи свои думи, ние непрекъснато беседвахме с негова помощ, обменяйки фантазми, желания, блянове и спомени, бяхме го превърнали в неизчерпаем източник на желания.

– Защо не – съгласих се едва чуто аз.

– Разбира се! – опитваше се да ме убеди той. – Нима не разбираш, че това ще придаде нов смисъл на този бележник? Благодарение на него ще превърнем изпитанията в същинско литературно предизвикателство.

Дълги минути той се отдаваше с необикновена страст на тези мечтания, уверен, че е на път да се захване с грандиозен проект, който ще ни сплоти отвъд желанието и свързаната с него пресита.

Вече не знаех какво да кажа, за да обуздая обзелото го въодушевление, което не можех да споделя, въпреки че чувствата ми към него си оставаха непокътнати. Още при първата ни среща бях почувствала, че Луи е човек, който не може да обича наполовина. Ако изборът му веднъж паднеше върху вас, това означаваше, че му принадлежите изцяло. От този момент нататък той започва да прониква в най-интимните ви кътчета, все едно че завоюва нова територия. Макар да се надсмиваше над жаждата за надмощие у своя брат, в това отношение той по нищо не се отличаваше от него.

Спасението ми дойде благодарение на първото познато лице, което се появи на разтворената двойна врата: Давид Гарше, любимецът на новия ми бъдещ съпруг и острие на галерията „Албан Соваж“. Очевидно не толкова отракан, колкото собствените си творения, младежът се стремеше да стои на разстояние от вихрещите се двойки и се осмели само да ми махне плахо с ръка.

Станах рязко и се приближих до него с приветлива усмивка, все едно че бяхме стари познати.

– Здравейте! Искрено се радвам да ви видя отново!

Пресиленият ми ентусиазъм допълнително засили смущението му.

– Здравейте – отвърна той, протягайки ми влажната си, мека длан.

Усетих, че донякъде обиден, Луи ме е последвал. С жест на собственик той прокара ръка по задника ми и се обърна към младото си протеже:

– Предоставям ти моя шедьовър, приятелю. Грижи се за него.

После се оттегли, увлечен от новодошлите гости, и ме остави насаме със слисания младеж, чиято нова прическа почти изцяло закриваше кръглото му лице.

– Готвите ли нова изложба? – запитах го аз в опит да разсея смущението му.

– Да, скоро предстои откриването. Впрочем след няколко дни.

– Пак ли при Албан?

– Отново там. Двамата с Луи ценят работата ми.

Странно бе да чуя как това съвсем наскоро излязло от пубертета момче нарича работа нещо, което не бе нищо повече от провокативна порнография. Въпреки това запазих хладнокръвие.

– Зная. Има теми, в които Луи влага цялото си същество.

Изглежда, той разбра намека, защото мигом поруменя и отклони разговора в друга посока:

– Освен това сега той е мажоритарен собственик на галерията.

Ето ти новина. Потиснах раздразнението си и реших по-скоро да го разпитвам за новите му творби, тъй като по принцип един художник, достоен да се нарече такъв, е способен да говори единствено или почти единствено за себе си. Изобщо не се съмнявах, че това хлапе с все още жълто около устата спада към тази категория:

– И какъв материал избрахте? Отново ли надуваеми играчки?

– Не, не... – намръщи се леко той, засегнат от скрития ми сарказъм. – Новата ми инсталация ще бъде ориентирана към видеото.

– Нима? И какви филми?

– Преди всичко заснети в реално време с уебкамера.

– Твърде интересно – насърчих го аз.

– А в някои случаи, като тази вечер например, с охранителни камери.

– Тази вечер ли?

Свитите му вежди ми показаха, че явно е казал повече, отколкото е трябвало, и преди всичко, че няма представа как да се измъкне от положението. Според него най-важното бе да не засегне по никакъв начин годеницата на своя спонсор.

– Да, след това, естествено, всичко може да се редактира.

Ако се вярва на начина, по който примигна, очевидно бе направил втори гаф. По-скоро трети, ако броях как се бе изпуснал по повод ангажиментите на Луи по отношение на галерия „Соваж“.

– Ето че ставам твърде любопитна! – глезено казах аз и се изкикотих по неприсъщ за мен начин. – Ще ми покажете ли?

– Защо не...

Той стоя в недоумение известно време и едва след това разбра, че съм готова да го последвам. Прекосихме големия салон, вече претъпкан с гости в рединготи и в бели или пъстри бални рокли. Отведе ме в хола, където под стълбището имаше малка врата, водеща към сутерена.

Може би донякъде бе неприлично, че той пръв ми показва тази част от сградата, но наистина потръпнах, когато видях пред себе си тежка бронирана врата. Тук обзавеждането беше съвсем модерно и нямаше нищо общо с това на горните етажи, белязани от патината на времето. По тесен, боядисан в сиво безлюден коридор, с инсталационни тръби по стените, стигнахме до втора метална врата, през която влязохме в помещение с видеоуредба и десетина екрани за наблюдение.

– Ето! Оттук може да се види почти всичко, което става в къщата.

Преддверието, входът, салонът, трапезарията, където двойките продължаваха изтощителните си занимания, библиотеката, кухнята, градината и дори бъдещата ни спалня. Нито една стая не бе пропусната.

Ала не това привлече вниманието ми.

– И записвате всичко? – запитах аз, като махнах с ръка към стената с мониторите.

– Не. Само онези, до които мига червена лампичка.

Значи, входът, салонът, трапезарията.

В горния ляв ъгъл на тази телевизионна мозайка имаше два тъмни екрана.

– А тези закъде са? Можем ли да ги включим?

– Нямам представа... – съвсем смутено промърмори той.

– Хайде – подканих го аз. – Сигурно ще бъде забавно.

С разтреперан пръст и с движения на зомби той натисна поредица бутони. Моментално познах стаите. Те не бяха от дома на госпожица Марс, а от съседния дом Дюшеноа. Първата беше салонът в помпейски стил, който в този момент беше пуст и потънал в полумрак. Върху втория екран се виждаше спалнята на Давид, също едва осветена, но достатъчно, за да могат да се различат очертанията на две тела, които извършваха ритмични като на метроном движения, сякаш следващи указанията на хронометър. За самоличността на мъжа не можеше да има никакво съмнение: атлетичната фигура, сребристата превръзка на лявата китка, но се наложи да потърпя цяла минута, през която Гарше смутено се покашляше, докато зърна лицето на дълготелата партньорка на Давид.

Тя вдигна ненадейно завесата от руси коси и видях ухилената, изпаднала в екстаз Алис Симонсини. Бившата любовница, прокудена преди известно време, но отново спечелила благоволението на принца.

2.

Няколко дни преди това... началото на май 2010 година

Няма да скрия от вас – знаете вече достатъчно, за да се налага да го правя, – тази вечер не бе първата, през която виждах дома на госпожица Марс. Вероятно си спомняте, че след бягството на моята котка Фелисите бях успяла да хвърля поглед през боядисаната в тъмносиньо врата, преди Ришар, шофьорът на Луи, да я захлопне под носа ми. Тогава успях да зърна единствено строителна площадка, нищо общо с великолепния резултат, който радваше окото сега.

Ала освен това, само няколко дни преди организирания от Луи бал отвъд времето, в чест на нашето официално встъпване в новия ни дом, бях успяла са проникна в моя хол, когато зад гърба ми дочух познат глас:

– Мамка му!... Луда работа!

Нямаше нужда да се обръщам, за да позная кой изстреля тази пълна с възхита ругатня. София застана редом с мен и заедно зяпнахме разкриващата се пред нас необикновена гледка. Все още не бяха пристигнали всички мебели, а други не бяха поставени на предназначените за тях места, така че можахме да се насладим на съвършената работа, извършена от реставраторите.

– Нали, скъпа моя? – пошегувах се аз.

– Като си помисля, че съседният дом ми се струваше прекалено разкошен...

Спомних си реакцията й, когато за пръв път разгледа заедно с мен дома Дюшеноа.

– Така е. Не мога да си представя да се мотая тук по анцуг или в бархетен гащеризон.

– Правилно – подкрепи ме съвсем сериозно тя. – Ще се наложи да си прегледаш гардероба.

– Сякаш пък ми трябва специален повод да го направя!

Тя хвърли красноречив поглед към обстановката.

– Само че този път май ще се наложи да пазаруваш по-скоро в музеите, а не в „Галери Лафайет“!

Дори не знаеше колко е права, като се има предвид балът, на който Луи, макар да бе поддържал с нея много специални отношения, така и нямаше да я покани.

Към възклицанията ни на възхищение ненадейно иззад нас се присъедини мъжки глас.

– Хей! Това не ви е Нантер, момичета.

С каска в ръка и разкопчано кожено яке, пред нас стоеше Фред Морино, моят бивш, появил се почти едновременно със София. Клатеше глава като плюшено куче от задното стъкло на кола, оценявайки великолепието на сградата с кратки подсвирквания. Най-добрата ми приятелка никак не можеше да го понася още от времето, когато излизах с този почитател на мощните мотоциклети. Ала след катастрофалния завършек на моя неосъществен брак, по време на който двамата се бяха съюзили, за да ме защитят, бяха продължили да поддържат контакт и подозирах, че под предлог, че „от време на време обменят информация за Ел“, вече ги свързва и нещо друго.

След поредица коктейли „Монако“ по терасите на кафенетата, последвани от кратки телефонни разговори, „за да разберат дали всичко е наред“, между тях се бе породила близост, без съмнение гарнирана със задни мисли от страна на рокера. Засега всичко се свеждаше до красиво приятелство, което не можех да не благословя. Кой не би искал хората, които обича, да се обичат помежду си?

След поздравите и прегръдките двамата ми помогнаха да внеса няколко кашона и торби, които бях докарала от „Шарм“ със старата камионетка, която господин Жак, портиерът на хотела, ми бе заел за случая.

Възползвах се от това, за да прескоча до Нантер и да прибера оттам част от младежкия си гардероб и от книжата си.

– Не прилича и на онзи Париж, който познават хора като Фред и мен – отбеляза София, подчертавайки пропастта, която ги делеше от новата обществена рамка, в която живеех.

Винаги съм харесвала приятелската атмосфера, която се създава по време на пренасяне в ново жилище. Свързаните с нея шеги, докосвания на ръцете, предметите от миналото, които излизат на бял свят, и онези, които счупваме, без да съжаляваме за това. Именно поради тази причина бях отклонила предложението на Луи да повери тази работа на професионалисти. Двамина въодушевени приятели, няколко часа и няколко незлобливи закачки бяха всичко, от което се нуждаех.

– Сигурна ли си?

– Ами да! За какво са приятелите, ако не ги накараш да се изпотят от време на време, докато пренасят куп кашони? Честно!

Честно! През онзи ден другарството се оказа на висотата на моите очаквания. Присъствието им редом с мен в момента, когато встъпвах в новия си живот, бяха като онзи благотворен балсам, който липсваше понякога в страстната привързаност на Луи към мен. Да обичаш и да бъдеш обичана от Луи Барле бе за мен като буен, яростен морски вятър, който води към екзалтиращи преживявания, към всякакви безумия. За съжаление, той нямаше нищо общо с нежния зефир на всекидневните, обикновени отношения с онези, които ни заобикалят.

– Ще ни покажеш ли твоя замък? – подсказа Фред, несъмнено впечатлен от онова, което бе видял.

В действителност Луи ми бе връчил ключовете едва сутринта, така че самата аз не бях имала възможност да обходя изцяло сградата. Докато търсех къде да оставя кашоните, дори се натъкнах на здраво заключена врата към мазето, която не можах да отворя с нито един от ключовете на връзката.

– Какво ли крие твоят човек в сутерена? Може би някакво тайно подземие като в кулата на замък?

От страна на София подобно предположение изобщо не прозвуча в средновековен смисъл. Откакто бях споделила с нея еротичните фантазии на моя любовник, а самата тя бе станала пряк свидетел на едно от посещенията ми в хотел „Шарм“, не преставаше да сипе закачки на тази тема.

Не можеше да скрие изненадата и радостта си пред лицето на факта, че от положението едва ли не на ангел, който почти нищо не е чувал за секса, вече съм изцяло в плен на всевъзможни садо-мазо ритуали.

– Ако наистина е така, няма съмнение, че вече е вкарал в употреба всички приспособления!

– Ммм, ще ми се да видя...

– Мечтай си!

Що се отнася до мечтите, брачните ни покои бяха наистина шедьовърът на дома. За тях Луи бе предявил специални изисквания по отношение на автентичността, следвайки с маниакална педантичност купчина документи от времето на Луи Висконти. Впрочем тази част единствена бе довършена изцяло и в нея не липсваше нито един елемент от мебелировката или от детайлите. Това ни позволи да се насладим на творбите на мебелиста Бенар чрез техни верни реплики: легло в античен стил с различни по височина табли, издигнато върху подиум, скрин, чиито врати бяха украсени с порцеланови пана, два махагонови фотьойла, столове от същия материал, голямо подвижно огледало, тоалетна масичка, украсена с египетски статуетки, и накрая свещник. Към бездруго претрупаната обстановка имаше и камина от розов мрамор, с инкрустации от позлатен бронз.

– Е, госпожо маркизо, – възкликна подигравателно София, – тук няма да раждаш бебета, а златни кюлчета!

Нито аз, нито пък Фред се засмяхме на забележката й просто защото беше напълно уместна. Питах се какво ще стане с нашата развихрена, освободена от задръжки, спонтанна сексуалност сред вековната патина на този декор. Естествено, налице бе добрата стара теория за еротичните спомени, пропити в стените от нашите предшественици. Ала дали те бяха устояли на пластовете наскоро положена боя? Какво бе останало от въздишките на госпожица Марс?

При тази мисъл реших, че подземието никак няма да бъде излишно, за да поддържа живо нашето либидо и любовта ни да не бъде задушена от тази позлата и тези гоблени.

Звънецът на входа, чийто глас чувах за пръв път, привлече вниманието ми и аз се втурнах надолу по стълбите, за да вляза в новата си роля на стопанка. Отвъд синята врата зърнах масивния силует на Арман, облегнат на страничната колона, който държеше в ръка клетка за транспортиране на животни.

– Добър ден, Ел.

Не бях го виждала от момента, когато, след като напуснах брачната церемония, непредпазливо се бях завърнала на улица „Тур де Дам“, преди да отида в „Шарм“, където ме очакваше Луи. Все още чувах виковете му, докато преследваше мен, босоногата бегълка в изцапана бяла сватбена рокля: „Ел! Върнете се!“

Носталгичното видение бе разсеяно от сърдитото мяукане на Фелисите. Така или иначе, какво би могъл да ми каже той през онзи ден? Какви думи биха били в състояние да променят решението ми и да ме накарат да забравя за любовта си към Луи?

– Добър ден, Арман – отвърнах аз. – Ето...

Не знаех какво да кажа. Той все още бе на служба у Давид и следователно принадлежеше към противниковия лагер. Същият този лагер, който, между другото, не се бе поколебал да накара Луи да поеме разходите около провалената брачна церемония. По-възрастният брат великодушно бе заплатил всичко до последния сантим, без протести и коментари, включително хонорара на певицата плюс обезщетението.

Този лагер бе до такава степен противников, че Давид не се бе появил на погребението на мама, нито бе изказал по някакъв начин съболезнованията си. Дори с един есемес. С нищо не показа, че споделя донякъде скръбта ми, докато Луи прояви искрено съчувствие и ме подкрепи в момент, когато имах нужда от думи на утеха, прегръщаше ме приятелски, докато плачех, тъй като за други ласки тогава и дума не можеше да става.

– Връщам ви Фелисите.

– Благодаря – казах аз, докато поемах от ръцете му клетката от твърда пластмаса.

– Съжалявам, не ми се щеше да правя това тъкмо в деня, когато се нанасяте... Но Давид настоя всичко да приключи веднъж завинаги.

– Разбирам. Не се притеснявайте.

– Отношенията й със Синус и Косинус си останаха все така напрегнати през последните месеци. Миналата седмица сбиванията им принесоха нова жертва.

– Жертва ли? – престорено се разтревожих аз.

– Китайска ваза от династията Мин, наследство от баща му Андре.

Давид би могъл да понесе цели контейнери подобни жертви. Така че чутото не ме развълнува кой знае колко.

– Анабел, не знам как да започна...

Той подръпваше края на вълнената жилетка, както момиченце би сторило с полата на рокличката си.

– Тогава по-добре не започвайте – прекъснах го по-рязко, отколкото би ми се искало.

– ... Има обстоятелства, които ни свързват въпреки случилото се.

Беше толкова трогателен, че не обърнах внимание на голямата черна кола, която мина зад гърба му и спря десетина метра по-нататък.

– Зная това...

– Бих искал да кажа, че въпреки гнева на Давид продължавам да храня към вас най-топли чувства.

– Нормално е да сте привързан и към Луи – уклончиво отвърнах аз.

– Не само към Луи – настоя Арман. – Към вас също.

При тези думи ме привлече към себе си и непохватно положи две целувки на бузите ми. Това бе толкова неочаквано, че едва не изпуснах клетката с Фелисите, която измяука недоволно. Той тъкмо ме пускаше, когато някой го повика, почти изкрещя откъм улицата. От луксозната кола се чу хлопване на врати и до нея се появиха две стройни, изискани фигури.

– Арман!

Беше Давид, стегнат в безупречен костюм, с вдигната брадичка и мрачен поглед, в контраст с ясното небе. До него стоеше Алис, по-русокоса и студена от всякога.

Дръпнах се от Арман и трескаво започнах да ровя в чантичката си, за да намеря ключа от входа на дома Дюшеноа. През цялото това време го бях задържала у мен в очакване на удобен случай, за да го върна на собственика. От друга страна, не ми се щеше да се срещам с Давид, нито пък да пусна ключа в пощенската кутия.

Накрая го открих и се опитах да го пъхна в ръката на майордома, но той бързо я отдръпна. Сетне примигна няколко пъти с очи, сякаш искаше да ми каже: „Задръжте го, никога не се знае“.

Зад гърба на стареца, само на няколко крачки от нас, Давид отново изджавка господарски, недоволен от неподчинението на своя слуга. Дори не поглеждаше към мен, стараейки се да игнорира присъствието ми.

– Арман!

Майордомът най-сетне се обърна с умора в очите.

– Не се бавете, ако обичате – добави по-меко Давид. – Съседството не е това, което беше.

Прегърна Арман през раменете, сякаш прибираше своя собственост, и го отведе до вратата на съседната сграда, без да отправи към мен нито дума.

След него пое и Алис, размахвайки чантичка, очевидно купена от авеню „Монтен“, а на устните й бе замръзнала усмивка на едва сдържан триумф. „Погледни, сега вече всичко това е мое“, говореше всяко движение на полюляващите се бедра над високите токчета, които едва намираха къде да стъпят върху неравния паваж. Накрая и тя на свой ред влезе в съседния дворец.

– Хайде – обърнах се аз към котката. – Прибираме се у дома.

Влязох и видях, че двамата ми приятели са слезли в хола, за да ме посрещнат.

– Всичко наред ли е, красавице? Много си бледа...

– Да, да, всичко е наред.

– Да не си видяла призрак? – обади се Фред.

– Кажи-речи... – намръщих се аз.

– Срещнала си Давид! Само не ми казвай, че той е дошъл лично да ти донесе животинчето.

Заех се да пусна Фелисите, за да избягна темата и да се спася от обстрела на техните въпроси.

– Да... Е, не. Не беше той. Донесе ми я Арман.

– Тоя открай време ми се е струвал съмнителен – включи на новата тема София.

– Защо? – удивих се аз.

– Знам ли? Просто вътрешно усещане... Ето например, в деня на твоята „сватба“...

При тези думи тя нарисува с пръсти във въздуха огромни кавички.

– ...когато на всички стана ясно, че няма да се върнеш...

– Е, и какво?

– Нямам представа. Стори ми се някак облекчен.

– Това е, защото си е казал, че ще има по-малко работа и главоболия, ако доставчикът прибере ястията, преди да са били разопаковани – предположи Фред, в опит да разсее атмосферата.

– Много хитро! – изкикоти се приятелката ми. – А тебе големият шеф още ли не те е разкарал?

Въпросът на София беше напълно уместен и освен това имаше предимството, че отклонява вниманието от мен. Положението на Фред като звукооператор в БТВ си оставаше загадка. Дори след като бяха уволнили Луи и мен, той бе запазил мястото си и сякаш нищо не го заплашваше. Всяка сутрин очакваше да си получи заповедта и всяка вечер се прибираше спокоен за утрешния ден. Целият екип хвалеше работата му, а най-близките му колеги, които, естествено, бяха в течение на миналата му любовна история с бившата-бъдеща госпожа Барле, го наричаха „късметлията“.

– Ако питаш мен, запазих си кожата само защото той забрави за мен.

– Възможно – подкрепих предположението му.

– Спомни си, че точно преди да си тръгнеш, когато той ме видя на вратата, ме помисли за стажант. Така че едва ли знае, че съм твоят бивш...

– Е, поне засега си получаваш заплатата в края на месеца – изхленчи София, която съвсем беше закъсала с нейните танци.

– Не се оплаквам!

– От друга страна, има какво да се каже по отношение на условията на труд в групата „Барле“! Или се лъжа?

Появата на Луи изненада всички ни. Никой от нас не го бе чул да влиза. Втурнах се да го посрещна и се постарах целувката ми да не бъде прекалено интимна. Споменах, че все още не бях свикнала да давам публичен израз на нашата любов.

Макар Фред да бе признателен на моя нов спътник в живота, че го е спасил от безработицата, отношенията между двамата отново бяха охладнели, след като Луи бе заел мястото, някога отредено на него. Фред наистина бе обърнал страницата и не проявяваше никаква ревност. Беше сложил черта на връзката ни, но все още изпитваше напълно обяснимо смущение.

– Така или иначе, за мен положението е поносимо – уклончиво възрази Фред. – Минал съм през какво ли не.

Към затрудненото положение, в което се намираше Фред, се прибавяше и фактът, че минаваше за двоен агент. Бе наш приятел и едновременно с това служител на Давид, така че имаше поглед върху делата на групата „Барле“, за което Луи би могъл да му завиди. При това самият Луи без колебание засягаше тази тема:

– Как е положението в телевизионния канал? Давид все още ли флиртува с корейците?

– Имай предвид, че нямам достъп до тайните на боговете. Единствената новина, която си струва напоследък, е завръщането на Симонсини...

– Алис? – възкликнах с престорено учудване аз.

– ... макар че все още не е ясно на каква длъжност ще я назначи.

– На предишното й място вече има друг – допълни Луи.

– Вярно... Изглежда, в дирекцията се оформя игра на музикални столове.

– Поне има жени, които знаят за какво се чукат! – отново изплака София.

Сега напълно ми стана ясен смисълът на надменния поглед, който преди малко Алис ми бе хвърлила.

– Вероятно все още не са обявили нищо официално? – заинтересува се Луи.

– Не. Говори се, че Давид ще свика пресконференция в тесен кръг с участието по-скоро на популярните, а не на икономическите издания.

– И къде ще бъде тази пресконференция?

– При всички случаи не в кулата, защото инак всички отдели там отдавна щяха да са вдигнати под тревога.

Звънецът отново се обади и сложи край на тази размяна на информация. Отвъд стъклото на входната врата сияеше белозъбата приветлива усмивка на Изиам. Грумът от хотел „Шарм“ държеше в ръце дебел плик от амбалажна хартия и не бе в обичайната ливрея, което означаваше, че бе решил да ни посети през свободното си време.

– Добър ден, госпожице!

– Добър ден, Изиам. Влез, ако обичаш.

Той отказа с плах жест и само ми подаде пакета, от който очевидно бързаше да се отърве:

– А, не, не, просто ви нося тази пратка.

– Много мило от твоя страна. Благодаря.

Той си тръгна и двамата ми помощници отново се захванаха за работа, този път с подкрепата на Луи, доколкото осакатеният му крак позволяваше това. Заедно щяхме да приключим по-бързо.

Ала преди да се завърна при тях, останах за момент с дебелия плик в ръка и реших да го разпечатам. От месеци насам пощата ми бе препращана от Нантер и от дома Дюшеноа до нашата стая в хотел „Шарм“. С обичайната си услужливост господин Жак бе наредил да донесат писмата ми тук.

Набързо прехвърлих купчината, която съдържаше фактури, рекламни проспекти и диплянки за промоции. Нищо вълнуващо. Ала последният плик привлече вниманието ми.

Госпожица Льобурде

Хотел „Шарм“

ул. „Жан-Батист Пигал“ № 55

75009 Париж

Очевидно ставаше въпрос за някаква грешка при сортирането на писмата. Не познавах никаква г-ца Льобурде, която да работи в „Шарм“. Вероятно беше секретарка или счетоводителка, която нямаше контакт с клиентите.

Не обърнах повече внимание на писмото и го оставих на малката махагонова масичка с намерение да го върна на Изиам при следващото му идване.

Фелисите бе приключила с разузнаването и дойде да се отърка в краката ми с радостно мъркане, което бих могла да разтълкувам като: „Двете с теб ще се чувстваме добре тук“.

Толкова ми се щеше и аз да вярвам в това.

3.

12 май 2010 година

Моят мъж не бе уточнил броя и естеството на изпитанията, през които трябва да премина, но знаех, че занапред ще бъда оценявана както според моята инициативност, така и по способността ми да се съобразявам с неговите собствени изисквания. Всяка изненада, която му поднасях, щеше да бъде точка в моя полза. Колкото по-близо бе обучението ми до своя край, толкова по-цялостно щеше да ми принадлежи Луи, пленник на моите обятия, на моя корем, на вулвата ми, които бяха широко разтворени и зовяха само него.

В очакване на нови епизоди от този горещ сериал, животът ни в дома на госпожица Марс постепенно започваше да се организира. Много по-трудно ми бе да свикна с този изтънчен и пропит с история декор, отколкото в съседната сграда, където Давид бе смесил очертанията на миналото с атрибути на съвременността. Вероятно щяха да минат месеци, преди наистина да се почувствам тук у дома си. За щастие, София използваше всякакви поводи, за да намине да ме види, и нейната сърдечност определено ми помагаше да се аклиматизирам.

– Годеж! – възкликна тя и зяпна, когато й изложих моя план.

– Най-сетне. Само аз и Луи. Без никакви гости.

– Да, това го разбрах, но все пак...

Върху лицето й се изписваха последователно всевъзможни чувства: изумление, радост и, без съмнение, известна завист.

– А, като стана дума за годеж... Чу ли новината на годината?

– Каква новина?

Сякаш привлечена от гласовете ни, Фелисите пристигна в малкия салон, където вечерта на откриването бях гледала любовните игри на поканените от Луи двойки. Отърка се в краката ми и след това скочи на коленете ми.

– Имаш ли вече Интернет в този твой дворец?

– Ами да – свих рамене аз. – Все пак тук разполагаме с някои неща, които ги е нямало през деветнайсетото столетие.

– Донеси тогава лаптопа, искам да ти покажа нещо.

Послушах я и отместих Фелисите, която очевидно се разсърди, че толкова бързо я лишавам от топлото гнезденце, което си бе свила в скута ми. Отворих компютъра и той веднага се включи.

– Окей. Сега чукни „Давид Барле + Алис Симонсини“.

– Какви ги вършат тези двамата?

В паметта ми изникна черно-бялото изображение на двамата върху екрана на монитора. След онази вечер желязната врата на сутерена, на подземието, както го бе нарекла София, бе останала херметически затворена. Дали Давид Гарше бе признал пред Луи поредицата гафове, които бе направил?

– Сега ще видиш. Хайде, чукни!

Върху екрана веднага се появи цяла върволица резултати. Първите от тях представляваха винетка с двамата влюбени, нежно прегърнати на добре познатото канапе.

– Сега кликни на видео.

– На кое?

– Няма значение. Ще излезе едно и също. Продали са го на Пари Мач. От тази сутрин е на линия.

– На Пари Мач ли? Та нали щеше да има официална пресконференция?

– Е да де... Тъкмо това е най-интересното. Кликни, моето момиче, давай!

Послушах я и с разтреперан пръст натиснах клавиша, по-скоро любопитна, отколкото разтревожена.

Отначало мина рекламата за семеен миниван, после се появи емблемата на прочутото седмично списание, сред което видях салона в дома Дюшеноа. Не можеше да има никакво съмнение. Седнала с подвити крака, Алис бе изпънала снага със замръзнала върху устните усмивка, с по-лъскава от всякога руса коса. Очевидно фризьорът и гримьорът си бяха свършили работата. Дори Давид, като никога без костюм, с разтворена на гърдите бледорозова риза, изглеждаше с по-силен загар от обикновено.

Ненадейно се дочу гласът на журналиста:

– Давид Барле, защо пожелахте да направите днес това изявление заедно с Алис?

– Просто защото искам да обявя официално нашата връзка. И да покажа на всички, че...

– ... че тя е сериозна – допълни Алис, като изпъчи гърди.

След това двамата се наведоха един към друг и докоснаха устни.

– Мога ли да ви запитам от колко време...?

– Сме заедно ли? От пет месеца.

– Скоро ще станат шест – добави пищното създание. – Нали, котенце?

Усмивката на Алис стана още по-широка и тя чукна интимно по носа своя партньор, както обикновено постъпват хората, когато са насаме.

Беше не само смешно и неприлично, а направо гротескно.

– В такъв случай нали няма да бъде неуместно, ако запитам какви са вашите планове?

– Няма – потвърди Давид. – Смятаме съвсем скоро да се сгодим.

– Това е чудесна новина – протръби зад кадър журналистът. – Искрени поздравления!

– Благодаря! – отвърнаха почти в хор двамата, заличавайки напълно разстоянието между двете тела, които се сляха в безупречно изпълнена прегръдка.

Следваха няколко кадъра в различни помещения на дома, на които те ту си слагаха разни, на вид безценни накити, ту си разменяха целувки по шията и се хващаха през кръста. Накрая отново се появи „Котенцето“ в едър план.

– Струва ми се, Давид, че имате да ни съобщите и друга новина...

– Наистина. Алис е не само жената, която обичам, но и професионалистка в областта на медиите, една от най-компетентните, които съм срещал през моята кариера. Впрочем на онези, които познават и двама ни, е добре известно, че именно по този повод се срещнахме.

– В БТВ, където Алис преди това ръководеше маркетинга, нали така?

– Бях директорка на международния маркетинг – поправи го донякъде засегнато Алис.

– А само след няколко дни официално ще бъде моя дясна ръка в този телевизионен канал, който е най-представителният в групата „Барле“, на длъжността заместник-генерален директор. Убеден съм, че ще ми помогне да издигнем БТВ на равнището, което заслужава.

– Тоест?

– Да стане пръв информационен канал в цяла Европа.

Забравена беше непристойната история с Кристофър Хиймс. Безкомпромисното уволнение бе останало в миналото. Подобна амнезия пред окото на камерата, без дори да мигне или да се запъне, изискваше от Давид истински талант на актьор.

София протегна ръка и авторитетно натисна бутона за пауза.

– Не е ли напълно откачено?

– Да... – потвърдих аз. Бях шокирана и развеселена.

– Да беше видяла как ги хулят в социалните мрежи! Едни им се подиграват, други са скандализирани, но всичко живо се е нахвърлило върху тях. Фред разправя дори, че синдикатите се канели да искат сметка от Давид за накърняване образа на групата.

– Направо ме шашваш... – съгласих се едва чуто аз. – Продължавам обаче да се чудя как Давид се е навил на подобен маскарад.

Ала като се сетех за начина, по който бе поискал ръката ми, на границата между клишето и лошия вкус, си давах сметка, че той никак не е чужд на кича и преиграването. Макар да беше собственик на цяла империя и притежател на куп дипломи, това изобщо не му пречеше да се държи като тийнейджър във ваканция, по флуоресцентни джапанки.

– Почакай, ясно е, че идеята е изцяло нейна. Погледни само как ликува тази глупачка! Направо ще се пръсне! Радва се, сякаш е спечелила Мики Маус на панаирджийско стрелбище.

В подобна присъда имаше доста истина. И все пак неволно усещах в цялата тази показност ръката на моя бивш годеник. Чувствах вътре в себе си, че въпреки това нелепо шоу, предназначено да смае зрителите, той все още не бе забравил своя провал с мен от миналата година. И колкото по-дълго продължаваше да се държи публично по този начин, толкова по-силно ставаше убеждението ми, че всичко това е предназначено за мен и единствено за мен, която бе имала наглостта да го отблъсне. Да ми покаже какво съм изгубила. И преди всичко да заяви високо и открито, че ме е забравил.

Кого смяташе да заблуди по този начин?

Отказвах да поема ръкавицата, която ми хвърляше, и да започна дуел с този Наполеон и тази оперетна Жозефин... Въпреки това се налагаше двамата с Луи в най-скоро време да придадем форма на нашата връзка. Дори в тесен кръг. Дори и ако я запазехме в тайна. Нали бях съобщила на София за предстоящия ни годеж?

Трябваше час по-скоро да се заема с организирането на този годеж. Мисълта за императорската двойка ме накара да си спомня за Малмезон. При това не каква да е версия на Малмезон...

– Къде отиваме? – заинтересува се Луи с превръзка на очите, докато безцеремонно го побутвах към задната седалка на лимузината. – Мога ли да знам какво сте ми сготвили за днес, госпожице?

– В никакъв случай, скъпи мой. Ако предварително на-учите менюто, няма да ви е интересно.

Развеселен от подобно узурпиране на властта, той покорно се остави да му отнема бастуна и събра китки, за да ги вържа.

– Ришар – викна закачливо той към шофьора, – само не ми казвай, че си станал съучастник в тази постановка.

Напротив, дори двоен съучастник. Откакто официално бях влязла в живота на неговия работодател, шофьорът Ришар бе променил отношението си към мен. Пресилено би било да се каже, че е станал по-приветлив, но не можех да не призная безупречната му всеотдайност и преданост към неговия господар. Две качества, които се бе съгласил да постави в услуга на мен, когато му изложих своя план: да отвлечем Луи и да го отведем в спалнята на императрицата, разположена на първия етаж в северното крило на замъка Малмезон. Съгласи се да направи всичко по силите си да не позволи на нашата жертва да разбере накъде сме се отправили и какво го очаква там, когато пристигнем.

За съжаление, си бях направила сметката, без да вземам под внимание изострените сетива на Луи и аналитичните му способности.

– Навлизаме във втори тунел с мост между двата... – обади се той, докато излизахме от Ньойи сюр Сен. – Я почакайте... Отиваме в Малмезон, нали?

Както се бяхме уговорили, нито аз, нито Ришар му отвърнахме. И дума не можеше да става да играем на „топло“ и „студено“ или по някакъв начин да му подсказваме. Той и сам бе успял достатъчно добре да се ориентира.

Онова, което не знаеше, бе, че благодарение на данните, които Ришар бе успял да вземе от тефтерчето му с адреси, бях успяла да сътворя малко чудо. Няколко телефонни обаждания от негово име до националните музеи „Наполеон“, до кметството Рьой-Малмезон, до управителя на Малмезон и до още няколко официални инстанции и служители, на които трябваше да се пусне нещо в ръката, но в края на краищата постигнахме своето, така че с приближаването ни железните врати се разтвориха пред нас с удивителна безшумност.

До следващата сутрин цялата сграда беше на наше разположение. Естествено, се наложи да подпишем няколко документа за освобождаване от отговорност и неизбежните застрахователни полици в случай на непредвидени обстоятелства. Такива обстоятелства впрочем не се и предвиждаха.

– Чакъл! Движим се по чакъл! – възкликна Луи.

Действително сега лимузината пое по широката алея с островърхи туи от двете страни, между които се мяркаха зелените масиви на английската градина, изпъстрени с полски и градински цветя.

Аз също бях готова да разцъфна, да дам воля на дивите си сетива, да оставя да избуят кълновете на желанията, които се таяха в мен от година насам. Като главна разпоредителка на нашите наслади, се наложи да поема известни задължения и при мисълта за тях от няколко дни насам стомахът ми се свиваше на топка, но това допълнително разпалваше страстта ми и въображението ми непрекъснато рисуваше една от друга по-непристойни и неочаквани картини.

– Замълчете, господине – прошепнах на ухото на Луи, придавайки на гласа си загадъчна чувственост. – Замълчете... Инак ще се наложи скоро да бъдете наказан!

Това застрашително обещание го накара да се усмихне съвсем по детински: ясно му бе, че очакването ще бъде дълго и тежко, но пък наградата след това си струваше.

Все така с превръзка върху очите, той излезе от колата и двамата с Ришар го преведохме през парадния двор до тюркоазената козирка над входа.

Във вестибюла с масивни колони от розов мрамор поехме надясно, минахме през изисканата билярдна и разтворихме двойната врата, водеща към стълбището за горния етаж. Двамата с шофьора Ришар предварително бяхме проучили разположението, за да не се объркаме в решителния момент. И ето че той настъпи.

Спалнята на императрицата беше разположена отвъд площадката във формата на Г. Трябваше да се заобиколи стаята с ротонда отляво, а след това да се мине през удивителна остъклена двойна врата, чието отражение правеше куполът с шестнайсет пана да изглежда още по-голям.

Помогнах на Луи да мине над парапета откъм двата големи прозореца, предназначен да спира посетителите, след това го отведох да седне на едно от двете червени кресла, върху чиито облегалки беше избродирано с позлата огромно J. Върху египетска масичка от злато и махагон вече ни очакваше бутилка изстудено шампанско с две високи чаши, а до тях сладкиши, сред които макарони и калисони като ония, които Луи бе подарил на Мод.

– Ще приключите ли скоро с тези детинщини? Мога ли вече да сваля превръзката?

– Не, почакай! Само минутка...

Отпратих Ришар, който се измъкна с необикновена за габаритите му бързина, дръпнах плътните двойни завеси и започнах да свалям дрехите си. Този път събличането не беше ритуално. Изненадата, която му готвех, далеч надминаваше задължителните изпълнения на обикновена стриптийзьорка.

Погледнах в едно от огледалата дали мастилото не се е размазало и най-сетне дадох сигнал на горящия от нетърпение Луи:

– Можеш да отвориш очи.

Той дълго ме гледа, без да продума, явно очарован от видяното.

– Цвете мое... – прошепна той.

Аз наистина бях неговото цвете. И то какво цвете! Преплетени стъбла, изрисувани по краката и хълбоците ми, се издигаха до розови и червени цветни пъпки по корема и гърдите, като изящните форми и ярките багри подчертаваха извивките на тялото ми и им придаваха не-обичайна гъвкавост.

В друг момент бих сметнала подобно определение твърде нелепо или твърде натруфено по отношение на мен, ала сега бях наистина като цвете, покълнало и разцъфнало едновременно с нашата любов в топлата оранжерия на „Шарм“, където се бях научила да направлявам жизнените сокове, които напираха в мен.

Сутринта София бе употребила няколко часа, рисувайки върху мен мотивите, които бяхме подбрали заедно, изтънчени арабески от добре очертани стъбла и венчелистчета. Старателно бе възпроизвела всички подробности и нюанси, така че цялото ми тяло се бе превърнало в един огромен букет.

Първи час, разваляне на букета

С помощта на парче мек памучен плат и хидратантен крем Луи през целия първи час бе зает да ме разкрие, да ме освободи от моята обвивка, изтривайки едно по едно цветята, които ме покриваха. Избраното от София мастило, чиито качества тя познаваше от собствените си изпълнения, се заличаваше при първия опит, сякаш се изпаряваше от дӝсега с млечнобялата течност. По погледа на Луи разбирах, че с всяка изминала минута все повече се разпалва, сякаш ме открива за първи път.

– А след това? – запита той, докато се заемаше с широкото пространство на корема и гърдите.

– След това ли? Разполагаме с девет часа, за да разцъфнем един за друг.

– Значи, ще правиш любов по примера на Жозефин?

Не можех да скрия нищо. Не и от него.

Жозефин дьо Боарне бе превърнала Малмезон в драгоценно ковчеже на своята страст към цветята. Рай от пищна растителност, подобен на родната й Мартиника.

Движенията на моя партньор бяха внимателни, но методични. Към всеки нов участък от моята анатомия той подхождаше с деликатността на археолог, който разкрива съкровище, използвайки парчето плат като четка. Ласките на тъканта ме караха да потръпвам и на моменти бях на път да изстена. Мястото, което той почистваше, се разгръщаше и се разтваряше като поредния цвят, в плен на трепетна признателност.

Втори час, вдъхване на уханието на моето цвете

Всеки път, когато приближаваше до полуразтворените устни между краката ми, по които вече избиваше роса, аз отблъсвах ръката му. Пред нас бе цяла една нощ. Стремях се да удължа колкото се може повече тази предварителна любовна игра. Да придобия търпението на градинар. Да оставя поривите на нашите желания да израстат в ритъма на нощта. Да черпя от кладенеца на нашите фантазми, без да опустоша всичко с прекалено резки движения. Да се съобразявам със собствената ни природа.

– Помириши я... Говори й.

Той ме вдигна и ме отнесе до леглото. Бяха ме предупредили да се отнасям с особено внимание към него, тъй като според уверенията на уредника то бе оригиналното и именно в него бе спала Жозефин. Луи бавно ме положи настрани и пъхна глава между бедрата ми.

Носът му опираше в моята роза. Той вдъхна острото й, мускусно ухание, което се бях постарала да съхраня, като през последните дни се бях мила само с чиста вода. Природата ми бе в своето естествено състояние.

– Обожавам миризмата ти... Бих могъл дни наред да остана така – довери ми се за пръв път той по този въпрос.

Значи, не само аз се прекланях пред интимните миризми. Това откритие запърха в мен като пеперуда и ме изпълни с непознато преди доверие. Занапред не биваше да се притеснявам, когато той упорито вдишва уханието ми, и бихме могли без притеснение да се душим взаимно като кучета или свободно да разговаряме на тази тема.

Ала Луи не знаеше, че освен препоръчаните от него книги, по време на едно от посещенията в книжарница „Мюзардин“ бях открила и други поучителни четива. Сред тях беше еротичната перла, озаглавена Odor di Femina, отпечатана в началото на двайсети век, от тайнствения автор с инициали Е. Д.

Подзаглавието на този кратък роман бе Натуралистична любов. В него се разказваше за мъж, комуто са дотегнали блудкавите градски вагини и който заминава на село, за да открие автентичните интимни ухания.

– Бих искал да съм парфюмер, за да мога да извлека твоя сок и да го превърна в парфюм – прошепна Луи.

Сякаш, за да ме убеди в това, той се отказа от красноречието и се съсредоточи върху моята цепка. Пъхна като кутре в нея лицето си, което подгизна от прозрачния и благовонен нектар. От време на време вдигаше глава, за да долови по-добре миризмата, полепнала върху горната му устна, но веднага след това отново се отдаваше на изследване на моите недра. Самата аз бях като омагьосана от опиянението, което предизвиквах у него.

Трети час, отстраняване на венчелистчетата

Големите устни, малките устни, перинеумът... пренебрегнатите деца на женската любов. Ще се намери ли мъж, който някой ден да посвети цялото си внимание и ловкост на вашите нежни лигавици, на вашата несравнима изтънченост?

Ще се намери. И това е мъжът до мен.

Копринените възглавнички на пръстите му. Безпогрешният връх на езика му. Постара се да ги дари с всичко, което месестите ми гънки заслужават. Вулвата на една жена е сложно растение. Няма мъж, който би се осмелил да твърди, че я познава, ако не й се е посветил изцяло, ако не е изследвал докрай всички нейни скрити кътчета, извивки, цялата нейна изменчива, подвижна, свита или отпусната структура, окъпана в циприн, толкова многолика в зависимост от момента. За това е необходимо време, търпение. Двамата разполагахме с време, а Луи притежаваше нужното търпение.

Понякога той увиваше между показалеца и средния си пръст парченце плат, като по този начин стигаше до калпачето на клитора, ала веднага след това се връщаше назад и се отправяше към ануса. Това негово движение предизвикваше у мен вълни, които обливаха цялото ми тяло.

Изпитвах все по-силно желание да проникне в мен още сега, без да отлага, поне с един-два пръста по-навътре. Ала при всяко негово докосване откривах начин да устоя и да се съсредоточа върху деликатните и мимолетни усещания.

Вече три часа се отдавахме на тези предварителни ласки, вглъбени в постепенното съчетаване на нашите тела, като всеки допир, дори най-лекият и най-беглият, ни сливаше по-силно от всякога. Между нас протичаха електрически заряди. Стаята вече бе потънала в пълен мрак и силуетите ни бяха станали едва доловими, когато най-сетне решихме да включим осветлението. Бих предпочела това да са единствено свещи, ала тъй като всички стени бяха покрити с драперии, уредникът категорично бе отхвърлил тази идея.

Ето защо се наложи да продължим на прекалено силната за нашите изпълнения светлина, сгушени зад червените копринени завеси. Луи до такава степен бе съсредоточен върху бавното разцъфване на моето цвете, че това дори се превърна за него в нов източник на възхита.

– Струва ми се, че излъчва своя собствена светлина!

Подобно на фосфоресциращо цвете, вулвата ми сякаш отделяше преливащо сияние и тъй като лицето на Луи бе между бедрата ми, ми се стори, че то цялото е озарено от това вътрешно излъчване.

Четвърти час, откъсване на плодника

Ръцете и телата ни се месеха взаимно, както се мачка плодна пръст. Техният допир предизвикваше пориви на наслада, каквато никога преди не бяхме изпитвали. Усещанията бликаха отвсякъде, понякога се съсредоточаваха върху определен участък, а на моменти се разпростираха широко върху гърдите, устните, задника, езика.

Желанието вече бе прекалено силно и ми се струваше, че е време да поотпусна контрола. Щяхме да изоставим целомъдрените ни и изискани жестове, за да се оставим да ни увлече потокът на страстта, която до този момент бе внимателно насочвана и ограничавана подобно на френска градина.

Посочих палаво с пръст клитора си и заповядах:

– Заеми се с него... Започни да го смучеш.

Справи се със задачата по-добре от всеки друг и дори по-добре, отколкото самият той го бе правил преди. Грижливо довършваше докрай всеки етап, довеждайки го до границата на търпимостта.

Започна с леки докосвания на езика върху калпачето, под който чувствителната пъпчица постепенно набъбваше. Имах усещането, че нараства в същия ритъм, с няколко грама при всеки влажен допир, подобно на кадри от филм, който показва в ускорен темп разцъфването на цвете.

– С уста. Поеми го с уста – помолих го аз след няколко дълги минути блаженство.

Той пое в протегнатите си устни израстъка, отначало бавно, а сетне все по-бързо, без да го е грижа за мляскащите звуци, които издава и които ме омайваха. При всяко навлизане на клитора в устата му той го леко го погалваше с език, опитвайки се да повдигне калпачето и да влезе в пряко съприкосновение с главичката. Правеше го доста припряно и не всеки път успяваше, а това неизменно предизвикваше спазъм в долната част на корема ми, който след това повдигаше хълбоците ми и изтръгваше от гърлото ми неволно стенание.

През този четвърти час стигнах до оргазъм поне три или четири пъти. В паузите между тях той едва ми позволяваше да дойда на себе си, а на клитора ми да се поуспокои, като веднага след това отново минаваше в нападение, решен да изтощи тялото ми и да изчерпа докрай целия арсенал свои ласки. Добро зърно в добра почва, с добро напояване и идеално греене, даде живот на най-прекрасното цвете на насладите.

Пети час, галене на стъблото

Само не си мислете, че приемах нашия годеж като цъфтеж, от който ще се възползвам единствено аз. Нощта вече бе обгърнала замъка, животните наоколо бяха подели своята нощна симфония, когато най-сетне реших, че цветето на свой ред трябва да се погрижи за градинаря.

Луи все още не беше свалил дрехите и аз го съблякох с всичката нежност, на която бях способна. Когато накрая застана пред мене гол, целунах отделно всяка от многобройните му татуировки, вкусвайки тяхното дълговечно мастило, вдъхвайки мотивите им, също както той бе сторил с моите. Чувствах го как потреперва при всяко докосване на устните ми.

Моите устни. По време на доброволното ни затворничество в „Жозефин“ той бе написал ода за тях, посвещавайки ме в литературния жанр, наречен хвалебствие. Това бе кратко стихотворение, посветено на част от анатомията на жената, твърде разпространено през епохата на Ренесанса. Само за няколко минути той го състави, черпейки вдъхновение от модела, който се намираше пред очите му:

Устни, допрени до моите устни,

устни, от сладък плод по-вкусни,

които не знаят ни умора, ни леност.

Устни, които ще вкуся блажено,

макар че те също са гладни за плът.

Устни, цвете на твоето тяло,

навеки сладостно впити в мен.

Устни, лапнали моя член.

Отново откривам ги аз всеки път.

Устни, на които вечно съм в плен!

Не притежавах неговото перо, но пък разполагах със сочните плодове, който той толкова обичаше.

Като отглас от неговите стихове, аз полагах устните си навсякъде, където ми посочеше. Предварително ги навлажнявах, притисках ги, сякаш исках да изстискам сока им. Виждах, че тази моя игра го влудява. Обикновено толкова спокоен, сега той се извиваше, давайки израз на обзелата го страст.

Когато най-сетне устните ми стиснаха главичката на члена му, ми се стори, че направо ще се задуши. Разтвори широко уста и напразно се опитваше да си поеме въздух.

– Да... – едва успя да прошепне той.

След годината, прекарана на служба при него, му бяха добре известни възможностите на моята уста, когато тя се захванеше с набъбналия му пенис, поемеше го чак до основата и покриеше със слюнка тестисите му.

Въпреки това този път успях да го изненадам. Измислях всевъзможни варианти, безброй необичайни способи да играя с така възпетите си устни, като ги движех постъпателно, смучех, лапах, дърпах, притисках, за да изпитам докрай направата на неговата мъжественост.

– Внимавай – предупреди ме сподавено той.

Не желаех да се изпразва в устата ми. Не и този път. Бързо се отдръпнах, сграбчих задника му и го придърпах, за да усетя твърдостта с гърдите си.

Струята сперма избликна и ги ороси. Белите й капки изрисуваха бразди там, където преди бяха цветята от черен грим, които Луи бе изтрил. Те бавно се стичаха по кожата ми, между гърдите, в трапчинката на шията, разперваха се като венчелистчета на цвете.

Шести час, садене на леха

Следващият час бе посветен на редуващи се един след друг пориви, на по-волни нападения, на отдавна очаквани фигури. Нощта вече преваляше. Съвсем основателно чувствахме известна умора. За да се преборим с апатията и дрямката, която витаеше из въздуха около нас, въведох някои новости в програмата: всички наши пози приемаха названията или формата на цветя. Така последователно минахме през лотос, орхидея и лиана, като при последната лежахме изпънати един до друг, като краката и ръцете ни бяха вплетени по невъобразим начин.

В този особен начин да правим любов растителността присъстваше не само с имена, но и чрез присъщата й гъвкавост и бавност, която се стремяхме да постигнем. Нито едно движение на Луи в мен не бе нито припряно, нито прекалено силно. Членът му сякаш пропълзяваше и никога не проникваше прекалено навътре. Ласките му сякаш по-скоро ме обгръщаха. Спазмите само привличаха мъзгата на тялото му към повърхността, по-близо до мен.

Любехме се вече цял час, внимавайки да не стигнем докрай, обуздавайки оргазмите, почти неподвижни един до друг, дебнещи всяко подмолно движение вътре в нас. За нас това бе сериозно изпитание. Просто се плъзвахме от една наслада към друга, от едно желание към следващото...

Именно в това се състоеше магическата формула. Също както в природния цикъл, нищо не се губеше. Удоволствието, което единият от нас изпитваше, биваше подхранвано от желанието на другия и така нашият плам непрестанно се възраждаше.

На моменти се въздържах да стегна вагината си около члена му или се опитвах да не обръщам внимание как той пулсира вътре в мен като сърце. Стига да можех, стига да имах сили, бих написала на свой ред хвалебствие в негова чест.

Седми час, подхранване на почвата

Ришар, за чието присъствие навън почти бях забравила, почука откъм съседната стая, наречена всекидневна на императрицата, и на вратата се показа изморената му физиономия. В ръцете си държеше сребърен поднос с чаши, голяма кана с кафе, сладкиши и сушени плодове.

– Малко подкрепление?

Приехме предложението му с въздишка на облекчение. Той положи своята лепта върху малката египетска масичка, като преди това разчисти остатъците от предишната закуска. След това веднага се оттегли. Мълчаливо и с охота двамата възстановихме силите си.

След като отново се озовахме в леглото между двата позлатени лебеда, отначало ми се стори, че сме на път да заспим. Ала той долепи устни до ухото ми и почувствах, че се готви да каже нещо.

– Обичам те...

Не се бях излъгала. За разлика от Давид, който непрестанно сипеше уверения в чувствата си, Луи бе същински скъперник. Може би дори това бе първото му признание.

– ...И толкова обичам да ми поднасяш изненади.

Първата му фраза бе за мен като трофей. Втората бе по-скоро като подканяне за онова, което все още ни предстоеше. След като харесваше моята предприемчивост, нямах никакво намерение да го разочаровам. Мълчаливо отвърнах на целувките, с които отново ме обсипваше, преплетох крака в неговите и прокарах ръка по задника му, а после я преместих върху неговия пенис.

Не си спомням добре думите, които разменихме след това. Помня само, че говорихме за сериозни неща. По-конкретно за нашия съюз. Луи спомена брачния договор, като не пропусна и договора, който Давид ми бе предложил да подпиша. Между две прозявки намерих сили да го запитам какво ще съдържа нашият, съставен от същия господин Оливо, и да предложа той да бъде предоставен на господин Вюрман, нотариуса на мама.

Някои растения не раждат само цветя. От тях изкарват и стерилни издънки – и дори бодли.

Осми час, устояване на смяната на сезоните

За съжаление, той бе най-трудният, най-оскъдният откъм цветя и, въпреки изпитото обилно количество кафе, борбата се оказа най-трудна. Отвън растенията бяха покрити с благодатна роса. Бяха тъй прекрасни, тъй нетърпеливи да се измъкнат от прегръдката на нощта, тъй жадни за слънчева светлина. Тогава си помислих, че тези часове ще бъдат последните, които ще прекараме затворени. След съзряването на нашата двойка в сянката на „Шарм“, а сега и тук, бе настъпило времето да излезем на открито.

Ала засега, за да се възползваме от свежестта на зората, ми хрумна да бръкна с ръка вътре в себе си. Извадих я, цялата мокра от циприн, нито прекалено течен, нито прекалено лепкав. След това намазах с него всички части от тялото на моя любовник, които сметнах за нужно: бузите, челото, шията, гърдите и дори устните, които той веднага облиза жадно. Не пропуснах слепоочията и трапчинките зад ушите, защото от опит знаех, че само няколко капчици на това място възбуждат повече, отколкото на кое да е друго.

Когато приключих, той ми отвърна със същото с помощта на семенна течност. Ала аз нито се шокирах, нито се погнусих и дори ми се дощя да опитам нейния вкус направо от извора.

Девети час, радост от настъпилата нова пролет

Очите на Луи вече се затваряха, на път да се предадат, когато Ришар обяви присъствието си с леко почукване на вратата и се показа, следван от някаква неясна сянка.

– Госпожицата, която очаквате, е тук – обяви полугласно той.

– Благодаря. Поканете я да влезе, ако обичате.

Разпознах младата жена по военната фуражка, която носеше, когато я видях за пръв път в ателието „Драгон Тату“ на улица „Роа дьо Сисил“.

Самата тя носеше немалко татуировки по видимите части на тялото си, включително ръцете, китките и шията, и имаше мъжка стойка, която контрастираше с нежните черти на лицето й.

– Здравейте – поздрави тя и леко се усмихна.

– Заповядай, Стефан, влез.

Стефан, по подобие на актрисата Стефан Одран, чието собствено име бе толкова мъжко, колкото го позволяваше законът.

Луи излизаше от летаргията и сякаш едва сега забеляза нашата гостенка.

– Стефан?

Познаваше я добре, тъй като именно на нейната умела ръка и талант дължеше най-красивите свои татуировки, включително преплетените рози на лявото рамо.

– Какво правиш...?

– Шшт, малко търпение, господине! – накарах го да замлъкне аз.

Татуистката с комбинезон в защитен цвят извади своите пособия и старателно провери тяхната стерилност и изправност. Когато всичко беше готово, се обърна към мен:

– С кого да започна?

– С мен, ако нямаш нищо против.

– Мислех, че нямаш никакво намерение...? – обади се Луи.

– Вярно. Нямах го предвид само по отношение на мен. Но в случая... е различно.

– Какво искаш да кажеш?

Не бяха необходими повече обяснения. Той напълно бе разбрал за какво става дума, макар да нямаше представа какво ще бъде конкретното изпълнение.

Ето защо, вместо да му отговоря, легнах по гръб и предоставих на Стефан своя пубис, който тя се зае да обръсне изцяло. Не след дълго в преддверието към големите ми устни остана само тънка ивица косми.

Луи не знаеше дали да се възхищава, или да се възмущава от тази лудост. Поне бях спечелила първия манш: бях успяла да го смая.

Макар и леко, първото докосване на иглата до нежната ми кожа ме накара неволно да изпискам, но след това вече продължих да търпя мълчаливо. След като привикнах към леката болка, тя стана поносима.

Зърнах зад гърба на татуистката лицето на Луи, който надничаше любопитно като хлапак , без да може да отгатне какво ще очертаят накрая тези безброй убождания.

– Какво е това? – не се стърпя той.

– Почакай... Ще видиш.

– Перо?

Не. Това бе венчелистче, изострено в основата и издуто към върха, вдлъбнато отляво и изпъкнало отдясно, в различни нюанси на сивото.

Стефан работеше чевръсто и след по-малко от четвърт час погледна дяволито към Луи с въпросителна усмивка.

– Твой ред е.

Кимнах в знак на потвърждение, адресирано по-скоро към татуирания, а не към татуистката, а Луи, когото познавах като неизменно уверен в себе си и тъй чужд на каквото и да било подчинение, покорно легна, без да каже нищо.

Също както стори с мен, тя обръсна окосмяването и сред благоговейна тишина направи няколко измервания с шивашки сантиметър и изрисува съвършено същото цвете, което вече бе положила на мен, с тази разлика, че пъпката бе изострена отгоре и закръглена отдолу.

– Онова ли е, за което си мисля? – запита Луи, докато художничката довършваше творбата си върху зачервената кожа.

– Не зная – пошегувах се аз. – А ти за какво си мислиш?

Когато Стефан приключи и намаза с облекчаващ крем раздразнените участъци, аз леко и внимателно легнах върху Луи, като погледнах надолу, за да проверя дали двете рисунки съвпадат така, както си бях мечтала.

Резултатът беше съвършен. При допира на телата ни двете венчелистчета оформяха обща сфера: неговото мъжко Ян бе неразривно свързано с моето женско Ин. Занапред щяхме да се чувстваме по-завършени, по-съвършени благодарение на съчетанието от тези две сили. Трябваше да обединим двете енергии, да ги слеем в една, за да съставим отново онова чувствено цяло, в което се бяхме превърнали.

Дали в този момент той наистина се разплака? Или просто съм заспала?

4.

15 май 2010 година

Госпожице Барле, изглежда, сте една много заета млада жена! От колко време се опитваме да уговорим тази среща с вас?

Мъжът в черен костюм ми протегна ръка. Имаше вид на стар прелъстител, наближаващ шейсетте, с оредели напомадени коси и с неприсъща за професията му прекомерна любезност. Въпреки това нищо не пречеше един нотариус да се държи приветливо със своите клиенти. Той придърпа към мен старо, хлътнало кресло и седна зад бюрото на чисто новия кожен стол. Тази подробност неволно прозвуча като послание: тук само той имаше право да забогатява.

– Зная, съжалявам... Освен това не се казвам госпожица Барле, а Лоран. Също като моята майка, Мод Лоран.

Очарователната му усмивка се стопи и той постави върху носа си очилата, за да прегледа допълнително купчината документи върху подложката от марокен.

– Да, да, да... разбира се. Трябва да се спрем заедно върху две групи документи. Нали така?

– Точно така – потвърдих аз.

– Наследство от името на Мод Лоран в полза на нейната дъщеря Анабел Лоран. Дотук сме на едно мнение...

– Да.

– ...както и брачен договор, заверен от моя парижки колега Оливо, между вас, госпожице Лоран, и господин Луи Барле.

В очакване на потвърждение от моя страна той вдигна гъстите си вежди и заприлича на куче, което дебне знак от страна на своя стопанин.

– Точно така.

– Чудесно, чудесно, чудесно. Ето че нещата се изясняват.

Причината за моето посещение би трябвало да му е известна още преди пристигането ми в неговия офис, предвид обстоятелството, че господин Вюрман открай време бе нотариус на мама и документите около наследството отдавна събираха праха тук.

Леко напрежение на мястото, където преди три дни Стефан бе поставила татуировката, пропъди надигащото се в мен раздразнение. Болката беше слаба, но след като кремът върху раната засъхнеше, тя на моменти ме отпращаше към един приятен спомен.

– Съгласно вашите указания – продължи нотариусът – ние обявихме за продажба основната част от имуществото на госпожа майка ви, а именно къща, находяща се на адрес улица „Риго“ № 29 в Нантер, на която тя бе единствен собственик. А вие фактически – единствена наследница. Както вероятно ви е съобщил моят секретар по телефона, ние получихме сериозна оферта за покупка на този имот и ако условията ви удовлетворяват, бихме могли да пристъпим още днес към подписването на съответния договор.

– Съгласна съм – промърморих аз.

– Добре, добре, добре – опита се той да ме подкрепи с широката си усмивка.

Запитах се дали винаги повтаря по три пъти формулите за одобрение, или го прави само по отношение на мен, предвид печалното ми изражение.

– Значи, ни остава да подготвим документите и вие ще можете да ги подпишете в съседния кабинет само след няколко минути. А междувременно...

Той свали очилата и заедно с тях от лицето му изчезна добродушното и донякъде сластолюбиво изражение.

– ... Бих искал да ви предупредя. Сумата, която ще получите, е значителна. А опитът показва, че подобен капитал се прахосва много по-бързо, отколкото се натрупва.

Дали бе отправил пълен с укор поглед към чантичката ми с монограм, или така ми се бе сторило? Дали не ме смяташе за една от онези фешънки, които са в състояние за нула време да превърнат майчините пари в модни дрънкулки? Или за обикновено момиче, неопитно и податливо на влияние, заобиколено от тълпа използвачи...

– Напълно съзнавам това.

– Браво! – възкликна той, този път само веднъж. – Ако желаете, мога да ви предложа някои изгодни вложения.

Ето че си идвахме на думата. Изобщо не се съмнявах, че въпросните вложения щяха да донесат на този хитрец значителна печалба.

– Благодаря, но вече имам известна идея в какво да вложа тези пари.

– Аха, аха, аха – утрои той огорчението си с театрален тон, а челюстите му ненадейно се свиха. – И какъв е вашият проект, ако не смятате въпроса ми за недискретен?

– Да купя апартамент в Париж.

Апартаментът, който така и не купихме заедно с Фред. От който се бях отказала поради годежа си с Давид, а след това в началото на връзката ми с Луи. Апартаментът, за който от години мечтаех, който обзавеждах във въображението си до най-малката подробност, избирах в мислите си цветовете на стаите и всичко това беше като балсам за душата ми.

– Хм – изръмжа той с гримаса. – Без съмнение сумата, която наследявате, е доста значителна, но предвид цените на недвижимите имоти, едва ли ще можете да се сдобиете с най-доброто.

– Нямам особени претенции.

Дали тези мои думи наистина го бяха накарали да поруменее, или само така ми се бе сторило поради слабото осветление на зле ориентираното му бюро?

– Тоест?

– Гарсониера или обикновен двустаен ще ме задоволи напълно.

– Ясно, ясно, ясно... Вече разбирам – оживи се той. – Значи, искате да инвестирате в жилище?

– Да... По принцип.

За какво всъщност би могла да послужи една гарсониера на мен, която неотдавна се бях настанила на хиляда квадратни метра жилищна площ в разкошен дом? Може и такава да е била младежката ми мечта, като доказателство за успех и независимост, придобивка, която само преди година би ме изпълнила с радостно удовлетворение. Само че в резултат от обстоятелствата всичко това бе вече минало. Впрочем само отчасти. Очевидно нямаше да живея там. Ала самата мисъл, че аз, невзрачната Анабел от Нантер, притежавам такъв имот, поне временно би преодоляло страхотното недоверие в собствените ми възможности.

– Доста разумно решение.

Нотариусът примигна, разбира се, три пъти едно след друго, за да покаже одобрението си.

– Същевременно... – побърза да внесе нюанс той, като шумно си пое въздух. – Като вземем предвид другия проблем, с който се занимаваме в момента...

Почука с пръст по втората папка, уместно поставена до лявата му ръка, при това отново три пъти.

– ...налага се да ви запитам: желаете ли тази придобивка да бъде включена сред имотите, упоменати във вашия брачен договор?

– Е... – поколебах се аз. – Нали това не е задължително?

– Напротив, напротив, напротив. Само че, както виждам, вие сте се спрели на съпружеска общност само за придобитото по време на брака. Всичко, с което се сдобиете преди датата на сключване на гражданския брак, си остава само и единствено ваша собственост. В това отношение не може да има никакво колебание.

– Разбрах отлично, господин нотариус – натъртено казах аз, сякаш за да му напомня деонтологичните императиви на неговото съсловие. – Само че след като този имот си остава сто процента мой след брака, защо би трябвало да крия съществуването му от моя съпруг?

Той започна да се люлее доста смешно на стола си, като по този начин окончателно разсея чара на някогашен покорител на женските сърца.

За да се измъкне от положението, отвори папката, започна да прелиства документите, като всеки път плюнчеше показалец.

– Виждам тук един проект за брачен договор с господин Давид Барле.

Нарочно подчерта собственото име, за да избегне всякакво объркване.

– Беше ми предоставен от колегата Оливо едновременно с брачния договор, който ви обвързва с господин Луи Барле.

– Първият от тях не е в сила – прекъснах го аз по-рязко, отколкото би ми се искало. – Не съм положила върху него обичайния си подпис.

За пореден път се поздравих за присъствието на духа, благодарение на което в последния момент бях парафирала официалния документ по начин, който го бе направил невалиден. Господин Вюрман ме гледа известно време, после се изкашля по доста неприятен начин.

Какво толкова смущаващо би могъл да открие, за да ме посъветва той, човекът на закона, да измамя чрез затаяване моя бъдещ съпруг?

– Да, да, да... Всичко това ми е известно. Казвам ви всичко това само защото...

– Само защото...? – настоях аз, подразнена от мънкането му на изплашена девица.

– Ето какво: ако се сравнят двата документа, наяве излиза известна аномалия. Вижте сама.

Той ми подаде вървите страници от двата договора, този, за, слава богу, осуетения брак с Давид, и другия, който обещаваше лъчезарно бъдеще с Луи. Нима можеше да има нещо по-несъвместимо? По-очевиден контраст?

– Е, и? На какво трябва да обърна внимание?

С едната дръжка на очилата той посочи последователно реда с гражданското състояние на моя бъдещ съпруг и този на мъжа, който за малко не е станал наистина мой съпруг.

– Ето тук. Нищо ли не ви прави впечатление?

Тогава аз се зачетох, поглеждайки ту единия, ту другия лист. Отначало не забелязах нищо, но сетне истината блесна пред мен. Не можех да повярвам на очите си.

Давид Барле: роден на 5 януари 1969 година в Сен Серван, 35400, Ил е Вилен.

Луи Барле: роден на 18 май 1968 година в Париж, 75015, Париж.

– Съгласно тези договори – продължи той – Давид и Луи Барле са родени в интервал от седем месеца. Първо Луи, а след него брат му Давид. След седем месеца, госпожице. Седем. А не девет, дванайсет или осемнайсет. Разбирате ли ме?

Не бе необходимо да съм прекарала бременност, за да съзнавам биологическата невъзможност Луи и Давид да са родени от една и съща майка.

– Явно става въпрос за грешка при въвеждането на данните – предположих аз.

Как ми бе убягнала тази подробност преди година, когато Арман ми бе предал първия от тези два документа? Трябваше да си призная, че толкова се бях бавила, толкова се бях колебала дали да подпиша договора, обвързващ ме с Давид, че никак не бе чудно да не обърна внимание на подобно несъответствие.

Господин Вюрман лапна дръжката на очилата, която преди малко бе използвал като обвиняващ пръст, и сви лице в гримаса на съмнение.

– А може и да не е грешка...

Тези думи разтвориха широко вратите на неговия кабинет за всякакви, една от друга по-съмнителни спекулации, които предварително отхвърлях.

– Чуйте ме: в продължение на няколко месеца живях с Давид. Виждала съм с очите си документите му за самоличност. Мога да ви гарантирам, че е роден на 5 февруари 1970 година. Значи, повече от година и половина след по-големия си брат. Така че няма никакво чудо.

– Добре, добре, добре. Щом вие казвате...

– Казвам го! – почти изкрещях аз, едва потискайки напиращото в мен вълнение.

– Просто исках да ви спестя неприятна изненада или някакво разочарование... По повод новопридобитото от вас наследство например.

Сдържах се да не избухна и дадох израз на неприятното усещане, като отвърнах рязко:

– Отлично се справям и сама в тази сложна ситуация. Благодаря ви.

– Много се радвам...

– Аз също.

– ... и заключавам, че ще сметнем бъдещата ви придобивка за изцяло ваша собственост, естествено при условие, че я получите преди подписването на брачния договор. Нали така?

Стъписването ми продължи прекалено дълго, за да мога да прикрия обзелото ме колебание.

– Нали така, госпожице?

– Не... Не знам. Ще видим това, когато избера въпросния апартамент, ако нямате нищо против.

Трепнах. Не можех да повярвам, че подобни решителни думи са се отронили от устните, които така страстно се бяха притискали до устните на Луи, до неговото тяло, до пениса му, с които бях пила от извора на душата му само няколко дни преди това в цветния пашкул на Малмезон. Тук вече не ставаше въпрос за никакви цветя... При тази мисъл усетих болка на мястото на татуировката и леко се намръщих.

Макар отговорът ми да отлагаше решението, сам по себе си беше достатъчно двусмислен, за да ми покаже, че неговото откритие вече ме разяжда отвътре. Ала засега не виждах друг лек срещу него освен отрицанието.

Нотариусът кимна с дискретна, но порядъчно лукава усмивка, като по този начин наруши присъщата за длъжността му сдържаност.

След като ме отведе в кабинета на своя секретар, където ме посрещна удивително млада и привлекателна жена, господин Вюрман сложи ръка на рамото ми и нейната тежест сякаш подчерта препоръката, която ми направи с бащински тон:

– Напълно права сте да не прибързвате. Първо обмислете нещата... Времето, отделено да проучване на истинското положение, никога не е изгубено.

Дали говореше за бъдещия ми апартамент... Или за миналото на братя Барле в момент, когато бях на път да сключа законен брак с единия от тях?

Още обмислях двусмислието на думите му, когато той вече се бе прибрал в убежището си – като рак, пъхнал се под камък.

За щастие, мозъкът ни непрекъснато реже кадри, както при монтажа на филм, и пропуска определени епизоди. Така в нашите спомени остават само критичните и решаващите моменти, а ежедневието бива заличено.

Като по чудо петнайсети май се оказа именно ден, белязан само от силни моменти. Без да си давам сметка за неясните обстоятелства, които ме бяха отвели от кантората на господин Вюрман до този хол, украсен с ухаещи на подправки сухи цветя, към двайсет часа, така или иначе, се озовах в малък кокетен хотел недалеч от „Порт Доре“, където бях посрещната от две приветливи англичанки, в пълно съответствие с приятната атмосфера в него.

– Добър вечер. Очакват ме в петнайсета стая.

– Петнайсета... – потвърди късо подстриганата брюнетка с доста подчертан акцент. – Да, вашият приятел пристигна. Намира се на първия етаж.

По време на изпълнените с леност следобеди бях разказала на заинтригувания Луи, че от месеци насам някакъв неизвестен клиент кани на среща София. Зачуди се, че мъжът продължава да се вижда с нея и след официалното затваряне на „Нощни красавици“, агенцията, която първоначално ги бе свързала.

Онова, което в началото бе за приятелката ми просто пикантно приключение, разнообразяващо обичайните поръчки, с времето напълно я бе обсебило. Ако непознатият не я бе заплашил на няколко пъти да не я потърси повече, тя без съмнение би се опитала да разкрие самоличността му, като внезапно включи осветлението в потъналата в пълен мрак стая, където се срещаха. Оттогава този мъж, с пенис, ухаещ на ягоди или на малини, до такава степен изостряше либидото й, бездруго възбудено от необичайния сценарий, че тя часове наред ми говореше за него и непрекъснато отлагаше момента, когато ще обърне внимание на Фред, моя бивш приятел, и по този начин безжалостно го измъчваше.

– Тук ли си? – прошепнах аз, след като открехнах втората врата на петнайсета стая.

Задължително условие за подобен фантазъм е да влезеш в напълно затъмнена стая, без да виждаш, нито да виждат теб, като за тази цел трябва да бъде елиминиран всякакъв източник на светлина. Това е възможно единствено в стаи, където между вратата на коридора и вътрешната врата има антре, което да спре всеки нежелан лъч, макар не винаги напълно успешно.

Обясних си избора на този хотел именно поради това особено разположение, защото нищо друго не оправдаваше да се отдаваме на лудории извън любимия ни „Шарм“, толкова далеч от нашия дом.

– Ела... – прошепна той от срещуположния ъгъл на стаята.

Не, сега си спомням. Нищо такова не каза той. Напротив, упорито държеше илюзията за анонимност между нас да бъде съхранена по всякакъв начин. Ето защо не произнесе нито дума през цялото време, което прекарахме в тази стая. През онзи ден дори не бе използвал обичайната тоалетна вода. В резултат, за да го позная, разполагах единствено с ръцете си и доверието ми към него. Нищо друго не ми говореше, че срещу мен, в тази непрогледна тъмнина, е той и никой друг.

Мълчанието му ме накара да постъпя като него. Едва долавях сянката му на канапето, обърнато към леглото. Не помръдваше. За времето, през което ме е очаквал, очите му вероятно бяха привикнали с мрака, защото почувствах, че се взира, оглежда фигурата ми и следи предпазливите ми движения. Без да кажа нито дума, свалих една по една дрехите си, също загрижена да не избързвам и да се съобразявам с особената атмосфера, която обгръщаше двама ни. Без нито дума се изтегнах на леглото, което той се бе погрижил предварително да оправи, и останах така, дебнейки и най-малкия шум или миризма.

По коприненото докосване на кожата му, лекото й хлъзгане, докато разтваряше бедра, разбрах, че и той е гол. Постепенно и други звуци изпълниха стаята: все по-задъхано дишане, шумът от триене, в което се долавяше наличието на влага, може би семенна течност, разбрах, че вече е достатъчно възбуден. Мисълта, че мастурбира, без да мога да го видя, за мен означаваше нежна покана да се присъединя. Онова, което би ми се сторило на светло прекалено грубо, прекалено директно, се превръщаше в съучастнически танц, при който всяко от сетивата се забавляваше да дебне сетивата на другия, да ги лиши за момент от храна, в очакване на момента, когато всички те ще се заситят. Същинска игра на котка и мишка.

В резултат от тази ситуация за пръв път чувах неща, които до този момент се бях задоволявала само да гледам: чувах как се оголва главичката на члена му, а после се прибира обратно; чувах как кожата му се опъва докрай и изтръгва от него тихо стенание; чувах разтварянето на влажните му устни, слюнката, която поемаше с пръсти и я полагаше върху лилавия връх на разтърсвания от спазми пенис.

Въпреки разстоянието, което ни отделяше, носът ми долавяше миризмата на секс, която, със засилването на желанието му, ставаше все по-остра и предвещаваше скорошното настъпване на оргазма.

Не дочаках заповед и на свой ред започнах да се галя, с широко разтворени крака, без да се боя от изпитателния му поглед. На мен също не ми бе приятно да ме гледа такава, а сега можех да го правя без каквито и да било задръжки. Триех вулвата си с широки кръгообразни движения. Пощипвах връхчето на набъбналия си клитор, без да очаквам той да се намеси, за да прави същото доста по-несръчно. Пъхнах властно във влажната вътрешност три събрани в едно пръста, без той да приеме това като покана. Исках да бъда задоволена, при това от него; но само когато аз реша, без да се лиша от нито една тъй сладостна предварителна ласка. И преди всичко да не се налага да спирам, опиянена от влудяващите миризми на секс, чиито нотки последователно изпълваха въздуха край нас.

Полетът ми внезапно бе прекъснат от непохватния удар, който главичката на члена му нанесе върху лицето ми. Бях не толкова подразнена, колкото изненадана. Увлечена в собствените си приятни занимания, така и не бях чула приближаването му по мекия мокет. Нито пък мощния му дъх, който на свой ред обгърна последователно шията, корема и гърдите ми като воал, като тих нощен дъжд.

Протегнах напред полуразтворените си устни, изпънала език, подобно на сензор в мрака. С върха му докоснах набъбналата плът, веднъж, втори път, задъхана от желание, готова да я схрускам, ако по невнимание я пъхнеше между зъбите ми, преди да проникне дълбоко в гърлото ми и да остане там под съпровода на общата ни въздишка. И двамата бяхме изпълнени с доволство, щастливи, че нашите планети са се срещнали в космическия мрак.

Оставих го известно време да извършва постъпателни движения в устата ми. Понякога навлизаше прекалено дълбоко и едва не се задавях, но това нямаше значение. Чувствах как членът му става все по-голям и дори започвах да се питам дали не след дълго ще мога да побера чудовищните му размери. Силата ми бе именно в моята способност да го надувам като балон, да го превръщам във непрестанно разширяваща се вселена от наслаждение. В случая бях богиня, която единствена може да му дари вечност.

Когато първите спазми разтърсиха главичката, аз сграбчих с все сили бедрата му, борейки се с намерението му да се отдръпне. Исках неговият сок да проникне в гърлото ми, исках да изпия Млечния път, да поема в себе си дъжда от космическа материя. Той разбра жеста ми, престана да ме щади и пъхна среден пръст в пламналата ми вулва. Съчетавахме движенията си, без да се налага да се виждаме. Оставяхме се да ни водят свръхестествените сили, без нито една фалшива нота да наруши тази изначална тишина.

Преместих свободната си ръка от моя малък горящ метеорит – сравнението ме накара да се усмихна – към неговия скротум, който ритмично се блъскаше в брадичката ми, а оттам до черната дупка на ануса му, разположен на по-малко от една светлинна година от дружния ни оргазъм, който пое показалеца ми и накара Луи да изхълца признателно.

Струва ми се, че през този ден за пръв път го облях с течността, бликнала от вулвата ми. Прозрачната струя поръси дланта му и чаршафа под нея. Вулвата ми се сви тъй силно, че за момент пръстът му остана в плен. Сетне, когато най-сетне го пусна, той на свой ред изригна бяла гореща лава, която се изля в мен на дълги, щедри струи, покривайки лигавиците ми със соления лепкав вкус на любовта. Погълнах я като нектар. Дори мляснах с език, за да й се насладя.

Имахме сили само да се строполим редом върху изцапаното легло, като всеки от нас положи ръка върху интимните части на другия, блажен притежател на това късче небе.

5.

18 май 2010 година

Обединени в свещения съюз на татуировката.

Ето че сега двамата с Луи бяхме свързани не само чрез веригите на чувствеността, които с всеки изминал ден ни стягаха все по-здраво. Да, бях предпочела като първообраз на този наш съюз незаличимото клеймо на мастилото, а не годежната халка. Може би си спомняте, че с халките до този момент не ми бе провървяло...

Впрочем дали Давид за пореден път бе рециклирал пръстена на Ортанс, който до неотдавна бе предназначен за мен, а сега трябваше да бъде по мярка на Алис? Признавам, че не можах да се сдържа, и прехвърлих жълтата преса, за да открия снимка на Алис, на която се вижда лявата й ръка. След проверката обаче установих, че на безименния й пръст няма нищо. Не бе изключено той да постави там прословутия пръстен по време на по-официална церемония от нелепото интервю, но, естествено, в присъствието на журналисти и папараци.

Вечерта на нашата анонимна среща бях на път да разпитам Луи за несъответствието, открито от нотариуса Вюрман. Всичко това, разбира се, беше някаква глупост, но все пак не преставах да мисля за него. Само два дни преди рождения му ден бе съвсем лесно да засегна тази тема и аз много се изкушавах да го сторя. Накрая наистина не издържах. Истината е, че любопитството ни убива, освен ако не ни побърка.

– Май 1968 година... Струва си човек да се роди именно тогава – подхвърлих му аз с престорена небрежност.

Както всяка година пресата предвиждаше бурна социална пролет по подобие на пролетта на шейсет и осма, а политици и синдикалисти от всякакви цветове се надпреварваха да обсъждат подобна възможност и евентуалните последици от нея. Тъкмо в този момент един от тях коментираше тази тема по телевизията. Луи почти не му обръщаше внимание и се бе зачел в някакво списание за изкуство.

– Да... Е, през 1968 година са се родили поне няколко стотин хиляди, от които поне десетина хиляди, също като мен, през май. Така че в това отношение не съм единствен по рода си.

– Вярно... Само че не всички могат да разкажат толкова интересни неща, свързани със своето раждане.

На 19 май 1968 година стачките продължавали вече трета седмица, а по бензиностанциите нямало капка бензин. Тъй като колите били останали без гориво, а и такси не можело да се намери, Андре Барле взел една триколка с педали за разнасяне на издаваните от него вестници, за да откара по спешност Ортанс до клиниката. Със същото возило, четирийсет и осем часа по-късно върнал у дома жена си и детето под изумените погледи на принудените да ходят пешком парижани. Сцената била толкова любопитна, че съседите извадили фотоапаратите и я обезсмъртили. Този епизод се запечатал във фамилната памет и бил описван всеки път, когато се наложело да се внесе оживление по време на някоя скучна вечеря.

– Е, вярно. Наистина е доста необичайно – призна Луи.

– Виж Давид например... – продължих аз.

– Какво?

– Сигурна съм, че никой вече не си спомня любопитни подробности, свързани с раждането му през януари 1969 година.

Понеже той не реагира, продължих незабавно:

– Вероятно януари 1969 година е бил съвсем обикновен месец. Особено пък пети, четири дни след Нова година.

Без да прекъсне четенето, Луи съвсем невъзмутимо ме поправи:

– Януари седемдесета година, а не шейсет и девета. Давид е роден на 5 януари 1970 година – заяви с безизразен глас той.

Уж четеше, но бих могла да се закълна, че докато казваше това, очите му бяха втренчени и неподвижни.

– Сигурен ли си, че не е през шейсет и девета? – настоях аз, без да повишавам глас.

– Да. Давид е роден на 5 януари 1970 година. Все пак не може да не знам рождената дата на брат си.

Каза това като нещо, което се разбира от само себе си, и все пак успя да ме убеди само наполовина. Естествено, че по принцип беше прав.

Безсмислено бе да засягам тази тема пряко. Очевидно бе, че по този начин няма да науча нищо.

– Е, в крайна сметка шейсет и девета или седемдесета... няма никакво значение – заключих с небрежен тон аз.

– Не съвсем.

Той стана рязко, захвърли списанието на ниската масичка и без да ми даде възможност да продължа, съвсем неочаквано подхвърли закачливо:

– Я ми кажете, като сте такава историчка, знаете ли къде е вашият „Десет-пъти-дневно“?

Въпросът му ме хвана неподготвена. Очевидно това бе и целта, защото можах да отговоря само:

– В нашата спалня, нали?

– Проблемът е, че го няма там. Преди малко претърсих цялата къща и не го открих.

Все още не можех да свикна с последното название, тъй като нашето постоянно жилище си беше същински дворец. Къща. Дали Спящата красавица е казвала за своя замък: „Хайде, момчета, писна ми да гоня разни дракони, прибираме се вкъщи?“.

От ограничено, топло и уютно пространство, всяко ъгълче на което бе пропито с нашите минали наслади, се бяхме преместили в този грамаден дом, който не бе лишен от душа, но твърде дълго бе останал необитаем. Твърде дълго.

– Впрочем, когато се изнасяхме от „Шарм“, не бяхме ли се уточнили, че ти отговаряш за него?

Не обичах да му отправям упреци, но нашата уговорка наистина беше такава. Сега чудесно си спомнях.

– Напълно вярно. Питам се дали не съм го забравил в първа стая.

– Е... В такъв случай ще мина оттам да го потърся.

– Супер – насърчи ме той. – Междувременно можем да използваме хвърчащи листи, които после да вмъкнем в бележника.

– Окей. Но нали всъщност ти искаше да пишеш в него?

В това отношение не бяхме установили никакво конкретно правило. Пък нямаше нужда. Докато живеехме на двайсетина или двайсет и пет квадратни метра в първа стая, „Десет-пъти-дневно“ попадаше в ръцете ту на единия, ту на другия, според това дали се забавляваме, почиваме или подреждаме, което се случваше много по-рядко. Не бе необходимо да планираме предварително и всеки пишеше в него, когато му скимнеше. Така едно съвместно преживяване или усещане намираше място върху перфорираните листи на бележника от перото на единия или на другия, а понякога и на двама ни.

– Щеше ми се по-скоро да препрочета някои места...

Тъкмо това до този момент бяхме правили рядко.

– Така ли? И защо?

Той приближи до мен, прегърна ме здраво и притисна татуираното място на корема върху моето, вперил поглед в очите ми:

– Защото много се радвам на неотдавна настъпилите промени у вас, госпожице...

Годежът ни в Малмезон му бе харесал, а също така без съмнение и срещата ни на сляпо. Забелязвах това по сдържаната му усмивка, сякаш оттогава в устата му бе останал възкисел вкус. Ликувах вътрешно при мисълта, че по този начин съм взела известно предимство пред него.

– ... Имах желание да сравня вчерашната Ел с днешната.

– Да не говорим – обадих се загадъчно аз, – че все още не си се запознал с утрешната!

Наведох надясно глава, все едно че предлагам шията си за целувка, а самата долепих устни от дясната страна на неговата шия, там, където се виждаше крайчето на розовата пъпка, татуирана от Стефан. Обожавах да целувам татуировките му. Имах усещането, че черпя енергия от тях, сякаш техните шарки ми вдъхваха живот.

– Хм... Започва да ми става интересно.

Тази малка игра между нас не бе случайна. Бяхме 16 май, в навечерието на четирийсет и втория му рожден ден. Той долови в думите ми скрито обещание, без да става нужда да му се обяснява.

– Надявам се да е така! Само че, драги мой, можеш да ме измъчваш цели два дни и пак няма да научиш нищо!

– Само два дни ли? – пошегува се той и този път впи зъби в основата на тила ми.

– Ай!

Пред вас мога да разкрия, че подаръкът, който му бях приготвила със съучастничеството на Изиам, бе пряко продължение на цветната нощ. Така да се каже, в градски вариант. За нощта на 18 срещу 19 май бях запазила всички стаи на хотел „Шарм“, които щяхме да изследваме една по една, и във всяка от тях го очакваше нов мъжки фантазъм... Във всеки случай такъв, какъвто си представях, че витае във въображението на Луи.

Ала редом с намерението да задоволя докрай желанията на моя любовник, много повече ми се щеше да го накарам да разбере до каква степен тази галерия от химери ми позволява да дам простор на моите желания. Щях да го удовлетворя само дотолкова, доколкото самата аз откривах подтик в собствените ми фантазии. Дали щеше да оцени тази нова промяна у мен? Дали щеше да забележи появата на начинаещата сексуална магьосница в сянката на майстора?

Витрината на галерията „Соваж“ ми се стори доста по-скромна, когато вечерта на 18 май застанах пред нея, под ръка с облечения в официален костюм Луи. Запълнена бе открай докрай с редица безнадеждно сиви телевизионни екрани без образ, които минувачите по улица „Севине“ отминаваха с пълно безразличие.

– И това ли е страхотната инсталация на твоето галено протеже? Тъмни екрани?

– Потърпи малко...

Той ме накара да влезем в галерията, където Албан Соваж, все така словоохотлив и приветлив, какъвто го помнех, все така плешив и брадат, но с нови очила, според последните модни тенденции, не криеше трескавата си възбуда

– Ще бъде стра-хот-но, приятели! Направо страхотно! От кабинета на министърката се обадиха, че тя ще мине лично да хвърли един поглед. Тук ще бъде и цялата преса. Дори кореспондентът на Таймс Магазин във Франция.

Тълпата любопитни беше все още рехава, а аз не можех да разбера какво ще бъде естеството на изложбата. По белите стени бяха окачени екрани, много по-многобройни, отколкото на витрината. Те също не проявяваха признаци на живот. Единствената разлика с техните събратя откъм улицата бе, че над всеки от тях се мъдреше названието на някой град по света: Лондон, Токио, Сидни, Сан Франциско, Рио, Москва, Рим, Йоханесбург, Шанхай, Калкута, Берлин, Стокхолм и пр. „Изключително и само в реално време, чрез уебкамери...“ – според обяснението, което бе дал Давид Гарше по време на празника по случай настаняването ни в новото жилище.

Значи, това бил готвеният от него страхотен удар? Туристически изгледи от цял свят? За какви ни вземаше?

– По местата си ли са момичетата? – тревожеше се Луи с ръка на талията ми.

При тези думи той посочи широка черна завеса в дъното на галерията, зад която вероятно се криеше малка сцена.

– Тъкмо приключват с гримирането. Сред десет минути ще бъдат готови – осведоми го галеристът.

– Чудесно.

– Представление ли ще има? – запитах, ненадейно обзета от любопитство.

– Нещо такова...

Луи искаше да ме изненада и аз добре го разбирах. Съвременното изкуство, както той го схващаше и защитаваше, бе предназначено да действа като електрошок. Целта беше зрителят да бъде смаян с всички възможни средства. Веднъж доведен до това състояние, той би трябвало с остатъка от разсъдък да разшифрова социалната критика, вложена в съответния концептуален буламач.

– Охо! – възкликна Албан и посочи група новодошли. – Ето че новите ни жертви пристигат. Значи, работата е опечена.

Любителите на вернисажите притежават особени радари. Безпогрешно долавят кога ще се появят първите табли с петифури и шампанското ще заискри във високите чаши, за да се втурнат към тях.

– Дали Давид не е някъде тъдява?

Ставаше дума за Давид Гарше, разбира се, звездата на вечерта. Онзи, от когото зависеше дали Луи ще пробие в артистичните среди – и обратно.

– Ако е там, където беше преди пет минути, вероятно още повръща водката с портокалов сок в тоалетната.

– Нали нямаш нищо против да го повикаш?

Сред новодошлите забелязах Ребека Сибони, директорката на „Нощни красавици“, агенцията за компаньонки, където известно време бях работила. Беше с все същата руса грива, а слабото й, почти мършаво тяло бе стегнато в пембено костюмче с неутрална модна линия. Не бяхме се виждали от миналата година, когато през едно юнско утро двете със София бяхме нахлули в дома й. Струваше ми се, че оттогава са минали цели столетия. Оставих Луи на неговите задължения и отидох да посрещна моята бивша работодателка.

– Добър вечер, Ребека. Отдавна не сме...

– Вярно. Радвам се да видя колко добре ти понася семейният живот. Чудесна си.

Съпроводи оценката си с поглед, който се плъзна по прилепналата китайска рокля, подчертаваща тънката ми талия и закръглените бедра, която Луи ми бе подарил за случая.

Зад този комплимент долових нотка на онова огорчение, което тя отдавна таеше в себе си. Тя бе тази, която дълго време бе мечтала да свърже живота си с Луи.

– Благодаря.

Между нас настъпи продължително неловко мълчание, по време на което в ума ми пробягаха разни мисли. Спомних си например интимния начин, по който тя се обръщаше към Луи в пиратския запис, който Фред бе направил на техен телефонен разговор: „Мили Лу. Знаеш, че винаги съм с теб, мили Лу. Изцяло и завинаги“. Тази вечер тя отново бе с него.

Оттогава често бях премисляла естеството на тяхната връзка. Щеше ми се да вярвам, че в нея няма никаква двусмисленост: отначало Луи бе изпълнявал заръката на Давид. После наистина се бе влюбил в мен и със съучастничеството на старата си приятелка бе направил всичко, за да ме накара да се откажа от брака с неговия по-малък брат. Ала впоследствие това обяснение не бе устояло на новите разкрития: оказа се, че съм двойница на Орор, тяхната обща младежка любов. След това... Просто бях престанала да се измъчвам с въпроси на тази тема. Какво значение имаше, след като вече живеех с единствения мъж, когото бях обичала в живота си?

– Имаш ли представа какво са ни подготвили? – запита ме Ребека.

Посочи екраните около нас и сякаш невидимо ухо бе чуло думите й, точно в този момент всички те внезапно светнаха. Отначало върху тях се появи изпитателна таблица, а след това объркани изображения, което означаваше настройка на уебкамерите по света. Започнаха да се появяват части от бельо, слипове, боксерки или прашки, окосмени пубиси с различни цветове и нюанси, кожа на представителки на различни раси.

Няколко секунди по-късно не остана никакво съмнение относно истинския сюжет на инсталацията: четирийсетина мъжки и женски полови органи от всякакви възрасти, произход и размери, които бяха показвани директно в близък план.

Най-удивително от всичко бе яркоцветният кабел, който излизаше от всеки екран и минаваше по тавана на залата във формата на шарени пипала. Отделните му краища се събираха в дъното на галерията и се губеха зад завесата, където се намираше малката сцена.

– Добър вечер и добре дошли в галерията „Албан Соваж-Луи Барле“...

Ето че моят мъж официално заемаше своето място в най-затворения и най-снобски свят на планетата, този на галериите за съвременно изкуство.

Съвсем непринудено Албан взе микрофона и започна да се разхожда сред тълпата гости, която ставаше все по-гъста.

– Двамата с Луи сме щастливи да ви приемем тази вечер, за да споделите с нас новата творба на Давид Гарше Перманентен секс.

След това подхвана някакви философско-концептуални брътвежи, при това с такава сериозност, все едно че обявяваше годежа на английски принц с ар енд би певица. Накрая подаде микрофона на издигнатия върху гребена на вълната художник, който, блед като платно, се бе появил сякаш от нищото.

Младият денди го грабна и като обърна гръб на публиката, започна да говори към екраните, сякаш те бяха живи хора:

– Okay, touch yourselves, please. Започнете да се докосвате, ако обичате.

В синхрон, като някакъв балет, към гениталиите се протегнаха ръце и започнаха да изследват разголената им анатомия.

– Now... go jerk off – окуражи ги Давид Гарше. – Сега можете да се галите.

Със същата съгласуваност всички без колебание започнаха да мастурбират. Именно в този момент забелязах, че върху екраните има еднакъв брой мъже и жени, разположени последователно, мъж, жена, след това пак мъж и така нататък, както изискват правилата на етикецията по отношение на сътрапезници.

Докато всеки от анонимните участници продължаваше да действа, давайки израз на задоволството си повече или по-малко шумно, съответният кабел започна да свети. Не след дълго обстановката вече напомняше нощен клуб с ярки многоцветни неонови светлини.

Не бях обърнала внимание кога Албан се е приближил до мен.

– Обърнете внимание – прошепна той на ухото ми, – степента на удоволствие, което изпитва всеки участник, се измерва в зависимост от звуковия спектър на неговите стенания... Колкото по-близко е до оргазма, толкова по-ярки са съответните цветове.

– И цялата тази инсталация служи само за това? – запитах аз, стъписана от кичозния изглед на устройството. – Да направи от галерията нощен клуб в оргазъм?

– Нямаш представа колко си права... Пъшканията им биват премодулирани в музикални ноти чрез устройство от типа ауто-тюн. Миксажът се осъществява директно. Просто трябва да се изчака да достигнат определения минимален интензитет.

При тези думи Давид Гарше подкани своите храбри войничета на полето на насладите да вдигнат звуковото ниво:

– Harder... Harder, please, guys! По-силно... По-силно, ако обичате, приятели.

Колкото по-силно се чуваха пъшканията на участниците, толкова по-оживен ставаше шепотът на гостите край мен. Всеки от тях наблюдаваше околните и съобразяваше държанието си с тяхното, а някои едва сподавяха въздишката на отвращение или откровената насмешка.

Улових погледа на Ребека и тихичко я запитах:

– Наистина ли министърката на културата ще дойде да види... това?

В знак на недоумение тя вдигна вежди, които бяха толкова руси, че краищата им просто не се виждаха. От тонколоните в залата се разнесоха първите резки звуци на електронна музика, която все пак бе достатъчно ритмична, за да накара околните да започнат да се полюляват в такт. Дадох си сметка, че тя представлява композиция, съставена в реално време от въздишките, идващи от всички краища на света. Оригиналността на инсталацията се състоеше именно в това: всички смятаха, че присъстват на обикновена провокация, докато в действителност слушаха музикално изпълнение, плод на онова, което се разиграваше пред очите ни.

В този момент черната завеса се вдигна и видяхме три танцьорки по почти прозрачни бикини в телесен цвят, които така изглеждаха много по-предизвикателни и съблазнителни, отколкото ако бяха голи. Въпреки смущението, предизвикано от тяхната поява, веднага познах една от тях, метиската Саломе. Втората беше Пеги, приятелката на София от времето на „Нощните красавици“, която ни бе услужила с фолксвагена „бръмбар“ с подвижен покрив. А третата бе самата София. Те се кълчеха похотливо с муцунки и погледи на невинни кошути, опитвайки се да следват неравния ритъм на космополитната мастурбация.

– Да бяха се опитали да внушат на тези момичета поне малко приличие... – възмути се полугласно Ребека.

– В течение ли бяхте?

– Какво говорите, в никакъв случай! – възмути се тя. – Никога не бих подкрепила подобна... свинщина!

Луи би могъл да наеме за своето малко шоу коя да е жена. Всяка би приела, стига да притежава достатъчна доза безсрамие. Само не и София. Не и моята приятелка! Не и за подобен ексхибиционизъм!

– София е истинска танцьорка – защитих я аз. – Професионалистка. Само че...

– Зная, зная, разбира се!

През това време София започна да показва стриптийз, който се свеждаше до разкопчаване на горнището на банския. Беше се втренчила право напред, очевидно за да не среща смущаващите погледи на зрителите.

Що се отнася до Луи, Давид Гарше и Албан, те очевидно бяха доволни от стъписването, което бяха успели да предизвикат, и се смееха доволно като хлапаци. Присъстващите бяха объркани и смутени, като не знаеха дали да слушат, да гледат, или да размишляват върху смисъла на това странно представление.

– Окей! Изчезвам оттук! – промърморих накрая аз и се отправих към изхода.

По глъчката на струпалите се отвън минувачи разбрах, че всичко се излъчва по екраните на витрината. Запитах се дали звук и образ могат да се обхванат в тяхната цялост.

Съмнението ми се разсея, когато излязох от галерията. Кадри с трите танцьорки се редуваха със сцените на мастурбиране, предавани директно от различни краища на света... И всичко това направо на улицата?

Нима тези хора наистина се бяха побъркали?

Надзърнах вътре и видях как Луи прекосява тълпата журналисти и гости, за да ме настигне. Тъкмо в този момент се дочуха сирените на бързо приближаващи полицейски коли. Луи все още не бе успял да стигне до вратата, следван от Албан, когато пред нас се появиха двама цивилни полицаи, които се отличаваха единствено по оранжевите ленти на лявата ръка.

– Полиция... Полиция, пуснете ни да минем, ако обичате.

Те се опитваха не толкова да разпръснат тълпата любопитни, колкото да се доберат до входа. Сцената ми се стори толкова сюрреалистична, че вместо да си тръгна, както смятах преди малко, останах неподвижна на тротоара, заобиколена от множеството смаяни зяпачи.

По-възрастният от двамата полицаи, русокос, плешив здравеняк с късо подстригана брада, хвана някакъв мъж, който му препречваше пътя, и го запита:

– Вие ли отговаряте за този панаир?

– Не, защо? – вяло отвърна непознатият.

Междувременно другият полицай, слаб и тъмнокос в контраст с колегата си, снимаше витрината с големия фотоапарат, който висеше на врата му.

Луи най-сетне бе успял да се измъкне от галерията толкова бързо, колкото му позволяваха недъгавият крак и бастунът. Той изобрази върху лицето си необичайната за него приветлива усмивка, при която никога не се появяваше трапчинката на бузата му, и сърдечно протегна ръка:

– Луи Барле. Аз съм законният управител на галерията.

– Капитан Льошер... – отвърна полицейският служител, без да поеме протегнатата към него ръка.

– Мога ли да запитам на какво дължим честта на вашето посещение, господин капитан?

– Подигравате ли се с мен? Нима не виждате какъв цирк се оформя в резултат от излъчването на тези ваши записи между приятели?

Той посочи обвинително екраните, върху които в този момент на метър и половина по диагонал се виждаха мъжки и женски полов орган. Във вагината бяха пъхнати два пръста и по всичко личеше, че оргазмът никак не е далече.

– Вижте какво, не искам от вас да разберете или да оцените... – стегна се Луи. – Само че в случая става въпрос за изкуство. При това за изкуство, което хората харесват.

Сякаш, за да го опровергае, в този момент цялото устройство загасна както на витрината, така и в галерията. Очевидно суетящият се Албан се бе изплашил и незабавно бе сложил край на представлението.

Полицаят изгледа Луи, след което спокойно, но категорично заяви:

– Това, което пропуснах да ви съобщя, е, че представлявам Отдела за закрила на малолетните. Като такъв не съм компетентен да преценя дали това е изкуство, или не. Само че със сигурност мога да ви кажа, драги господине, че показването на сексуални сцени на улицата, само на двеста метра от средно училище, представлява сериозно нарушение на правата на детето. И престъпление, което се наказва със затвор.

Последната дума шибна Луи през лицето и го накара да онемее.

Младият полицай с фотоапарата се приближи до своя началник и извади от джоба на якето си белезници. Сред тълпата минувачи премина вълна от недоволство.

– Бихте ли ми обяснили за какво всъщност става въпрос? – запита Луи, който изведнъж бе станал сериозен.

– Много просто, ще трябва да ни последвате като задържан.

При тези думи тъмнокосият полицай пристъпи към Луи с явното намерение да закопчае китките му.

– Почакайте... Ще дойда с вас, но не смятам, че е необходимо да се прибягва до подобни методи.

– Много сте любезен, но методите избирам аз.

С кимване на глава той даде знак на колегата си, че може да действа. Луи отстъпи назад, но после се отказа от съпротивата. За миг полицаят изви ръцете му зад гърба и хвана китките му в стоманените гривни. После побутна моя годеник към по-близката от двете спрели коли, чиято синя мигаща светлина продължаваше да озарява улицата.

Колкото и ядосана да бях на Луи, все пак у мен уплахата и съчувствието взеха връх. Не бих могла да понеса да го откъснат от мен и да го отведат като някакъв престъпник. Усетих как коремът ми се свива в странни спазми, които като цунами се спуснаха надолу и стигнаха между бедрата. Тялото ми не бе съгласно той да ми бъде отнет.

Тези пулсации ме откъснаха от вцепенението. Промуших се през първата редица любопитни и най-сетне се намесих:

– Господин капитан!

– Вие коя сте? – обърна се рязко към мен брадатият блондин.

– Аз съм негова годеница.

– И какво от това?

– Мога ли да знам кой ви предупреди?

– Моля? – престори се, че не разбира въпроса ми той.

– Не ме убеждавайте, че случайно сте минавали край витрината. Откриването на изложбата едва сега започва. За да пристигнете толкова бързо, непременно някой ви е осведомил, нали?

Въздържах се да не кажа, че някой ни е издал.

Той присви очи, сви лице и отвърна кратко:

– Едно сдружение на родители.

– На родители на ученици ли? – зачудих се аз.

– В другия край на тази улица се намира лицеят „Виктор Юго“, госпожице. Съгласно член 227, алинея 24 от Наказателния кодекс, показването на порнография под каквато и да било форма се наказва с три години затвор и глоба от 75 000 евро. Разполагането на секс магазини и на заведения, предназначени за възрастни, е забранено в периметър двеста метра от учебно заведение. Такъв е законът.

– Само че това не е секс магазин! – възмутих с аз. – Това е художествена галерия!

– Просто казвам, че трябва да бъде направена надлежна проверка, когато става въпрос за подобен род изкуство.

Канех се да продължа в опит да разбия предразсъдъците на полицейския служител, но в този момент върху рамото ми легна приятелска ръка. Беше Албан.

– Остави! – прошепна той на ухото ми. – Само ще утежниш положението му.

– Мамка му, не може да оставим да го отведат просто така!

– Остави, казвам ти. Самият аз през последните десет години съм минал през това поне половин дузина пъти. Ще се оправи. Не се тревожи.

Коремът ми говореше обратното. Тежка оловна топка бе притиснала матката и вътрешностите ми.

Изгледах как вкараха Луи на задната седалка в пежото без отличителни знаци, как татуираната на шията му роза сякаш вехне, докато изчезва в купето на колата.

– Ще го държат ден-два. Ще се опитат да го сплашат, но мога да те уверя, че нищо лошо няма да му се случи – опита се да ме успокои Албан, осланяйки се на личния си опит. – Освен това по време на задържането имаш право на адвокат.

– Адвокат ли? Но кой адвокат?

– Зерки – отвърна той, сякаш това се разбираше от само себе си. – Жан-Марк Зерки. Адвокатът на Луи. Не го ли познаваш?

Луи ми бе споменавал за него по повод уволнението от групата „Барле“, но до този момент никога не го бях срещала. Дори не подозирах, че въпросният адвокат знае за новата дейност на моя бъдещ съпруг.

– Впрочем Луи ми заръча да ти предам това.

Брадатият галерист ми подаде плосък ключ с многобройни дребни нарези. Такъв модел ключове обикновено са предназначени за секретни брави на бронирани врати.

– И какво да отключа с него?

– Нямам представа. Каза ми, че ти си щяла да разбереш.

– И кога успя да ти го предаде?

– Преди малко. Когато видя да идва полицията.

– Окей.

Огледах със съмнение ключа.

– Заръча ми също така да ти предам, че трябва да прибереш вашия бележник от хотел „Шарм“ и да поставиш под ключ всичко, което би могло да бъде сметнато за твърде „горещо“. Точно това бяха думите му. И пак добави, че ти си щяла да разбереш.

Още при първия вой на полицейската сирена Луи бе предвидил какво може да се случи с галерията и със самия него като управител. Ето защо бе дал съответните указания на Албан за ограничаване на щетите. Сега ние, които бяхме поставили сексуалността в центъра на нашата история като двойка, трябваше да прикрием всичко, за да не може правосъдието да се възползва от него като оръжие срещу нас. Всичко това изглеждаше толкова абсурдно, толкова несправедливо. А ето че трябваше да понеса нов удар в корема.

– Ел! Ел!

Шумът от познати забързани крачки ме накара да се обърна.

Възползвайки се от суматохата в галерията, София и нейните дружки бяха напуснали сцената. Приятелката ми, облечена набързо в късичък пеньоар, потичваше към мен със засрамен и обиден вид, защото бе отгатнала какво се е случило.

– Ел, позволи ми да ти обясня...

В този момент, без да се замислям, хукнах право напред, макар тясната рокля да ме спъваше, пробих си път през множеството, което продължаваше да се тълпи в тясната еднопосочна улица. Без да знам къде отивам, продължих по улица „Сент Антоан“ по посока на Сена.

Просто исках да се отдалеча час по-скоро. Да забравя как розата на Луи ми бе отнета от полицаите. Да разсея уханието на неговия парфюм, който все още се носеше над паважа. Да съхраня само спомена за слетите ни тела и да пропъдя всичко останало, паразитните чувства и образи, които непрекъснато заплашваха да развалят всичко.

Всичко, така или иначе, бе пропаднало, включително моят подарък. Изненадата, която му готвех тази вечер в „Шарм“, нямаше да се състои.

6.

Сред географията и легендата на Париж кварталът Маре заема особено място. Ортодоксални евреи около улица „Розие“, гейове и художници из целия квартал, модна младеж съставя неговата пъстра фауна...

Според мен най-странно тук е, че най-централният от всички парижки квартали, заемащ части от Първи, Трети и Четвърти район, не предлага онези претенциозни атрибути, както би могло да се очаква. Напротив, по свой начин той има по-скоро периферен, по-типизиран, по-скромен изглед. Въпреки прочутите паметници, апартаментите с открити греди по таваните на непостижими цени, той е съхранил своя достъпен, непосредствен и дори според някои простонароден вид. Във всеки час на деня там човек може да си купи фалафели или сандвичи с пастърма. Може да заговори всеки негов обитател, без да изпита неприятното чувство на декласиран, както би му се случило в твърде аристократичните Осми или Шестнайсети район. Маре е съумял така добре да вплете в едно паметта за миналото и съвременността, историческото наследство и авангарда, шика с чипса, че отдавна всичко тук е претопено в хомогенна амалгама. Сърцето на Париж има свое сърце. И това не престава да ме удивява и очарова.

Защо ви разказвам всичко това? Защото Маре стана близък на мен, момичето от предградията, по времето, когато тук се намираше офисът на „Нощни красавици“. След аукционната къща „Друо“ и нейните околности този периметър, съставен от тесни улички с множество магазини и заведения, бе най-близък за мен и София.

Ето защо никак не бе чудно, че именно оттук започнах да диря жилището, което имах намерение да купя, още на следващия ден след посещението при нотариуса Вюрман. Двустайните апартаменти далеч надвишаваха моите възможности, но амбицията ми би била напълно задоволена от гарсониера с едно помещение, служещо за спалня, дрешник и трапезария, долу-горе в този ред, но, така или иначе, установяването ми в този квартал вече беше осъществима мечта, тъй като, след като платих данък наследство, разполагах с малко повече от триста хиляди евро. Посетих няколко ужасно порутени и мрачни жилища, но накрая попаднах на малко очарователно гнездо на шестия, предпоследен етаж без асансьор, на улица „Трезор“, покрита с паваж и без изход, прочута с терасите на своите кафенета. Все още не бях дала оферта и брокерът на недвижими имоти ме преследваше с обичайния припев:

– Такава цена, при това в улица без изход, е нещо изключително! Съвсем наскоро бе предложен за продажба и, повярвайте ми, бързо ще се намерят купувачи. Само този следобед водих там двама кандидати.

– Мога да заплатя в брой – задоволих се да отвърна, доволна, че поне веднъж мога да покажа мускули.

– Като казвате в брой...?

Очите му светнаха.

– Разполагам с цялата сума – потвърдих аз. – Е, ще я получа до няколко дни. Но няма нужда да тегля заем.

– Включително разходите по прехвърлянето?

– Трябва да изчисля, но... да, така смятам.

На каква цена. Смъртта на мама. Но нали самата Мод открай време ми напомняше, че трябва да съхраня моята независимост? Тя, която се бе борила да придобие своята чрез самостоятелен дом, при това без всички неприятни задължения, които тегнеха върху жените по онова време? След заминаването на баща ми нито един мъж не бе могъл да окаже върху нея каквото и да било влияние. Вероятно бе имала няколко авантюри, но си бе останала единствена стопанка на дома. Мама никога не се бе проявявала като войнстваща феминистка. Но като свободна жена, да. Жена, която не позволява на никого да диктува поведението й или да направлява живота й.

И така, докато бягах с все сили, колкото се може по-далеч от галерията „Соваж“, по-далеч от София и от нещастието, сполетяло Луи и неотдавнашния ни годеж, инстинктивно поех надясно по улица „Роа дьо Сисил“ към апартамента, който възнамерявах да купя. Като по чудо договорът за продажба щеше да се оформи без мое участие и ключовете някак от само себе си щяха да паднат в ръката ми.

Тъкмо приближавах към салона за татуировки „Драгон Тату“, владение на Стефан и нейните три сътруднички, когато забелязах, че София е все още по следите ми. Боса, с полуразтворен на голия корем пеньоар, тя постепенно ме настигаше. Проклетата китайска рокля ми пречеше да вървя по-бързо.

– Спри! Почакай, Ел... Мамка му!

Изобщо не исках да я виждам. Продължих да потичвам с риск да си изкълча краката на високите токчета.

Стори ми се, че следващото подвикване на София идва от по-далеч. Беше прекратила преследването.

– Почакай... Луи няма нищо общо с това... Аз сама помолих Албан да ме наеме.

Спрях на място. Полуголата София стоеше по средата на улицата, привличайки погледите на минувачите. Едва по-късно си дадох сметка, че те вероятно са ни взели за две лесбийки, които преживяват криза в отношенията.

Погледнах разстоянието между нас, но тя бе тази, която направи няколко крачки и се приближи. Хвана ме за ръка и ме поведе, като че бях безжизнена кукла, докато стигнахме ресторант „Ескал дю Либан“. Разпознах мястото, където година преди това Ребека ми бе уговорила среща. Където за пръв път осъзнах чувствата на Луи към мен.

Двете седнахме напълно изтощени, защото сутрешните бягания по алеите на Венсенската гора бяха далечен спомен. София авторитетно поръча чай и сладки.

– Да не искаш да ме накараш да повярвам, че Луи няма нищо общо с това...?

– Кълна ти се, нищо общо няма. Моята приятелка Пеги е близка с Давид.

– Близка с Давид ли?

– С Давид Гарше – побърза да уточни тя. – Случайно ми спомена за тази изложба, за предложението му, което й се сторило забавно... Само че изобщо не ставало дума за мое участие. И двамата се съмнявали, че на теб няма да ти хареса. Аз самата настоях пред Давид и Албан да ме вземат.

– Господи, Софи... Все си мисля, че струваш повече.

Тя се втренчи в мен и придърпа полите на пеньоара, между които погледът на сервитьора проникваше опасно дълбоко. Той поднесе чая и сладките, след което се оттегли с похотлива усмивка.

– Я ела на себе си! Струвам точно толкова, колкото са готови да ми платят. Да не си въобразяваш, че на драго сърце приемам подобни свинщини? Да не си въобразяваш, че не мечтая за нищо друго, освен да въртя задник пред някакви сноби? Честно казано, те с нищо не са по-добри от мръсниците, любители на пийп шоу. Последните поне не търсят префърцунени оправдания, за да „лъскат бастуна“.

– Ами в такъв случай... просто не го прави.

– Супер! Иди го кажи на моя хазяин. На моя банкер. На кредитните институции, благодарение на които оцелявам. И накрая иди го кажи на оня гадняр от супермаркета!

– От супермаркета ли?

– Касиерът, който не ми маркира дамските превръзки, а аз в замяна трябва всеки път да му показвам циците си, докато се навеждам да платя.

Не знаех какво да й отговоря. През последните месеци вече няколко пъти бях предлагала да й помогна с парите, но тя всеки път отказваше под предлог, че такава милостиня, колкото и приятелска и „добре дошла“ да беше, в никакъв случай няма да реши проблема. Нуждаеше се не от малко налични пари, а от истинска работа, стабилно положение и постоянен доход. Допълнителните дългове щяха да бъдат като черешка върху тортата на всички онези, които вече беше натрупала.

– Лесно ти е на тебе. Премести се от майка си при Давид, а след това от Давид при Луи... Я ми припомни налагало ли ти се е досега да плащаш наем? Да мислиш какво ще сложиш в хладилника? Или да се тревожиш за просрочените сметки?

Забележката й не беше справедлива и дори малко жестока. Тя усети това и ме погледна смутено.

– Прощавай. Не исках да кажа това.

– Зная – съгласих се аз доста по-рязко, отколкото би ми се искало.

Отпих от горещия чай, за да преглътна риданието, което напираше в гърдите ми. Никак не ми се щеше да избухна в сълзи пред нея. Постепенно успях да се овладея.

– Във всеки случай не това е проблемът между нас – продължи тя.

– Какво искаш да кажеш?

– Все още не можеш да преглътнеш, че съм спала с него преди теб.

С него, с Луи. Не за пръв път, когато кажеше „него“, беше ясно кого има предвид. Сега обаче положението беше различно, защото най-сетне двете говорехме открито за това.

– Изобщо не е вярно – защитих се не много убедено аз.

– Напълно вярно е и много добре го знаеш.

Ако в този разговор искреността бе водеща, то София определено печелеше преднина.

– Окей... Трябва да признаеш все пак, че не е много приятно да научиш, че твоят любовник е изчукал най-добрата ти приятелка, преди още дори да те е целунал – отбелязах горчиво аз.

– Значи, излиза, че тебе те целува, а мене ме чука. Чудничко!

– Все пак тогава ти не си била София, а момиче на повикване.

– Вярно. Както е вярно също така, че миналото не може да се върне назад. Колкото и да ми е неприятно...

Луи обаче изобщо не беше на същото мнение.

Именно поради тази причина искаше да правим любов на всички места, които навремето бяха представлявали нещо за двама ни. Особено там, където единият от нас бе изпитал най-силни чувства.

Смяташе, че моето и неговото минало, включително и най-продължителните ни лутания, биха могли да се припокрият от еротичните спомени, които ще изковем заедно. Не искаше и да чуе за забрава. Използваше тъкмо глагола „припокривам“, все едно че ставаше въпрос за саван.

Така, преди няколко дни ме бе завел в кафене „Антикер“ под предлог, че недалеч оттам, в „Друо“, ще има разпродажба на мебели от началото на ХІХ век. Не бях запазила лоши спомени от това малко приятно заведение на улица „Гранж Бателиер“. Онова, което ме свързваше с него, бе по-скоро навикът да сядаме там заедно със Софи. Ала това бе достатъчно, за да накара Луи да ми предложи за него едно ново, чувствено впечатление.

– Изпий си кафето и върви в мъжката тоалетна – бе ми наредил съвсем сериозно той.

– Защо не в дамската?

– Защото там винаги е по-населено. А освен това един мъж никога няма да се оплаче, че някаква двойка лудува в една от кабините.

– Сигурен ли си?

– Абсолютно, госпожице. Най-много да остане, за да по-слуша какво става в съседство. Докато никога не се знае как би реагирала една жена. Би могла като нищо да ни издаде на съдържателя.

Дали говореше от опит? Бил ли е вече изненадан в такова положение, или самият той е влизал в ролята на воайор, който се възбужда от близостта на развихрилите се наблизо влюбени?

Подчиних се и избрах по-широката от двете малки кабини в мъжката тоалетна. Както в повечето парижки кафенета, чистотата бе по-скоро относителна и вонята на урина вземаше връх над синтетичната миризма на цветя от почистващите препарати.

След около две минути дочух накуцващата му походка по плочките, а после почукване по кафявата дървена врата.

„Три кратки, а след това две дълги почуквания. И тогава ще ми отвориш.“

Това бе уреченият сигнал. Той се промъкна до мен в тясното пространство и аз установих, че вече се е погрижил, поемайки този риск, да остави сакото си на стола в салона.

„Няма да разполагаме с много време. Веднага минаваме по същество“, бе ме предупредил той.

Така и стана. С разтуптяно сърце и пулсиращи слепоочия почувствах острия повик на тялото си, за който ми бе говорил. Страхът да не бъдем разкрити се добавяше към неудобството на оскъдното пространство, с което разполагахме. Очевидно бе, че един полов акт, достоен да се нарече такъв, би бил трудно осъществим. Това веднага ми стана ясно и затова паднах на колене, ловко смъкнах ципа на панталона му и измъкнах члена, който веднага изскочи, вече вирнат и с бисерна капчица на върха.

„Ще ме смучеш по-жадно от всякога.

– Нима? – бях се усмихнала дяволито аз. – И откъде си толкова сигурен?

– Ще видиш.“

Видях. Издутата главичка на члена му в полумрака, бързаща да проникне между устните ми. Лицето му, гледано изотдолу, сгърчено от желание. Ръцете му, опрени в страничните стени, за да запази равновесие и да не се строполи върху мен.

Освен това почувствах. Специфичната миризма на пениса му взе връх над всички останали. Уханието на моя мъж, на моя повелител, който маркираше своята територия и изместваше всички онези, които бяха пребивавали тук преди него.

Дали причина бе опасността? Или може би нетърпението му, а преди всичко неговата уязвимост? Дори не се замислих върху това. Не изследвах с език препуциума, както обикновено обичах да правя. Просто събрах влажни устни около най-сладкия и най-сочен плод и започнах шумно да го галя, а по тях избиваха лиги като на кучка, която се храни от паничката. Жадна за него.

„Вероятно ще се изпразня в устата ти и трябва да имаш готовност за това.“

Много скоро усетих, че това ще се случи всеки момент. Начинът, по който ме сграбчи за косите, притисна главата ми към корема си и проникна едва ли не в гърлото ми. Дишаше все по-учестено.

Вратата на тоалетната неочаквано хлопна и аз замръзнах неподвижно с наполовина вкаран член в устата. Луи сподави пъшкането си, докато посетителят се облекчаваше в съседния писоар, без да разбере какво се случва само на няколко крачки от него, под прикритието на кабината с облицовка, имитация на махагон. „Не мърдай!“, подсказа ми с поглед моят любовник. Мъжът все още се бавеше. Чувах как урината се стича ритмично. Питах се какъв ли е той – млад, стар, красив или не? И как ли изглежда увисналият му член.

„А аз на какво ще имам право?

– Ти ли? Ти сама ще се галиш, хубавице.“

Именно с това се заех. Пъхнах ръка под роклята, дръпнах настрани слиповете и отначало плахо прокарах пръсти по влажната си вулва. Беше толкова възбудена, че едва се сдържах да не изстена. Мъжът отвън най-сетне приключи и неочаквано се обади:

– Има ли някой там?

Никой не му отвърна и той не повтори въпроса си, така че можах да пъхна среден пръст между широко разтворените устни. Вълна от влага веднага обля ръката ми. Струва ми се дори, че няколко капки циприн паднаха върху мръсните плочки. Луи ме изяждаше с очи. Гледаше ме отвисоко и вероятно виждаше преди всичко своя член, вкаран в устата ми. Вероятно подобна картина го възбуждаше до крайна степен. Същевременно принудителната неподвижност за него бе същинско мъчение.

Най-сетне чух как водата потече в мивката, сетне шума от рулото кърпи и непознатият излезе от тоалетната, без повече да се интересува от нас. Тогава с нова сила раздвижих пръста си в мен. За да стигна по-дълбоко, повдигнах левия си крак и вагината ми широко се разтвори. В тази позиция можех да докосна нови чувствителни места. И всеки път плътта под пръстите ми незабавно набъбваше. До корема ми достигаше трепет, не толкова силен, но постоянен, който започна да разтърсва цялото ми тяло.

Едва обърнах внимание, когато Луи възобнови движението си в устата ми.

„Смяташ ли, че по този начин може да се постигне оргазъм?“

И въпреки това го постигнахме. Почти едновременно. Усетих в устата си вълна, която се разля като млечен облак в гореща напитка. Жадно погълнах гъстата, лепкава, хранителна течност.

Под мен малката локва се бе разширила. Луи ме вдигна със силната си ръка и улови мокрите ми пръсти. Лапна ги и лакомо ги облиза.

Нямаше никакво съмнение, че занапред по друг начин щяхме да гледаме на менюто в „Антикер“.

Топлият глас на София ме откъсна от спомените:

– Имай предвид обаче... Без поръчката, която ми възложи Ребека с него, може би вие двамата никога нямаше да се срещнете.

– Как така?

– Те не искаха да ти го казвам...

– „Те“ или „той“?

– Те, в множествено число. Ребека и Луи.

– Защо?

– Иди ги разбери – въздъхна тя и вдигна очи към небето. – Онова, което знам, е, че първата вечер, когато имах среща с него, пазех в мобилния си телефон снимка на нас двете.

Спомних си тази снимка. Бяхме я направили тъкмо в „Антикер“ една вечер, когато здравата се бяхме подкрепили. Снимахме се от ръка, вече доста пийнали, и за нас в това се състоеше нейната стойност.

– По едно време телефонът ми иззвъня – продължи София – и на екрана излезе нашият портрет. Да речем, че се намирахме в позиция, при която той не можеше да не го забележи... Освен това веднага поиска да му хвърли едно око.

– И това ли е всичко?

– Не... Попита ме освен това коя си.

– Искаш да кажеш... че ме е видял, преди да се срещнем? Преди да ме открие в картотеката на „Нощни красавици“?

– Да. И дори преди да изпълниш поръчката с Давид. Всичко това се случи около месец преди прословутата вечеря, организирана от бивши възпитаници на Висшата школа по финанси.

Значи, някъде в началото на март 2009 година. Около четири месеца, след като започнах работа като момиче на повикване. Вероятно братята Барле не са преглеждали постоянно картотеката на Ребека или пък тя е правела предварителен подбор.

Досега не си бях задавала въпроса за привързаността на Луи към покойната Орор. В моменти на откровеност постепенно бе признал, че е бил влюбен в нея. Ала постоянно се бе стремил да омаловажи чувствата си, изтъквайки, че изборът на Давид от страна на Орор за него е бил облекчение.

Дали наистина е било така? Какво ли е почувствал, когато пръв е видял на снимката двойница на младата жена, тоест мен?

– Значи, той пръв се е влюбил в мен... – заключих като на себе си аз.

– И аз така смятам – потвърди приятелката ми. – Ако има нещо, в което изобщо не бива да се съмняваш, това са искрените му чувства към теб.

– Така ли мислиш? – подложих я на изпитание аз.

– Бях там, когато те видя на снимката. Видях как му подейства. Луи не е влюбен в някакъв си призрак. Влюбен е в теб.

– Но това не съм била аз, а само снимката ми.

„Нашата снимка“, помислих си, като си спомних за моята двойница.

– Може би... Но изглеждаше като гръмнат. Нещо като любов от пръв поглед.

И въпреки това ме бе отстъпил на своя брат. Въпреки това за известно време бе станал негов съучастник в един извратен сценарий, според който единият се жени за мен, а другият ме посвещава в порочните им игри. Въпреки това, също като Давид, той всъщност обичаше жена, която прилича като две капки вода на онази, в която е бил влюбен двайсет години по-рано.

Пропъдих от ума си тези смущаващи мисли, защото истината бе, че заради мен Луи бе поел всякакви рискове. На първо място, след две десетилетия примирие, отново се бе скарал с брат си.

По печалния ми вид София, изглежда, осъзна на какъв хлъзгав терен ме е поставило нейното признание, защото рязко смени темата, макар новата изобщо да не бе по-приятна:

– А как си с работата? Очертава ли се нещо?

– Отникъде нищо! След случилото се можеш да бъдеш сигурна, че Давид е направил всичко, за да стана персона нон грата в тези среди.

– Нищо не се знае... – опита се да ме успокои тя.

Шумът от кафе-машината изпълни помещението и ми спести отговора. После настъпи тишина и около нас се разнесе уханието на прясно кафе и на подправки, които не бих могла да определя.

– Почакай... – обадих се накрая аз. – Когато хора, които никога не си срещала, ти заявят по телефона, че твоят профил не отговаря „на техните стандарти за професионализъм“... Просто няма смисъл човек да задава въпроси.

– Така си е...

– Не знам дали Фред ти е споменавал, но го помолих да ми направи копие на моето единствено предаване Културен коктейл.

Предаването, което бе белязало моето навлизане в телевизионните среди и което така и не бе излъчено.

– Е, и?

– Познай какво са му отговорили от архива на БТВ.

– Не мога.

– Че рекламният клип, пробните снимки и дори кастингите са били изтрити по искане на дирекцията. Край на историята. Все едно, че моето предаване никога не го е имало. Дори като проект.

– Е, поне в това отношение си наясно.

Да. Само че в резултат се оказва, че мога да претендирам за професионален опит не повече, отколкото при връчването на дипломите. На всичко отгоре в моето си ви зейва дупка от цяла година.

Когато най-сетне излязохме от ливанския ресторант, зърнахме Стефан, която пушеше цигара на отсрещния тротоар, облегната на вратата на своя салон. Със зареян поглед, тя се бе изстъпила пред грамадното лого, което заемаше цялата витрина: три женски силуета в бяло, а над тях надписът Драгон Тату, украсен с три портокалови цвята.

Тя ни видя и дискретно ни махна с ръка.

– Привет. Нали татуировката не те дразни много? Използваш ли мехлема?

– Да, да, добре е... Само че не съм сигурна дали в скоро време ще си направя друга – усмихнах се аз.

– В това отношение твоят мъж е по-смел.

Какво искаше да ми каже с това? Дали Луи не бе предвидил продължение на своя проект Човек-Азбука?

В това отношение пазеше пълна тайна, за да ме изненада, като ми покаже вече готовата буква.

За да не поставям Стефан в неудобно положение, се престорих, че всичко ми е известно:

– Така е. Просто няма спиране! Впрочем той ми спомена, че си искала да ми покажеш нещо ново.

– Тъкмо приключих с последните образци. Ще влезеш ли да им хвърлиш едно око?

В малката чакалня, почти изцяло запълнена от грамадното канапе, тя извади няколко скици с молив от папка с надпис Луи Барле, пълна с най-различни модели и мотиви.

Новият проект на Луи представляваше купчина скали, в които се разбиват пенести вълни, а от тях изплуваха две главни букви SF.

– SF? – учуди се София. Да не би твоят човек да е любител на сайънс фикшън?

– А, не... Доколкото знам. Повече си пада по класическата литература.

– SF като Semper Fidelis^1 – поясни Стефан.

1 Semper Fidelis (лат.) – винаги верен. Между другото, девиз на американската морска пехота. – Б. пр.

Стана ми неприятно, че татуистката знае повече от мен за посланията и символите, до които прибягваше Луи. Скрих обаче моето раздразнение и предпочетох да задоволя любопитството си:

– Това не е ли армейски девиз? Или на някаква полиция?

Неволно хвърлих поглед към неизменната армейска фуражка, която Стефан носеше по всяко време и при всякакви обстоятелства.

– Девиз е на американските морски пехотинци от 1883 година – потвърди Стефан. – Ала не това е причината той да избере тези инициали.

– Така ли? И защо ги е избрал?

– Много преди янките да ги приемат, моето Semper Fidelis е бил девизът на един френски град.

– Кой град? Сен Фелисиен може би? – пошегува се София, която очевидно споделяше желанието ми да научи нещо повече.

Татуистката посочи с нежния си, грижливо поддържан пръст скалите и вълните.

– Сен Мало. В Бретан.

Там, където Орор бе намерила вечен покой в гробището на Рокабей.

7.

19 май 2010 година

Никога не съм могла да отказвам на София. Тя открай време упражнява над мен влияние на по-възрастна. На по-голяма сестра, каквато никога не съм имала. Дори ако ми предложеше да направя заедно с нея най-невъобразими глупости, бих се поколебала, преди да й кажа „не“, и дори бих открила в намерението й определена привлекателност. Това положение съществува, откакто за пръв път се запознахме на студентската скамейка: всяко хрумване на София ми се струваше особено примамливо и обещаващо.

Въпреки всичко тази вечер изобщо не ми бе до покупки...

– Тъкмо ще си проветриш мозъка – настоя София, при това не особено убедително.

Това ме върна към естеството на моята връзка с Луи, към нашия недовършен еротичен градеж, при който сексуалното напрежение служеше за спойка едновременно с чувствата. При това на равна нога с тях.

На улица „Роа дьо Сисил“ № 24, където някога се помещаваше агенцията „Нощни красавици“, партерът бе зает от „Долхаус“, магазин за еротично бельо и секс играчки. Макар често да ми се бе налагало да използвам съседната врата, никога не бях влизала в него. Като обичайна негова клиентка, София се зае да запълни този пропуск и въпреки оскъдните си средства да ми подари най-новата модна играчка, пусната на пазара от производител на презервативи, която вече предизвикваше фурор по страниците на женските списания. Това бяха вибриращи слипове, командвани дистанционно чрез есемес.

– И за какво може да послужи подобно нещо? – запитах скептично аз.

– Обуй ги някоя вечер, когато Луи го няма, дай му номера на слиповете и веднага ще разбереш за какво служат, скъпа моя!

– Най-напред обаче трябва да го вида жив и здрав... – въздъхнах мелодраматично аз.

Трудно ми бе да крия тревогата си. И едва ли подобен нелеп подарък би могъл да ме накара да се усмихна.

Малко по-късно същата вечер, след като София се прибра в жилище, което все по-трудно би могла да нарече свое, Албан ми изпрати съобщение с адреса на Отдела за закрила на малолетните към Криминалната полиция. Намираше се в Префектурата на парижката полиция, на „Ке дьо Жевр“ № 12, тоест на не повече от петнайсет минути пеша. Ала там се сблъсках със служител, непоклатим като врата на затвор, който ми заяви: 1. Че след 16,30 часа не работят с външни посетители, а след като му проглуших ушите с настоявания, добави: 2. Че свижданията със задържаните са забранени, дори да се явя в строго определеното работно време.

Луи бе престанал да бъда гражданин като всички други, избирател, който редовно си плаща данъците. Сега той беше „задържан“. Подобно определение по отношение на мъжа, когото обичах, бе достатъчно да ме накара да потреперя.

По ирония на случая, когато стигнах на улица „Жан-Батист Пигал“, пред входа на хотел „Шарм“, бе точно двайсет и два часът. Часът на нашите някогашни срещи. По изключение зад плота в приемната не видях да стърчи високата вдървена фигура на господин Жак. Вероятно имаше някаква работа по етажите. На негово място още от улицата зърнах грейналото в усмивка лице на Изиам.

Веднага щом ме видя, младежът се засуети и трескаво започна да рови из многобройните отделения от полирано дърво отзад. Вместо поздрав ми подаде поредния плик с очакващата ме тук кореспонденция.

– Безкрайно съжалявам, не ми остана време да ви го донеса лично.

Пликът бе доста обемист. За последен път Изиам бе наминал преди четири-пет дни, когато му върнах пратката със сгрешен адрес на получателя.

– Няма значение. Не очаквам нищо спешно. От друга страна... – поколебах се аз.

– Да?

– Луи мисли, че е забравил наш бележник в стаята „Жозефин“.

За малко да кажа „първа стая“: тя беше първа само и единствено за нас, защото заемаше особено място в сърцата ни, в сексуалната ни памет. За всички останали тя беше просто „Жозефин“, стая, разположена на първия етаж на хотела.

– Как изглежда този бележник?

– Сребрист на цвят. Със спирала. Говори ли ви нещо?

– Не. Ако камериерката го намери, незабавно го дава на мен.

Въпреки относителните му познания в съгласуването на времената у мен не остана никакво съмнение: до този момент никой не бе му донесъл нашия „Десет-пъти-дневно“. Бях учудена и разтревожена, че не е бил намерен. В него бе изложена на показ цялата ни интимност. Боях се да не попадне в чужди ръце и направо треперех при мисълта как би могъл да бъде използван в наша вреда. Трябваше на всяка цена да го открия.

– Окей. Имате ли нещо против аз да хвърля едно око?

– Сега ли?

Бих се заклела, че се изчерви въпреки мургавия тен на кожата.

– Да. Има ли някакъв проблем?

– Ами...

– В момента е заета, така ли?

– Да – кимна с облекчение той.

– Ясно, разбирам.

Трябваше да се примиря. След като бяхме освободили стаята, тя можеше да бъде наета като всички останали стаи в хотела от други влюбени, за други страсти. Подобно на компаньонка, бе на разположение на всеки, който си плати.

– Бихте ли ме предупредили, ако някой го намери?

– Да, разбира се, госпожице. Мога и сам да погледна, когато стаята се освободи.

– Благодаря, нямам нищо против.

Понякога произнасяше обръщението като „госпойце“. В неговите уста то звучеше очарователно.

– А! И още нещо, Изиам... – добавих аз, преди да си тръгна. – Ако обичате, не споменавайте нищо на господин Жак. Няма нужда да го занимаваме с подобни дреболии.

Нощта, която прекарах сама в дома на госпожица Марс, бе поредица от тревожни пробуждания. Едва успявах да се отпусна и миг след това се стрясках. Това продължи седем или осем часа, през които челото и коремът ми горяха от треска, а нощницата ми бе подгизнала от пот.

Обяснявах си това вълнение с отсъствието на Луи. С неговата липса. Със страха, който обзема всяка жена, останала нощем сама в голяма къща. Безпокойството ми се засилваше от мисълта, че той ще трябва да дава обяснения пред правосъдието. Ала главната причина бе далеч по-проста: от една година насам това бе моята първа нощ без него. Тялото ми бе привикнало с неговото, топлината ми с неговата. Моите закръглености диреха мястото, където обикновено намираха приют. Печалните събития от изминалия ден сякаш ме бяха осакатили и, подобно на болен с ампутиран крайник, аз продължавах да усещам призрачното му присъствие.

На следващата сутрин, все още изтощена до крайност, започнах да звъня поред на всички, които биха могли да ми съобщят нещо ново за Луи. Албан, София, Давид Гарше, Ребека и дори Пеги, но никой нищо не знаеше. Все пак галеристът настоя да си запиша телефона на Жан-Марк Зерки, адвоката на задържания. Въпреки това не посмях да му се обадя. Боях се от онова, което би могъл да ми каже. Впрочем, каквото и да беше то, не исках да го чувам произнесено с безстрастен чиновнически тон.

Задоволих се да му изпратя есемес, като се представих и го помолих да ме държи в течение. Отговорът му бе повече от лаконичен: „Окей“.

Реших да не се свързвам и с Изиам. Изобщо не се съмнявах, че ако любезният шриланкиец е открил нещо, веднага щеше да ми се обади. Ето защо ми оставаше само да убивам времето, без да разполагам с каквото и да било оръжие за това. Освен може би нелепите вибриращи слипове, но за какво биха могли да ми послужат те, ако Луи отидеше в затвора? Оставаше ми и онзи ключ, който Албан ми бе пъхнал в ръката.

Дълго го въртях и го оглеждах като странно непознато насекомо. Още тогава си бях дала сметка, че ключ като този може да бъде предназначен за съвсем наскоро поставена врата, при това бронирана според най-новите норми за сигурност. Като се изключи входната врата към улицата, чиято ключалка бе твърде различна, не виждах къде другаде бих могла да търся из къщата.

Някак от само себе си се озовах в долния край на голямото стълбище. Бронираната врата към сутерена беше заключена. Не бях я виждала отворена от вечерта на празненството, когато минах през нея, водена от Давид Гарше. Пъхнах ключа в процепа на бравата и той влезе докрай без каквато и да било съпротива. Завъртях го два пъти наляво и чух тройно изщракване, което показваше, че резетата са се прибрали в гнездата си. Вратата бе отключена. Оставаше само да натисна дръжката на бравата, да светна лампата в коридора и да се спусна в недрата на старата сграда.

Накрая на коридора, в помещението с видеоуредбата всички екрани бяха тъмни. Това ме успокои. Значи, Луи не беше патологичен воайор, както се бях опасявала. Само не разбирах защо ми бе поверил този ключ. Какво очакваше от мен?

Албан ми бе казал буквално следното: „Заръча ми да ти предам, че трябва да прибереш вашия бележник от хотел „Шарм“. След което бе добавил: „И да поставиш под ключ всичко, което би могло да бъде сметнато за твърде „горещо“. Дали това означаваше, че трябва да заключа тук някои документи, включително нашия „Десет-пъти-дневно“? Нещо не се връзваше. При обиск ченгетата непременно и с удоволствие щяха да разбият бронираната врата. А освен това можеха ли да се смятат за „горещи“ безбройните еротични издания и предмети, които Луи открай време колекционираше? След като се намираше в предварителния арест, кои от тези книги или картини можеха да се окажат компрометиращи пред целомъдрените очи на правосъдието?

Освен ако не се бе опитал да ми каже обратното: не да заключвам тук онова, което би трябвало да остане далеч от погледите на цензурата, а напротив, да го изнеса и да му намеря друго скривалище.

Върху големия команден пулт, осеян със сигнални лампи и копчета, забелязах голям червен бутон с полуизтрит надпис Power On-Off. Натиснах го и пред мен блеснаха разноцветни светлини. Върху малкия екран по средата на командния пулт се появи меню. С плъзгача под него избрах Files и натиснах върху Select. Предположих, че това е паметта на твърдия диск, съдържаща различни записи. Отвориха се допълнителни директории и файлове с непонятни названия. Някои, изглежда, съответстваха на определени дати, но в повечето не открих никаква логика.

Избрах наслуки един от тях и централният екран на стената, точно срещу мен, най-сетне оживя. Появиха се чернобели изображения. В някои отношения доста познати. Веднага различих една от стаите в хотел „Шарм“, където двамата с Луи бяхме отсядали, наречена „Кити Фишер“, по името на прословутата английска куртизанка, обезсмъртена от Джакомо Казанова, който се бе запознал с нея през шейсетте години на ХVІІІ век.

Жената, която се виждаше, бе руса и около двайсетгодишна, с мършава фигура въпреки огромните подплънки на сутиена върху плоския бюст. Близкият план позволяваше да се оценят способностите й в областта на фелацията, които щастливият притежател на пениса възнаграждаваше с дрезгави стенания. Превъртях на бърз ход и ускорената картина превърна двамата участници в смешни марионетки до момента, когато еякулацията покри кукленското лице на жената с белезникави бразди. Въпреки смущението си отбелязах важно сведение за този запис: датата в долната лява част на екрана показваше 12-05-1997 23:52-.

Записът не бе единствен по рода си, така че прегледах един по един и останалите. Всеки показваше различна стая, но неизменно заснет от ъгъл и дистанция, които превръщаха оператора в безлик герой на тези деликатни или по-скоро порнографски сцени. С оглед обстановката и времето, обърнах внимание, че изпълненията ставаха все по-крайни, а мъжът имаше една, две или повече партньорки, със или без аксесоари. Един от последните записи, от лятото на 2005 година, бе на границата на поносимото. Главният изпълнител вкарваше изкуствен пенис, с размери три-четири пъти по-големи от нормалните, в тясната вагина на дребничка азиатка. Момичето стенеше от болка – или може би от удоволствие? – и най-същественото според заснемащия сцената явно беше способността на тази чудовищна играчка да накара жертвата да надава все по-силни и отчаяни писъци. Освен ако според онова, което бях научила от Луи, не ставаше въпрос за задължителна фигура от азиатските порно филми, при която жената трябва по този начин да изразява пълното си себеотдаване и срама си. Постепенно черният изкуствен член се покри с бяла пяна, която ставаше все по-гъста. Въпреки отвращението усетих как постепенно на свой ред се разпалвам.

Най-възбуждаща от всички сцени обаче бе тази, при която с влажни от желание очи видях настървения тайнствен самец върху млада брюнетка със светла кожа и дълги коси, която донякъде напомняше мен. Приликата беше поразителна дори в движенията на тялото, с която тя даваше израз на насладата си. Дали подобната физика означаваше, че стига до оргазъм по същия начин?

Във върховния момент тя нададе протяжен вой, спазми разтърсиха тялото й, притиснато по корем от нейния партньор, а операторът бе застанал между широко разтворените й крака. Пътем забелязах, че това бе позата, която Луи бе използвал, когато преди една година за пръв път правихме заедно секс. Последва движение на камерата към нов ъгъл, за да покаже в близък план бедрата, задника и слетите в едно полови органи. Точно в този момент се разнесе писък, членът се измъкна от вулвата и от нея бликна прозрачен фонтан, който опръска чаршафите. Тя се бе изпразнила точно като мен преди няколко дни, сред потъналата в мрак стая.

Едва след като изгледах петнайсетина филма, заснети по различно време, но в периода от началото на деветдесетте години, може би 1992-ра, до 2007 година, най-сетне се осмелих да си задам въпроса: кой беше този мъж? На кого принадлежеше този анонимен пенис, който проникваше в жени с най-различен вид и стил, но до една млади и привлекателни? Що се отнася до тях, всичко беше ясно. Вече бях познала някои от момичетата на Ребека. Ето защо без колебание заключих, че неудържимият любовник бе правил своя избор измежду компаньонките от „Нощни красавици“.

Що се отнася до мъжа... Кой друг би могъл да бъде, ако не моят Луи, сексуален атлет, прибягващ до най-разнообразни изпълнения... Кой друг би могъл да бъде, ако не той? На записите, въпреки деформираните образи поради ъгъла на заснемане и гранулираната поради слабото осветление картина, сякаш различавах неговия член. Той, естествено, ми бе познат, ала не бих могла да се закълна, че всеки път е един и същ, нито че е тъкмо онзи, който така обичах да галя.

Продължавах да се съмнявам и поради това, че на звуковата писта гласът му нито веднъж не се чу. Единствено партньорките му стенеха, виеха, пискаха и от време на време дори се провикваха „О, да!“ или „О, Боже, да!“. Той обаче внимателно запазваше мълчание и криеше лицето си, за да не бъде разпознат. Дали не се бе погрижил допълнително да изтрие звука от някои епизоди на записа?

Ако пък картината действително показваше Луи, това потвърждаваше предчувствието ми, както и хапливите подмятания на Давид, че през всичките тези години Луи бе общувал единствено с професионалистки, с компаньонки, които Ребека му бе доставяла чрез агенцията. Дали се ползваше с преференциална тарифа? Или може би дори за него обслужването бе безплатно?

Ала друг бе въпросът, който ме измъчваше: защо един толкова красив, привлекателен, богат и от прочута фамилия мъж се е задоволявал с мимолетни връзки срещу заплащане? А тази неяснота будеше у мен друг, далеч по-сериозен въпрос, който ме засягаше пряко: защо, при всичката му ненавист към обвързването, той съвсем ненадейно бе скъсал с обичайния си начин на живот и утвърдените си принципи на независимост заради мен, и то веднага след като бе зърнал снимката ми върху мобилния телефон на София? Дали не бях успяла да го откъсна от болезнената му привързаност към секса само и единствено благодарение на приликата ми с Орор? Или пък, както твърдеше моята приятелка, у мен имаше нещо друго, различно, по-истинно и по-силно?

Потърсих върху пулта бутона за изтриване на файловете. Пръстът ми замръзна във въздуха и аз дълго се колебах дали да ги изтрия, както ми бе подсказал Луи. Трябваше ли да се лиша от тези вълнуващи документи, свързани с доста обремененото минало на моя бъдещ съпруг?

– Ей, момиче, я ми кажи какви ги вършиш тук! Не ти ли стигат вече горните етажи?

Внезапната поява на Фелисите, която с вирнати мустаци имаше намерение да проучи това обикновено забранено за нея пространство, ме накара да се реша.

Тя се покатери върху коленете ми и с мъркането си сякаш искаше да ми каже, че ме е търсила.

Ето защо се отказах да прибягвам до крайни действия, за които впоследствие може би щях да съжалявам, и се задоволих да натисна бутона за изключване. Всички екрани и лампички загаснаха, а аз прегърнах любимата си пухеста топка и поех обратно към изхода.

Сега домът Марс, моето съпружеско жилище, ми напомняше декор за филм или сложно устройство на илюзионист, където всяко кътче бе в състояние да ми разкрие нови загадки за мъжа, когото толкова малко познавах.

Къде ли криеше той своите тайни? Дали ги държеше заключени в своя кабинет, както правеше Давид?

Не, най-смущаващо бе, че с изключение на сутерена нито една врата, нито едно чекмедже или ключалка не оказваше съпротива на подробния оглед, на който посветих по-голямата част от деня. Изобщо не заблуждавах никого и най-малко себе си, че целта е да проуча къщата преди полицаите и да ги лиша от възможността да открият някакви утежняващи положението на Луи улики. Просто се бях поддала на онова болезнено любопитство, чиито вредни последици вече бях понесла. Именно то ме накара да продължа да претърсвам неговия кабинет, на който обърнах повече внимание, отколкото на което и да е друго помещение.

Вече се канех да се откажа, когато неочаквано се спънах в една разхлабена дъсчица от паркета.

– Ах! Мамка му... Каква гадост!

Вече се канех да обвиня строителите, че не са си свършили съвестно работата, когато неволно настъпих с ток единия край на дъсчицата, която се отмести и разкри малко прашно скривалище. Наведох се и зърнах вътре малък бял плик от онези, които обикновено се използват за изпращане на покани.

– Какво е това чудо...?

Внимателно го измъкнах и известно време го гледах, без да смея да го отворя. Хартията беше посивяла и разядена по ъглите, което показваше колко дълго е стояла в дървеното си леговище. Най-сетне, задъхана от вълнение, се реших и с рязко движение го разгънах.

Вътре имаше само една малка, пожълтяла, назъбена по краищата снимка, каквито са се правели през шейсетте и седемдесетте години. Избледнелите цветове, позата на хората и облеклото им също препращаха към онова време.

Доколкото състоянието на снимката ми позволи да различа, на нея се виждаха двама възрастни до пищно украсена коледна елха, а пред тях две малки деца на не повече от две или три години. По-голямото момченце веднага познах, тъй като с времето чертите на Давид не се бяха твърде изменили, но момиченцето с дълга кестенява коса, което го държеше за ръка, не можах да идентифицирам. Лицето му бе така грижливо изстъргано с върха на нож или на ножица, че в хартията почти бе пробита дупка.

Макар оцелели след подобна жестока намеса, лицата на мъжа и жената не ми говореха нищо. Бях виждала достатъчно снимки с Андре и Ортанс Барле, съхранени в „Рош брюн“, и можех да твърдя със сигурност, че това не са те. Тогава кои бяха? И какво диреше Давид на този семеен портрет? Кое бе момиченцето със задраскано лице и защо някой се бе отнесъл така жестоко към него?

И преди всичко: защо Луи бе скрил тази снимка под паркета?

Обърнах я и погледнах опаката страна, за да потърся някакъв пояснителен надпис, но там нямаше нищо.

Тогава по рефлекс извадих мобилния телефон и за всеки случай запечатах снимката в неговата електронна памет.

Момиченцето без лице бе излязло от своя затвор под паркета. А аз в никакъв случай нямаше да го забравя.

8.

20 май 2010 година

Луи остава в ареста за още 24 часа

Държа ви в течение. ЖМЗ

Очевидно такъв род есемеси Жан-Марк Зерки изпращаше на своите клиенти и по-конкретно на бъдещата съпруга на един от своите клиенти. Без поздрав, без да изрази каквото и да било съжаление или съчувствие. Деловит до крайна степен. Професионалист напълно в духа и буквата на Наказателния кодекс.

От друга страна, какво бих могла да му отговоря, ако бе подхванал диалог, белязан от сянка на човечност? Че се отегчавам сама в моя замък от хиляда квадратни метра? Че се колебая дали да плача от сутрин до вечер, или да грабна един кози крак и да вдигна целия паркет на въпросния замък? Че без Луи се чувствам изгубена?

Моят мустакат професор, за когото, ако си спомняте, вече съм ви споменавала, обичаше да напомня на своите студенти: „Едно клише винаги си остава клише. Десет клишета вече са стилистична фигура“. И бързаше да добави: „Стига да можете да я приемете“. В такъв случай бих могла да кажа, че си скубя косите, че гриза до кръв ноктите си, че се въртя като животно в клетка, че съм престанала да се храня, че без моя мъж съм само една безплътна сянка... Нищо от това не бе вярно и въпреки това не бях далече от подобно състояние.

Онова, което мустакатият господин с неговата вездесъща мъдрост не би могъл да предвиди, бе до каква степен моят любовник ми липсва чисто физически. Липсва ми еротично. Имам предвид осиротялото легло, но също така осиротелите ми устни, гърди, бедра, вагина... Лишени от съответните негови мъжки атрибути и ежедневните съчетания с тях. Наистина ежедневни, защото от една година насам не минаваха и дванайсет часа, без да сме правили любов или да се отдаваме на сексуални игри, пък били те и генитални ласки, докато дремем под завивките.

Откритите записи в сутерена би трябвало да поохладят страстите ми. Всяка жена на мое място би се почувствала предадена, омърсена, унизена, макар въпросните сцени да се бяха случили много преди началото на нашата връзка. Всяка би трябвало да избяга час по-скоро от това похотливо чудовище, от този сатир, от този маниак, изпаднал в пълна зависимост от всякакви форми на секс.

Ала ето че аз продължавах да изгарям вътрешно, в плен на огън, който ставаше все по-буен с всеки изминал час, прекаран без него. Дали именно тази лудост, този неистов и непристоен порив не ме бяха привлекли в началото към него, а след това ме бяха заразили до степен да преодолея всички задръжки и да преодолея всички препятствия, за да погубя самата себе си, противно на здравия разум? Нима можех да го упрекна за това?

През онзи ден се галих няколко пъти последователно, изтегната на леглото с предпочитаното от него бельо, полупрозрачно бюстие, сутиен без презрамки и прашки от розова дантела, които той ми бе донесъл една вечер в „Шарм“ и които имаха за мен стойност, обратно пропорционална на частта от тялото ми, която прикриваха.

В този момент не знаех какво друго бих могла да направя за него, освен да се отдам на удоволствието. А и какво би могъл да очаква той от мен, ако не да изпитам наслада в негова чест? Сексът се бе превърнал в наш безмълвен, невидим език и аз не виждах какво друго послание бих могла да му отправя отвъд стените на затвора.

Въпреки това чувствената наслада не ми донесе радост. Пръстите ми действаха вътре в мен със сила, едва ли не с ожесточение. Мастурбирах така, сякаш се блъсках яростно и безпомощно в стена, отнасяйки се към вагината си без всякаква милост. Няколкото оргазма, които успях да постигна в резултат от всичката тази грубост, не притежаваха нежното ухание на онези, които той ми доставяше. Те ми подействаха по-скоро като плесници и ме накараха да се сгърча като мокро бельо. Накрая се отпуснах задъхана и останала без сили, в плен на странно състояние, в което дори удоволствието имаше горчив привкус.

– Включи БТВ! Бързо!

Обаждането на София прозвуча като заповед. Помислих си, че се е случило нещо сериозно. Или значимо. Или чисто и просто важно. Не бях гледала този канал, откакто напуснах кулата „Барле“. Все пак взех дистанционното и включих телевизора на обхват 24.

– Готово ли е? Гледаш ли?

Очаквах да видя Луи сред тълпа журналисти, а до него адвокатът робот Зерки, ала на екрана се появи безличната физиономия на някакъв плешив петдесетгодишен тип. Надписът отдолу гласеше: Антоан Гобер – председател на АРВУОУ, Париж, ІІІ район.

Въпросната личност, в небесносиня риза и копринен шал, не ми говореше нищо. В замяна на това веднага различих на втори план витрината на галерията „Соваж“.

– Кой е този тъпак? – вяло запитах аз.

– Този тъпак е същият, който изпрати твоя мъж да спи при ченгетата.

– И какво означава АРВУОУ?

– Потърсих в мрежата. Това е Асоциация на родителите на вярващи ученици от обществените училища. Много мило, нали?

– Почакай... Искам да чуя.

Ушите ми бяха писнали от вълнение и се наложи да усиля звука, за да разбера какво дърдори тази симпатична особа:

„... положението е ясно: ние, родителите на ученици, няма да гледаме безучастно как някои съмнителни личности, самозвани защитници на съвременното изкуство и на свободата на изразяване, си позволяват да превръщат децата ни в жертви на неприкрита порнография. При това едва ли не пред вратите на училищата. Затова сега сме тук. Ако не дадем израз на възмущението си днес, докъде ще се стигне утре? Може би до продажба на сексуални играчки в детските градини? В крайна сметка това са играчки, нали?“

– Виж, това е идея! – изкиска се в слушалката София.

– Шшт! – накарах я да млъкне аз, за да чуя продължението.

„Значи, доколкото разбирам, намеси се младежкият глас на журналистката, нямате намерение да оттеглите жалбата срещу галерията „Соваж“, представяна от Луи Барле?“

– Отлично ме разбрахте. Изобщо нямаме такова намерение.

– Само че изложбата на художника, която е в основата на проблема, бе закрита, така че...

– Може би, но онова, на което нашите деца са станали свидетели, няма да изчезне от паметта им, както се сваля картина от стената. Злото е сторено. И именно затова ние искаме възмездие.“

– Общо взето, доста добре говори като за тъпак – заключи София, докато междувременно лицето на Антоан Гобер изчезна от екрана, за да отстъпи място на друг репортаж.

Самата аз бях стигнала до същото заключение. А освен това бих искала да бъда на мястото на интервюиращата.

София така добре ме познаваше, че вече бе отгатнала онова, което не бях казала на глас:

– Защо не вземеш да поговориш с него?

– Какво имаш предвид?

– Ами аз вече се обадих в седалището на... АРВУОУ, май така беше. Направих гласа си сладък като на стюардеса. Така че след два часа имам среща с негово величество Антоан Гобер.

– И под какъв предлог?

– Чистата истина. Е, почти: две студентки по журналистика трябва да подготвят курсова работа до утре сутринта. Да знаеш, че по телефона мога да бъда много убедителна.

За пръв път от много дни се засмях и одобрих нейния план.

Следобедният топъл и лепкав дъжд тъкмо бе престанал, когато стигнахме до номер дванайсет на доста буржоазната улица „Аркад“, на две крачки от „Мадлената“.

Секретарка с посивял кок ни накара да изчакаме няколко минути, докато „председателят Гобер“ благоволи да ни приеме.

На живо беше още по-грозен, с издадена напред и увиснала долна челюст и месесто лице, от което ми се повдигаше.

– Заповядайте, госпожици – посочи ни той два протрити фотьойла.

Кабинетът му имаше зловещ на вид, слабо осветен, с благочестиви картини по стените, а редом с тях портретите на всички папи от последните петдесет години. Дори Йоан-Павел ІІ към края на дните си изглеждаше по-изпълнен с живот и приветливост от нашия домакин.

– Слушам ви – подкани ни той, като разтегна устни в уродлива усмивка. – Целият съм слух за вашите въпроси.

Кой нормален човек използваше все още израз като „целият съм слух“?

– Бихме искали да разберем защо експозицията в галерия „Соваж“ толкова сериозно ви е разтревожила – започнах атаката аз с твърде общ и като цяло безобиден въпрос. – В крайна сметка не за пръв път се показват пред публика сексуални сцени. Доколкото си спомням, преди няколко години в центъра „Помпиду“ имаше ретроспективна изложба Мъжко/Женско, където някои експонати не бяха по-малко провокативни.

– Напълно сте права, госпожице. Диренията на художниците в областта на такъв фундаментален проблем като човешката сексуалност ни най-малко не ме смущават. Всеки е свободен да разработва предпочитаните от него теми както намери за добре... Самият аз често посещавам музеи, за да се насладя на голи творби, дело на Микеланджело или на Ботичели. Не там е проблемът.

– А къде е тогава? – намеси се София с малко по-агресивен тон. – Децата, които така старателно се опитвате да закриляте, също посещават Лувъра. Те също виждат голи гърди и статуи с пишки.

Жабата в човешки образ пред нас замръзна на стола и шумно преглътна, преди да продължи:

– Изопачавате ситуацията, госпожице. Аз не се опитвам да прикрия всякаква голота от очите на нашите деца. Тя може да бъде плод на безспорни художествени постижения, доказателство за което са приведените от мен примери. А при всички случаи би било непосилна задача. В наши дни голотата е навсякъде: в киното, по телевизията, по рекламите. Това е положението. До известна степен е налице културен феномен, с който трябва да се съобразяваме.

– В такъв случай не разбирам – настоях аз. – Защо тогава сте така зле настроени към тази изложба и към нейните организатори?

Той заби малките си жестоки очички в мен, подобно на рибарска кука в гърлото на риба, явно решен да не ме изпусне.

– Защото тази изложба, както вие я наричате, не само показва пред децата пишки и катерички, които децата рисуват по стените на тоалетните. Там тези органи се показват в действие и в пълен разрез с нормалните полови отношения, белязани от уважение към личността на другия. Това изобщо не е никакво изкуство... чисто и просто порнография, изложена на показ посред улицата!

– Значи, на вас ви е известно какво представляват нормалните полови отношения, белязани от уважение към личността на другия? – клъвна го София.

Намекът за грозотата му и за ограничените му възможности в интимния живот бе напълно ясен. Приятелката ми сигурно едва се сдържаше да не се изкиска и да му подхвърли нещо като „Що не си видите мутрата-страстоубийка?“.

Така или иначе, злото бе сторено и председателят на АРВУОУ вече беше наясно с нашата игра. Той дори понечи да стане, изплашен за собствената си сигурност, но после се съвзе и реши на свой ред да премине в настъпление:

– Кои сте вие всъщност? Какво искате от мен?

– Казвам се Анабел Лоран – заявих аз, сваляйки картите. – И бих искала да преосмислите жалбата, която сте подали срещу галерия „Соваж“ и господин Барле.

– И защо, моля ви? – запита той с далеч не толкова ласкав тон.

– Защото...

Всъщност какъв довод бих могла да изтъкна, освен любовта си към мъжа, който бе пострадал заради него?

– ... Защото предстои аз и Луи Барле да сключим брак. И ако можех да избирам, бих предпочела това да не става в залата за свиждания на затвора „Санте“.

В отговор на моята откровеност той само примигна, след което лицето му отново придоби лукаво и злобно изражение.

– Вижте какво, безкрайно съжалявам, но изобщо не ме интересува дали преча по някакъв начин на брачните ви проекти. Смятам, добре разбирате за какво става въпрос в случая...

– Прекрасно разбирам. И мисля, че имахте възможност надълго и нашироко да споделите възгледите си пред общественото мнение. Сега просто ви моля да не упорствате и да...

– Не, но вие какво си въобразявате? – провикна се внезапно той. – Че правя това само за да се покажа по телевизията ли? За да си правя реклама? Когато човек има убеждение и преди всичко морал, те не изчезват, когато камерите престанат да заснемат! Няма да отстъпим нито на крачка от интересите на нашите деца! Чувате ли ме? Нито на крачка!

– И според вас тяхната закрила означава ли, че един невинен човек трябва да попадне в затвора? – възразих аз.

– За това е трябвало да се мисли, преди всички тези гнусотии да бъдат показани на улицата. Много лесно е да извършиш някакво безчинство, а след това да плачеш!

Очевидно бе, че този тип няма да отстъпи така лесно. Боях се дори, че нашата намеса може дори повече да го настърви и да го накара да даде на случая още по-широка гласност. Това за него бе добре дошло. Замесването на Луи, който, макар не толкова известен, колкото своя брат, но чиято фамилия бе достатъчно да привлече вниманието, предоставяше на Гобер широк простор за действие, от който той очевидно бе готов да се възползва. Що се отнася до позоваването на морала, така, както той го разбираше, с него несъмнено смяташе да приключи разговора.

– Остави го – прошепна ми София. – Не го ли виждаш какъв глупак е?

Без да му дадем време дори да даде израз на възмущението си, двете напуснахме кабинета.

Толкова бях ядосана, че отклоних предложението на София да полеем с по един коктейл разочарованието си, и се прибрах направо в дома Марс, където пред вратата ме посрещна неочакван посетител.

– Здравей, Ел.

Пред мен с непринуден вид, едва ли не усмихнат, стоеше Давид, в поло, с платнен панталон и преметнат върху раменете пуловер. Красив и слънчев, какъвто само той умееше да бъде. Със свое особено сияние.

– Здравей... – отвърнах сподавено аз.

– Сигурно си изненадана, че ме виждаш... Научих за Луи.

В отговор раздразнено свих рамене и вдигнах вежди. Какво бих могла да добавя? Как бих могла да приема съчувствието му?

– Държах да ти кажа, че искрено съжалявам. И че съм готов да ви помогна... По-скоро да му помогна. Все пак ми е брат.

Въпреки миналото. Въпреки предателството. Въпреки теб, мен, Анабел, и направения от теб избор. Ала той дори не спомена открито за тези свои резерви, които личаха в извивките на гласа му и в смутения му поглед.

– Много мило. Само че той си има добър защитник.

– Зерки – одобрително допълни той. – Той е отличен адвокат.

– Познаваш ли го?

– Аз бях този, който преди години го свързах с Луи. Ала в подобни случаи един адвокат не е достатъчен, за да се справи.

– Какво предлагаш? – запитах все още твърде предпазливо.

Усмивката му стана по-широка. Същата онази усмивка, която бе способна да сломи всякаква съпротива, да преодолее всякакви резерви и да приобщи и най-разколебания събеседник. Усмивката на политик, която тъй добре познавах от времето на нашата връзка.

– Като начало те каня на вечеря. Така ще имам възможност да споделя мнението си и да ти обясня по какъв начин се надявам да измъкна от тази каша глупавия си брат.

– Няма ли да вечеряш с Алис?

– Не и тази вечер. Тя посреща родителите си, които пристигат от провинцията.

Не отвърнах нищо, вперила поглед към улица „Тур де Дам“, сякаш отговорът как да постъпя щеше да се появи от някой съседен дом, от дома на прочутия актьор Талма например. Той непременно би могъл да ми подскаже какво да направя.

Луи със сигурност не би одобрил подобно неочаквано сближаване. Ала разведряването в отношенията до известна степен ми носеше облекчение. Макар вината ми да си оставаше, все пак вече не я чувствах така остро.

– Окей. Но някъде в квартала, нали? – подсказах аз за собствено успокоение.

– Щом така искаш. Има един малък италиански ресторант на авеню „Трюден“.

– Много добре.

„Пицета“ напомняше по-скоро квартална гостилница, отколкото изискан ресторант, но тълпата вътре показваше, че не може да се оплаче от липса на клиенти.

Още щом влязохме, сервитьорът ни отведе до запазена маса, недалеч от бара и от редиците бутилки с италиански вина, от което предположих, че Давид предварително е планирал вечерта. Реших да не придавам особено внимание на това и се постарах да се държа достойно. Не желаех да му отстъпвам ролята на спасител, на супермен, изскочил в подходящия момент от своето убежище, нито пък да се показвам като ревла, която се нуждае от утеха.

Ето защо, още щом седнахме на масата пред две чаши мартини, минах в настъпление:

– И така, какво мислиш за случилото се с Луи?

Пред очите ми се мяркаше лицето на Давид като момченце до коледната елха и се наслагваше върху образа му на възрастен. Ала те нито за момент не съвпадаха напълно и като гледах сериозното му изражение, се отказах да засягам тази чувствителна тема. Поне засега.

– Не искам да те тревожа прекалено, но по всичко личи, че здравата е загазил.

Каза това без какъвто и да било драматизъм, но достатъчно убедително.

– Защо?

– Наистина ли не ти е ясно?

Сервитьорката постави пред нас две димящи чинии „пакери“ с риба тон и аспержи, след което едва чуто ни пожела „добър апетит“ и ни остави насаме.

– Виж какво, ако си решил да ми говориш с недомлъвки... – възразих аз.

За да му покажа своята решителност, дори не погледнах към апетитно изглеждащата порция в чинията.

Той забоде вилицата в своята и кимна с полузатворени очи.

– Добре. Само че това, което ще ти кажа, не е тайна за никого: Луи е маниак.

– Маниак... – престорих се, че разбирам аз.

– Анабел... Не на мен тия. Чудесно разбираш какво имам предвид. Луи е сексуален маниак. Та той е самоходен пенис. Или, ако предпочиташ, хиперсексуален.

– Окей, окей... Дадено – отвърнах раздразнено. – Разбрах от първия път.

– И то не от вчера – продължи той със същия печален тон.

Вече ми бе говорил по този начин за брат си на двора в болницата „Макс Фурестие“ в Нантер, докато се опитваше да хвърли върху него отговорността за моето наемане чрез „Нощни красавици“: „Луи е ловец, така да се каже... Непрекъснато в дирене на свежа плът“.

– Каква връзка има това с настоящото положение? – запънах се аз.

– Връзката е в това, че не за пръв път неговата пристрастеност към секса го поставя в осъдителна ситуация.

Казваше ми твърде много или не достатъчно.

– Така ли? Дай ми пример.

– Примери колкото щеш. Но ми се струва, че не аз съм човекът...

– Хайде, продължавай! – подканих го аз. – Поне един пример...

Той лапна парченце аспержа, бавно го задъвка и накрая подхвърли:

– Преди десетина години...

– Е, и?

– ...Луи бе арестуван за ексхибиционизъм на публично място.

За момент изгубих дар-слово. Луи, мъжът, когото обичах повече от всичко на света... Не можех да си го представя като някой от онези отвратителни господа с шлифери, които дебнат пред училищата, за да ги разтворят пред замръзналите от изумление момиченца. Подобна роля никак не се връзваше с представата за онзи Луи, когото познавах.

– Какво разбираш под „ексхибиционизъм“?

– Уверявам те, че Луи не е от онези, които се разголват пред девойчетата.

Гнусната картина, която рисуваше въображението ми, мигом изчезна и аз въздъхнах с облекчение.

– А в такъв случай какво е сторил?

– Хванали са го да прави любов в кола със своя приятелка. Посред бял ден, на оживена улица.

Едва се сдържах да не се усмихна. Макар да знаех, че законът не допуска такива неща, не виждах в подобна постъпка нещо кой знае колко осъдително. Нищо, което двамата с него не бихме се опитали да направим. И ако автомобилната любов все още отсъстваше от нашия арсенал, тази случка ме насърчаваше по-скоро да я прибавим към нашите еротични приоритети.

– Сещам се какво се каниш да ми кажеш: не е кой знае какво.

– Точно така – съгласих се аз.

– Проблемът е в това, че в резултат брат ми вече е регистриран в полицията за престъпление, свързано с посегателство върху обществения морал. И мога да те уверя, че в сегашния случай това никак не говори в негова полза.

– Бил ли е осъждан досега?

– Не. Всеки път се измъкваше с глоба и строго мъмрене от страна на съдията.

Всеки път. Това означаваше, че епизодът в колата не е бил единствен по рода си.

Погледнах към клиентите на съседните маси. Все още млади мъже и жени, доста привлекателни и прилични на вид. Запитах се кои от тях подгряваха своята сексуалност с подобен род фантазии. Дали спалнята бе единственият декор на любовните им игри, или си позволяваха повече свобода, дори ако това ги подлага на известен риск? Дали либидото в стила на Луи Барле се бе превърнало в норма, или се бях свързала с него, без дори да си давам сметка, че пълният с приятна възбуда път, по който ме бе повел, минава отвъд границата на закона?

– Всъщност каква е твоята цел, Давид? Да ме накараш да бъда по-внимателна с твоя брат? Или да ми вдъхнеш страх?

Той въздъхна дълбоко, сетне положи тежката си длан върху ръката ми, но аз веднага я отдръпнах.

– Виж какво, Ел... Историята между мен и теб е вече минало. Ти живееш с Луи. Аз ще се женя за Алис. Нямам никакво намерение да оспорвам този избор.

– Слава богу... – прошепнах аз.

– Искам само да си наясно със ситуацията. Луи не за пръв път се отклонява от правия път. И, без да искам да те плаша, няма да му е за последен.

– Тоест?

– Не се прави на по-наивна, отколкото си. Луи не е обикновен колекционер на еротични комикси и порно филми.

Веднага се сетих за записите, открити в сутерена. Пенисът му, който прониква в толкова женски тела. Спермата му, изпръскала толкова много лица, кореми, гърди...

Давид ме погледна втренчено. Очите му се опитваха да влязат в контакт с моите, да започнат с тях диалог, който примигващите ми клепки всеки път прекъсваха.

– Той е хищник, Ел. Разюздан потребител на секс. Съжалявам, че ти казвам това, но колкото и очарователна да си, никак не ми се вярва да останеш единствената му плячка. До този момент никога не е бил способен на това. Защо мислиш, че основа „Нощни красавици“?

– За да открие за теб друга Орор? – отвърнах наслуки аз.

– Нищо подобно! Всеки частен детектив и кой да е сайт за запознанства би могъл да свърши тази работа. За него „Нощни красавици“ бе стадо, от което той винаги би могъл да си набави прясна плът. По онова време бе ненаситен и съм сигурен, че промискуитетът на еротичните клубове можеше да го задоволи само донякъде.

Ненаситен. Именно с такова впечатление бях останала, след като изгледах всички онези порно записи върху екрана на монитора.

Що се отнася до проекта за агенцията, на моите въпроси Ребека бе дала доста уклончиви отговори и не бе могла да си спомни на кой от двамата братя Барле принадлежи инициативата за „Нощни красавици“.

– Само че ти самият си имал дял във фирмата – опитах се да възразя аз.

– По негова молба! И само и единствено от приятелски чувства към Ребека. Тя, клетата, бе съвсем изпаднала. Той я бе зарязал вече не знам за кой път. Все пак можеш да провериш: Луи бе този, който регистрира фирмата и уреди формалностите, той избра названието „Нощни красавици“ година преди началото на каквато и да било дейност. Това си беше негов проект. Не мой.

До този момент не бях обърнала внимание на музикалния фон, който ненадейно стана по-осезаем. По неизвестни причини съдържателят бе решил да усили звука. От колоните се носеше някакъв поп рок, какъвто обикновено предават по радиото за радост на домакините и търговските пътници. Носталгична мелодия, побрала сякаш в себе си всички спомени от миналото.

Първите ноти на следващата песен ме накараха да замръзна от изумление. Кадифеният глас на Брайън Фери подхвана „More than this“. More than this, една от първите песни, които Луи ми бе пуснал в хотел „Шарм“. Една от мелодиите, които се бяха запечатали завинаги върху звуковата пътечка на нашите любовни игри.

– Можеш да питаш Ребека – настоя Давид, без да обръща внимание на разсеяния ми вид. – Тя самата вече е минала през това...

Опитах се да се съсредоточа:

– Позволи ми да обърна внимание на съществена разлика: Ребека не е ставала предмет на перверзните ти игри.

– Нито пък ти – защити се той, като избърса с ъгълчето на салфетката соса от устните си.

– Да не би да твърдиш, че нямаш нищо общо със срещите, които Луи ми уреждаше в този хотел?

– Нищо, разбира се – отвърна той, без дори да мигне. – Никога не съм искал от него да те... да те поквари по този начин.

Подобна версия напълно изключваше казаното от Луи вечерта преди осуетения брак, в стаята на Кавалера д’Еон. Според него той не бе нищо повече от изпълнител на съставения от по-малкия му брат план.

Тя противоречеше преди всичко на доста смущаващи подробности, на всички онези тайни за поведението ми в леглото, което единствено Давид би могъл да сподели с Луи. Поне такова бе убеждението ми през всички тези месеци.

Ала междувременно тази моя убеденост бе разклатена и от други подробности: камерата, инсталирана в спалнята на дома Дюшеноа, благодарение на която Луи би могъл да ме наблюдава от сутерена на съседната сграда, докато правя любов с Давид. Ами ако Давид казваше истината? Ами ако Луи е бил единственият инициатор на чувствения капан, в който бях попаднала?

– Трябва да си отвориш очите: единственият от нас двамата, който използва секса като оръжие, е Луи.

More than this. Все повече усещания. Повече любовници. Повече наслади. Повече екстремални преживявания. Повече секс под всякакви форми. Нямах желание да признавам пред себе си, че Давид има право, но бях принудена да се съглася, че казаното от него напълно съвпада с образа на Луи, който си бях изградила от една година насам. Любовта не ме правеше чак толкова сляпа, че да не обърна внимание на някои страни от неговата личност.

– Не като оръжие – защитих все пак своя годеник. – Никога не се е опитвал да нарани когото и да било.

Сигурна ли бях наистина в това? Острите писъци на крехката азиатка все още звучаха в ушите ми.

– Дори по-зле! – изръмжа тихо той, следейки с поглед дали някой от околните не подслушва нашия разговор. – Той е като хлапак с револвер на мястото на пениса!

Подобна вулгарност никак не подхождаше на онзи Давид, когото познавах.

– Браво! – престорих се на засегната аз.

– Много добре разбираш какво имам предвид: той смята, че като си доставя удоволствие, непременно доставя удоволствие, но изобщо не му пука за жертвите, които оставя по пътя си. И, повярвай ми, Ребека не е единствената пострадала.

София? Саломе? И коя още, колко жени, привлечени от неговото обаяние, бяха принесени в жертва пред олтара на този негов тайнствен обред?

– Хайде, разкажи ми, интересно ми е – подканих го аз и неочаквано обзета от отвращение, отблъснах чинията с едва наченатата порция.

Той се наведе към мен и продължи тихо, със заговорнически тон:

– Добре... Признавам, и аз съм бил с компаньонки от „Нощни красавици“. Ти самата добре знаеш това... Но го правех твърде рядко.

– Карай по същество.

– Едно момиче, с което се запознах, веднъж се поотпусна пред мен. Разпитах го и разбрах, че е прекарало поне дузина нощи с Луи.

Дали тя присъстваше върху записите? Как изглеждаше? Потиснах любопитството си и направих знак на Давид да продължи, след като сервитьорката прибра чиниите, очевидно недоволна, че не може да чуе за какво си говорим.

– Сподели с мен, че попаднала на записките, които той си водел. В тях описвал своите завоевания до най-малки подробности, включително и най-неприличните.

Предшественикът на „Десет-пъти-дневно“, помислих си аз със сдържан гняв. Първоначалната версия на анонимните бележки, които ми бе изпращал в продължение на няколко седмици, още преди началото на нашата тайна връзка.

До този момент разкритията ме бяха по-скоро подразнили, отколкото шокирали. Ала ето че Луи бе посвещавал своето перо на първата жена, която е вкарал набързо в леглото си, докато аз мислех, че съм първата.

– Хм... Предполагам, че всеки си има хоби – опитах се, стиснала зъби, да лиша от драматизъм чутото.

– И това не е всичко. Младата жена ми даде да разбера, че Ришар – това е псевдонимът, с който той се подвизаваше навремето за мимолетните си срещи – пускал най-пикантните страници от своя интимен дневник в Интернет. Понякога дори заедно с тайно направени снимки на партньорките. Според нея доста непристойни снимки.

Студена тръпка премина по цялото ми тяло.

– Говорил ли си с него по повод слуховете по негов адрес? – реших аз да стигна по-далече, готова на всяка ценя да защитя любимия си.

– Разбира се. Отначало отричаше. След това си призна, като се опита да омаловажи нещата, кълнейки се, че това са грешки на младостта и че отдавна „не се занимава с подобни неща“.

Всичко това ми напомни мрънкането на наркоман пред съдия или пред лекар. Макар да знаех, че сексът също може да се превърне в наркотик, в отрова, не по-малко разрушителна от коя да е дрога, трудно можех да си представя Луи в тази роля. Просто не би могло да бъде вярно!

– Ти самият виждал ли си тези публикации в нета?

– Не. Но не виждам защо тази жена ще си измисли подобна история.

Неистовата пристрастеност на Луи към секса ми бе добре известна, но никога не я бях смятала за болестно състояние. На секса той отделяше особено внимание, изтънченост и дори култура, влагаше в него душа и ум и затова не можех да си го представя като онова чудовище, жадно за все нови и нови завоевания, което Давид ми описваше. Никога не бях възприемала секса у Луи като зависимост, като нещо, чиято липса би могла да го доведе до ненормално състояние, а напротив, като изкуство да се живее. Доказателство за това според мен бе дългият списък с книги за прочит, които ми бе предложил и на които той много държеше. Ако наистина бе хиперсексуален, как би могло да бъде обяснено продължителното въздържание, което сам си бе наложил по време на нашето чувствено опознаване?...

– Искаш ли да знаеш още нещо?

...Умението му да подхранва желанието до границата на поносимото. Изкуството на предварителните ласки и игрите, предшестващи върховния финал. Бавният ритъм, търпението, което налагаше, ни най-малко не съответстваха на бурния, неудържим физически глад, присъщ на един луд, който се нахвърля върху своята плячка, без никога да може да се засити. Луи определено не беше такъв. Във всеки случай не и с мен.

– Ел... – Давид леко докосна ръката ми. – Искаш ли да знаеш още нещо?

– Не... Благодаря, това е достатъчно.

После веднага се поправих.

– Впрочем... Още една подробност...

– Да?

– Кажи ми, наистина ли си роден на 5 януари 1970 година?

– Да. Да, разбира се.

Ненадейно мускулите на лицето му се свиха и то се превърна в непроницаема маска. Маската на индустриалеца. На човека, способен да уволни който и да е свой служител само с една дума, надраскана върху хвърчащо листче. Това бе сполетяло не един човек от персонала на БТВ, включително Албан.

– А не през шейсет и девета? – настоях аз.

– Не, през седемдесета. Сама знаеш това. Защо питаш?

– Хм, нищо. Просто така. Върху проекта за нашия брачен договор...

Той нервно въртеше между пръстите си чашата за аперитив и розовата течност бе на път да се разплиска върху покривката.

– Е, и какво?

– Там твоята рождена дата бе отбелязана като 5 януари 1969 година.

– Глупости!

Раздразнено махна с ръка, отхвърляйки подобна възможност.

– Вероятно става въпрос за печатна грешка.

Същото обяснение, до което аз самата бях прибягнала пред нотариуса на мама.

– Във всеки случай никой в тази държава не си върши съвестно работата. В наши дни дори преписването на една дата се превръща в непосилна задача.

Показното му възмущение изобщо не ме интересуваше. Ясно ми бе, че няма да ми каже нищо повече по въпроса.

Махнах вяло в знак на съгласие, за да сложа край на този прилив на красноречие, който се вписваше във вечните оплаквания за типично френската небрежност, мързел и нехайство, което караше все повече наши съграждани да потърсят късмета си в чужбина. Оставих салфетката на масата, за да покажа, че съм приключила както с вечерята, така и с въпросите.

Давид сякаш бе очаквал с нетърпение този мой жест, защото веднага стана да уреди сметката и зачака на бара да му подадат четеца на картата.

Вън пролетната вечер бавно се спускаше над булеварда, по който се мяркаха велосипедисти и излезли на разходка двойки под ръка. Очертаваше се нощта да бъде топла. Една от тези двойки, мъж и жена, стройни и изискани, минаха прегърнати пред заведението и ми хвърлиха пълен със съчувствие поглед. Навярно им се бях сторила жалка, сама на масата, с обронена глава и плувнали в сълзи очи. Махнаха ми, сякаш за да ми вдъхнат кураж, след което се отдалечиха, погълнати от уморения блясък на залязващото слънце.

Помислих си, че вечерта е напълно подходяща за вечеря между влюбени, за разходка насаме с близкия човек. А аз я бях прекарала с бившия си годеник, който през цялото време злослови по адрес на мъжа, когото обичах. Давид твърдеше, че ми помага, а само бе успял да направи още по-мрачен потока на мислите ми.

Разделихме се пред двата съседни входа. След като се озовах в хола, устоях на изкушението да сляза отново в сутерена и на другото, още по-силно изкушение да включа камерите за наблюдение в дома Дюшеноа. Какъв бе смисълът? Вече бях видяла Давид и Алис в интимно положение. И се отнасях към тях с почти същото съчувствие, което бе проявила към мен миналата пред ресторанта двойка.

Сгуших се в леглото, прегърнала Фелисите, която също като мен бе жадна за топлина. През отворения прозорец нахлуваше свеж въздух. Но не той бе причината да ми е студено. Това бяха мислите, образите, думите, една от друга по-коварни. Картината, обрисувана от Давид, постепенно изпълваше съзнанието ми и придобиваше все по-ясни очертания.

Внезапно скочих и преместих разрошената котка върху завивката.

– Компютърът, мамка му... Къде ли съм оставила проклетия компютър? – сърдех се сама на себе си, докато накрая го открих, полузакрит под една възглавница.

Вдигнах екрана и той веднага светна. Изписах паролата и се включих в Интернет. Гледах известно време с колебание търсачката. Какво да напиша? Кои бяха най-подходящите думи? Опитах няколко, но веднага ги изтривах и минавах към други, като накрая се спрях на следните:

дневник+интимен+секс+Ришар

След като се бе представял под това име на своите партньорки за една вечер, съчетанието ми се стори най-уместно. Гугъл обаче не бе на моето мнение, защото сред лавината резултати, излезли върху екрана, нито един не ми вършеше работа. Първият документ бе свързан с любовта на Ричард Бъртън и Лиз Тейлър. Вторият бе анонимен еротичен роман, озаглавен Интимен дневник на моя секс. Реших да го запомня и евентуално по-късно да го прочета. Третият, Интимен дневник на една компаньонка, привлече вниманието ми. Ала скоро се убедих, че това е мнима изповед, вероятно дело на професионален писател, предназначена да привлече посетители и евентуални купувачи онлайн.

– Идиотка... – упреквах се аз. – Защо е премълчал всичко това пред мен?

Фамилията Барле бе защитена, но какво би го накарало да крие останалата част от своята самоличност? Нещо повече: защо да използва прикритие при срещите си с момичетата от „Нощни красавици“, след като може да се издаде при следващото си завоевание?

Ето защо промених името в съчетанието:

дневник+интимен+секс+Луи

Сега предишните препратки минаха на второ и трето място. Най-отгоре излезе нещо, което веднага привлече вниманието ми... Самото заглавие бе поразително актуално. Цялата се вкамених, дъхът ми секна и дори не можах да издам яростния писък, който напираше в гърлото ми.

ЕЛ & ЛУИ – Дневник на една еротична страст

elle-et-louis.leblog.fr/index.html

10 май 2010 – Ел & Луи е дневник на една страстна еротична връзка, описана с най-големи подробности, а някои интимни моменти са постоянно подложени на вота на читателите...

9.

21 май 2010 година

Първото, което се сетих, бе кафе-ресторант „Марли“. Просто защото именно там се бяхме срещнали първия път. Впрочем Франсоа Маршадо одобри моя избор, без да спори, и двамата се уговорихме да се видим същия следобед. От друга страна, никак не ми бе лесно да го убедя, тъй като журналистът и приятел на Давид хранеше доста резерви по отношение на мен:

– Нека сме наясно: съгласен съм да се срещнем, но имайте предвид, че не съм забравил какво се случи преди една година.

Катастрофата с осуетения брак, тъй като Франсоа бе свидетел от страна на Давид, но също така компрометиращите сведения за неговия стар приятел, които по мое настояване бях получила от него...

Давид, естествено, се бе досетил откъде съм научила всичко това и приятелството им бе подложено на сериозно изпитание. Или по-скоро разиграно на тенискорта, където двамата всяка седмица си разменяха смашове и бекхенди.

– Не ви карам да забравяте.

– Във всеки случай не виждам какво бих могъл да направя за вас...

– Напротив, Давид смята, че можете да ми помогнете – блъфирах аз. – Или по-скоро да помогнете на неговия брат.

– Да не би да сте се срещали с Давид?

– Снощи вечеряхме заедно.

– Наистина ли?

– Наистина... Можете да проверите. Само глупаците не приемат да заровят лулата на мира.

Беше безсмислица, но обичах да смесвам пословици и поговорки. Любимите ми бяха „Не си поплювам на петите“ и „Най-добре се смее този, който плаче последен“. С тези нелепи съчетания оправдавах употребата на подобни банални изрази.

Маршадо бе от хората, които можеха да оценят литературното ми чувство за хумор. Чух го да се смее в слушалката, след което прие да се срещнем.

Пристигнах първа под отворената на юг аркада, обляна от следобедното слънце. Заведението беше пълно и едва успях да открия малка, доста неудобно разположена маса, до самата пътека.

Върху все още изцапаната със захар и кафе повърхност имаше и брой от консервативния вестник Фигаро. Сред статиите, посветени на икономиката и международни новини, вниманието ми бе привлечено от заглавие в долния край на първа страница: Секс и изкуство: всичко ли е позволено? (Вж. стр. 12) Трескаво разгърнах вестника и най-сетне открих върху една четвърт от страницата снимка на Антоан Гобер, грозен колкото на живо. В отреденото за него каре председателят на АРВУОУ бичуваше със силни и доста нелицеприятни изрази онова, което сам определяше като порнографски тумор. Уви, вече си давах сметка за тежките последствия от нашето посещение в неговия кабинет. Този човек очевидно се готвеше да оглави морален кръстоносен поход против порнографските смешници, които се опитват да убедят нашите деца, че сексуалното насилие е невинно забавление. Луи бе споменат по име, а галерия „Соваж“ описана като едно от главните гнезда на това зловредно дело. Подобни атаки се появяваха в най-неподходящия за Луи момент.

От всички тези глупости направо ми се повдигаше и се опитах да потисна отвращението си с чаша свеж коктейл „Монако“. Сама по себе си тази публикация бе достатъчно основание да бъда тук, за да се срещна с мъжа, който тъкмо в този момент се появи пред мен.

– Може би се повтарям... но вие сте все така очарователна.

Журналистът ми се стори като обвит в ореол от ослепителна светлина, с бяла риза и кремава панамена шапка, обичайно небрежно облекло за обикновен ден от седмицата. Не му липсваше класа и дори известен чар, особено за онези, които харесват стила, присъщ на известните репортери, към който той се придържаше стриктно.

– Наистина се повтаряте. Но мога да го понеса – отвърнах глезено аз.

Той придърпа един червен фотьойл на бели ивици и седна срещу мен, като се разположи в него с онази непринуденост, която отличава парижаните, радващи се на определено благополучие.

Без да дочакам да направи поръчката, тикнах вестника пред очите му, отворен на пълната с хули страница.

– Хм... Какво би трябвало да кажа? – запита той, след като прегледа разсеяно написаното. Може би, че не одобрявам моралните скрупули на този господин?

– Не искам от вас да защитавате стореното от Луи. Моля ви да ми помогнете да бъде спряна тази кампания, която го облива в кал.

В отговор той вдигна вежди в недоумение.

Не можех да му се сърдя. Особено след онова, което бях открила за Луи предишната вечер, бях наясно, че що се отнася до окалването, той се справяше отлично и сам.

Не бях прочела докрай бележките от блога Ел & Луи, но онова, което видях, бе достатъчно, за да се почувствам унизена: повечето пасажи повтаряха почти буквално моите изповеди в „Десет-пъти-дневно“. Същият онзи бележник, който бе пропаднал в първа стая. И не това бе най-лошото. На всичко отгоре посетителите в Интернет бяха приканени да гласуват, като дадат от една до пет звезди на сцените, които най-много са им харесали. По този начин негласната надпревара между мен и Луи от последните седмици бе предоставена за публична оценка, а моите изпълнения сведени до постиженията на кобилка по време на конни състезания. Спестявам ви непристойните, понякога дори груби коментари, които очевидно не бяха контролирани от модератор...

Всичко това бе не само позорно и обидно, а и насилие над нашата интимност. Над моята интимност. Чувствах се като поставена във витрина, изложена пред погледите на тълпата, подобно на сексуалните експонати в галерията „Соваж“. И макар моралната непримиримост на Антоан Гобер да ме отблъскваше органически, вече споделях позициите му поне в едно отношение: не всичко може да бъде излагано на показ, нито пред кого да е... А още по-малко без знанието на човека, превърнат по този начин в обект. Луи, моята любов, Луи, моят мъж и моята страст, Луи, когото не бях престанала да обожавам въпреки оскърбленията, Луи, който ме омагьосваше, тревожеше и изумяваше с всяко свое действие, този човек чисто и просто ме бе предал.

Освен ако това не беше някаква нова игра, жестока шега, предназначена да изпита за сетен път силата на моите чувства? Нима заради мен не бе подложил на риск отношенията с брат си? И дори целостта на семейството си? А аз самата какво му давах в замяна? До какъв аршин би могъл да прибегне, за да измери моята любов?

Реших засега да не разкривам пред Маршадо съществуването на този сайт. Изложбата на Давид Гарше, жалбата на Гобер, репутацията на Луи според мен бяха напълно достатъчни.

– Давид ли ви обеща помощ от моя страна?

– Не... – признах аз. – Самата аз ви моля за това.

– И какво си въобразявахте, че мога да сторя?

– Не знам. Някаква намеса, която да постави дебата на по-високо равнище: мнение на експерт, нещо като...

Замислих се за момент, преди да продължа:

– Нещо като: призванието на художествения авангард е да преодолява условностите, а прибягването до секса в най-новаторските творби винаги е било важен инструмент за напредъка на обществото, който отива далеч отвъд предела на спалнята – импровизирах набързо аз. – Сексът като предмет на изкуството е подобен на ледоразбивач срещу конформизма и имобилизма на обществените слоеве. Ако върху подобни художествени форми бъде наложена забрана, очаква ни най-мрачно мракобесие.

Потрепването на клепките му показа, че искрено се наслаждава на казаното от мен.

– „Ледоразбивач срещу конформизма“, никак не е лошо.

– Да, може – отвърнах скромно аз. – Нямам намерение да ви поучавам как да съставите подобен текст.

Той се завърна към обичайния си безстрастен тон, като промърмори:

– Все пак... Не виждам как бих могъл да го направя. Списание Економист не е издание, което влияе особено на общественото мнение. А освен това съм обикновен заместник-главен редактор. В наши дни, преди да започне да се прави на Зола, човек трябва най-напред да сондира мнението на акционерите. В противен случай за нула време ще остане без работа.

С други думи, отговорът му бе „не“. При това безапелационно „не“, което очевидно правеше излишни всякакви настоявания от моя страна.

Същевременно с изненада открих в погледа му доброта и приятелско чувство и се убедих, че въпреки това няма да играе срещу мен. Просто искаше да защити собствените си интереси. Нали по време на предишната ни среща бе споменал, че семейното му положение е доста нестабилно?

– А как сте с работата? Сигурно ви е трудно след всичко, което се случи в БТВ?

Явно зададе въпроса от обикновена любезност. Не можеше да не му е известна политиката на изгорената земя, която прилагаше Давид Барле.

– Да кажем, че пред мен няма много широко отворени врати...

– Мога да си представя... – съгласи се той и отпи от халбата, която, подобна на сянка в престилка, сервитьорка бе поставила пред него.

После постави панамената си шапка върху масата и ме погледна, сякаш преценяваше качествата на стока, облизвайки с устни ухаещата на хмел пяна.

– Какво ще кажете, ако ви предложа да водите малка хроника в моето списание?

– Не ви разбирам: смятах, че не можете да направите нищо за мен.

– Не става въпрос за мисията ви на гореща защитница на любимия мъж. Много трогателно от ваша страна, но мога да ви уверя, че по този въпрос нашето издание с нищо не може да помогне. Само че, след като веднъж се видяхме, мисля, че мога да направя нещо за вас.

– За мен ли?

Произнесох това невинно като Алиса от филма на Уолт Дисни, когато Лудия шапкар и Заека й пожелават „Честит нерожден ден“. Вероятно той се сети за същото, защото веднага отвърна:

– За вас, скъпа. Какво ще кажете на първо време за хроника в онлайн версията на Економист?

– Хроника? Само че за какво...?

За един журналист от печатните медии редовната хроника представлява върховно признание. В тесния кръг на хроникьорите от седмичните списания обикновено биват приемани единствено утвърдени личности с обиграно перо като писатели, учени, университетски преподаватели, издатели или собственици на издания, но при всички случаи уважавани интелектуалци. Може и да бях нова в занаята, но това правило ми бе добре известно.

– Мислех си за нещо като корабен дневник, който ще подписвате с псевдоним: Частният живот на един работодател от САС^2. Или нещо от този род.

2 САС 40 – френски индекс, включващ 40-те най-големи компании, търгувани на Борсата. – Б. пр.

– Сас ли? – престорих се аз на по-невежа, отколкото бях, без все още да мога да се съвзема от изненадата, която бе предизвикала у мен подобно предложение.

– САС 40, Ел, САС 40.

Той отново отпи от халбата и търпеливо зачака да налапам въдицата.

– Искате да водя анонимен дневник за частния живот на Давид?

– Не за интимния му живот. Ние не сме жълто издание. В това отношение Давид отлично се справя и без чужда помощ.

Очевидно имаше предвид неотдавна излъчения смехотворен репортаж.

– А за какво по-точно?

– Нещо като поглед отвътре, embed, както казват американците: ежедневието на един облечен във власт човек, неговата заетост, проблеми, затруднения, мании... колебания. И всичко това през очите на жена, която споделя живота му.

– Именно: аз се разделих с Давид преди повече от година. Отлично знаете това.

– Естествено. Но до неотдавна вие бяхте най-близо до него. Нищо не ви пречи да поукрасите онова, което знаете, и да предположите какъв би могъл да бъде сегашният му живот.

Чувствах се объркана и гледах разсеяно туристите, които се тълпяха около стъклената пирамида в двора на Лувъра, но в крайна сметка успях да се съсредоточа.

– Прощавайте, но... Не разбирам какви са вашите мотиви: Давид е ваш приятел. Защо искате да му нанесете подобен удар?

– Това не е удар нито срещу него, нито пък е удар за списанието. Давид няма да бъде споменаван по име и всички ситуации ще бъдат променени, за да не бъде разкрита неговата самоличност и тази на близките му.

– Само че в такъв случай какъв е смисълът?

Усмивката, която не слизаше от лицето му, откакто обсъждахме тази тема, стана по-широка.

– Противно на онова, което си мислите, този проект ще бъде в негова полза. Дори ако читателите разберат, че става въпрос за Давид. Особено ако разберат.

– Не виждам как ще повиша рейтинга му, ако разглася какъв корнфлейкс предпочита или от какво получава стомашни болки – възразих аз. .

– Давид изобщо не се интересува от своя рейтинг. И ако питате мен, напълно е прав.

– Но в такъв случай каква е неговата цел?

– Вероятно сте чували за ГКМП?

– Ммм.. да – с половин уста потвърдих аз.

– Това е първата частна телевизионна компания в Корея. Нещо като Канал + в Югоизточна Азия.

Същите онези корейци, с които Давид постоянно се срещаше на обяд или вечеря, докато живеехме заедно, при това толкова често, че бях започнала да подозирам дали през това време не си урежда съвсем различни срещи. В крайна сметка аз бях живото доказателство, че той едва ли не колкото своя брат си пада по компаньонките от една агенция.

– С други думи, Давид се подготвя за сливането на двете групи. Преговорите обаче толкова се проточиха, че от няколко месеца насам плъзнаха всякакви слухове. Имайте предвид обаче, че нищо не съм ви казал.

– И какво ще бъде моето участие?

– Нека приемем, че Давид направи всичко възможно групата „Барле“ да не бъде погълната от корейската. Винаги има такъв риск, когато се отнася до сливания на такива големи корпорации. Опитва се сделката да бъде сключена при колкото се може по-равни условия. По време на подобна война на нерви от значение е всеки изпратен към пазара сигнал. Включително, ако се отнася лично до някой от двамата собственици. Ето защо сега е моментът той да блесне в медиите. Или, ако щете, да бъде представен в положителна светлина в очите на акционерите.

Това би могло да обясни онова интервю с Алис. А също така и идеята за хроника, която бе хрумнала на Франсоа Маршадо. Всъщност може би дори подсказана от неговия стар приятел.

– Сега разбирам... Само че защо вие сам не го направите? Познавате Давид много по-отдавна от мен. А освен това нямате пред него същите...

– Пасиви? – допълни той.

– Да.

– Вярно. Само че никога не съм закусвал корнфлейкс заедно с него, нито пък съм лекувал стомашните му болки. При подобни материали стилът има по-малко значение от преките наблюдения. Читателят иска да се доближи колкото се може повече до съответната личност.

Мобилният телефон, който бях оставила на масата, започна да вибрира. Върху екрана се появи лицето на София.

Събеседникът ми безцеремонно изви глава, за да погледне усмихнатото лице на красивата къдрокоса брюнетка.

– Коя е тази?

– Най-добрата ми приятелка.

– Много е красива.

Натиснах червеното копче и отхвърлих разговора. Усмивката на София мигом изчезна.

– Вижте какво... В момента не се чувствам подготвена – признах аз.

– Помислете добре. Не сте длъжна да ми отговаряте веднага.

– Не е въпрос на време.

– За мен да. Сливането на „Барле“ и ГКМП трябва да стане до няколко седмици. Може би дори по-малко. Ако се забавите, публикацията няма да има никакъв смисъл.

– Наясно съм.

– В такъв случай...

Посегна да вземе шапката си с намерение да стане, когато аз реших да се възползвам от случая:

– Като става дума за Давид... Знаете ли, че е роден на 5 януари 1969 година, а не през 1970-а, както може да се прочете навсякъде?

Въпросът ми го слиса.

– Моля?

– В нашия брачен договор е отбелязано, че Давид е роден на 5 януари 1969 година, а не през 1970-а, както винаги съм смятала.

– Вероятно е някаква грешка.

– Сигурен ли сте?

– Повече от сигурен: заедно попълвахме документите за постъпване във Висшата школа по финанси. Видях с очите си рождената му дата върху формуляра.

Франсоа Маршадо бе достатъчно интелигентен, за да знае, че неговото твърдение не доказва нищо. Освен че Давид посочваше винаги тази дата всеки път, когато се налагаше.

Въпреки това не настоях. Поне за момента.

– Е... Прав сте. Вероятно нотариусът е допуснал грешка.

През онази вечер домът на госпожица Марс сякаш бе по-пуст и печален от всякога. Ако не бе присъствието на Фелисите, атмосферата би ми се сторила дори враждебна. Не можех като Луи да населявам това пространство с призраците от миналото. Въпреки чудесната и напълно сполучлива реставрация, през повечето време имах усещането, че се намирам в някакъв музей, в който съм обикновена посетителка и всеки момент ще ме приканят да напусна, защото наближава краят на работното време.

Предишния ден не ми бе останало време да проверя поредицата намеци, които Давид бе направил по време на вечерята. Също както първия път, се настаних върху леглото с котката до мен и нагласих лаптопа върху коленете си. Регистърът на фирмите, който вече бях преглеждала преди година, потвърди първата информация: наистина Луи бе регистрирал „Нощни красавици“ ООД на 13 февруари 1992 г.

Базата данни на Националния институт за индустриална собственост за втори път доказа правотата на Давид: някой си Луи Барле бе регистрирал запазеното наименование „Нощни красавици“ в категория 41: широк спектър услуги, включващ обучение, възпитание, развлечения, а също така спортни и културни дейности. Както Давид бе споменал, това се бе случило една година преди агенцията наистина да започне работа, тоест през април 1991 г.

Вече нямаше никакво съмнение. Макар Давид да бе взел дял от фирмата, именно Луи бе в основата на нейното създаване.

Но защо? Дали сластолюбието бе единствената причина, както ми бе подсказал неговият брат? Беше ли диренето на новата Орор само удобен предлог да намери нов начин за задоволяване на непреодолимата му склонност към разврат?

Скочих от леглото и започнах да се обличам за излизане. Изведнъж целият този идиличен декор, който не бе мой избор, ми се стори някак враждебен. Непоносими ми бяха всички тези фризове, фрески, позлати и бои, сякаш всеки момент на свой ред щяха да разкрият пред мен нова истина за Луи, която не желаех нито да виждам, нито да чувам. Вече на прага на дома си дадох сметка, че сегашният ми годеник, също като предишния, ми бе наложил своята жизнена среда като нещо очевидно. Кой би се отказал от подобен разкош, съчетание от история и красота, след като самият той не притежава нищо? Ала какъв бе моят дял в това място? Ако имах избор, бих ли се спряла на някой от тези домове, от които лъха единствено богатство? Подхождаха ли ми те поне малко? Дали ако подобен въпрос ми бе поставен, нямаше да предпочета бялата страница на нов функционален апартамент, където щяхме да пишем начисто нашата собствена история, далеч от бремето на любовните истории от миналото?

Почувствах непреодолима нужда да се приютя в позната обстановка. Да се сгуша под гостоприемни завивки. Да изплакна очи в приятелски таван. Къщата в Нантер бе продадена. Що се отнася до парижкия ми апартамент, той все още съществуваше само в мечтите ми. Наистина не виждах къде другаде бих могла да се почувствам у дома си, освен в хотел „Шарм“, в стая номер едно. „Жозефина“.

10.

25 май 2010 година

Пръстите му бавно и внимателно разкопчаха сутиена ми. Никаква припряност в движенията. Никакво нетърпение. Вероятно се наслаждаваше на гледката: знаех, че обича да ме наблюдава така, тайнствена и крехка. Като смъкна двете презрамки от раменете ми и парчето бисернорозова дантела безшумно падна на килима, той притисна гърди към гърба ми, пъхна нос в тила ми и като пърхаща пеперуда топлият му дъх заигра в непокорните къдрици, а дланите му обхванаха гърдите ми, сякаш за да претеглят тежестта им.

– Иска ми се завинаги да остана така – прошепна той в ухото ми.

– Зная... На мен също.

В разрез с думите си, той веднага пусна бюста ми и ме обхвана за бедрата, чиято заобленост изпълваше с наслада дланите му. Трябва да знаете, че всеки мъж е скулптор. Струва ми се, че ние, жените, недостатъчно често им напомняме това. Не ценим достатъчно способността на прегръдките им да извайват телата ни, да заглаждат дребните ни недостатъци и да ги превръщат в източници на сладострастие. Не би могло да се каже, че през последната година съм отслабнала. Причина за това бе застоялият ни живот и рум сървиза на услужливия Изиам. Ала натискът, докосването и пламенната любов на Луи сякаш правеха формите ми по-изящни отпреди. Те вече не бяха причина за неудобство или за комплекси. Неговите ласки им придаваха смисъла, който по-рано им лисваше. Цъфтежът им вече не беше безплоден. Те съществуваха заради него, а в замяна той ми даряваше неизказано удоволствие. Отначало презирах формите на тялото си, по-късно просто ги понасях, а ето че сега започвах да ги харесвам. В тях пускаха котва желанията на Луи. Те бяха голямото платно, издуто от напора на фантазмите му. Вълнорезът на моите наслади.

Дясната му ръка се спусна по задника ми, пъхна се между бедрата и разтвори вече влажните устни. Средният му пръст проникна в мен и с любопитство започна да изследва вътрешността на вагината ми. Дали бе напълно готова? Дали е достатъчно влажна? Дали плътта охотно отстъпва пред натиска на пръста му, готова ли е да приеме и друг посетител? Той разшири пространството между лигавиците, на места гладки, а другаде грапави, но все по-чувствителни.

Неусетно, без дори да си дам сметка за това, бях извила тяло и протегнала задника си към него. Вече знаехме от опит, че позите прави ни подхождаха. Ръстът и устройството на телата ни предразполагаха към подобни изпълнения. За много двойки те си остават табу, дори за онези, които са готови на всякакви експерименти: просто телата им не съвпадат, не са предназначени едно за друго.

Веднъж Луи ми обясни, че „Кама Сутра“, тази настолна книга за любовното изкуство, разработва темата, приписвайки на всеки мъж и на всяка жена едно животно-тотем в зависимост от начина, по който са оформени телата и половите им органи. Бик, кон или заек за мъжете; слоница, кобила или кошута за жените. Измежду деветте съчетания, определени от тези атрибути, две са напълно неблагоприятни, онези, които съединяват най-очевидните противоположности (кон и кошута, заек и слоница), четири са на средно равнище и най-сетне, трите, които свързват равните помежду си, са най-благоприятни. Заек ли беше той, или бик? Кошута ли бях аз, или кобила? Изобщо нямах представа. Ала дългият му тънък член бе идеално приспособен за моята вагина във всякакви пози, дори онези, при които проникването е трудно.

Той вкара пениса си в мен рязко и отведнъж, притискайки корем към задника ми. Едната му ръка обгърна талията ми. Другата ме хвана за рамото. Движеше се в мен уверено, сигурен, че ще бъде приет, че е очакван, жадуван, като господар в своите владения. Всеки напор разтваряше все по-широко бедрата ми и заплашваше крехкото равновесие на нашата катедрала от тръпнеща плът.

Ала аз не исках да ме щади. Не от страх да не го разочаровам, а заради собственото ми удовлетворение. Щеше ми се да прониква дълбоко в мен, да ме прониже цялата, да стигне до прага на матката ми, така че в ушите ми да прозвучи ангелска песен. Нахлуването му в мен никога не бе прекомерно пламенно, нито стигаше прекалено навътре.

– Давай по-силно – подканих го тихо аз.

Усетих как той леко подгъва колене, за да застане под ъгъл, от който ще може изведнъж да достигне до широкия булевард, който бях открила пред него. Навътре, колкото се може по-навътре в моята топла и влажна нощ. Тази промяна ме накара неволно да възкликна:

– Да! Да!

Имах усещането, че всъщност произнасям името му, превърнало се за мен в синоним на удоволствието.

Най-сетне настъпи онова, което често се случваше в тази поза. Първите тръпки на оргазма ме разтърсиха, вагината ми се възпламени така, че сякаш изгори всичките ми вътрешности и дори бедрата, а аз престанах да оказвам съпротива. Усетих, че краката ми омекват, изгубих равновесие и залитнах напред, опитвайки се отчаяно да задържа пениса му в себе си и да го хвана през кръста. Накрая се строполих по очи върху леглото, смазана под тежестта на моя партньор, който, без да ми даде миг покой, упорито продължаваше да се движи в мен, без да срещне никакво препятствие. Обожавах да го поемам върху себе си и да му позволявам да разтваря докрай бедрата ми, без да ме щади. Друг път той вкарваше палец или показалец в ануса ми, който отначало се свиваше от уплаха, но веднага след това охотно приемаше присъствието им. Понякога пъхваше ръка под корема ми и започваше да си играе с клитора, след като го откриеше сред коприненото руно и гънките на чаршафите. Както всеки път, това двойно нападение мигом се справи с мен. И сега почти веднага ме заля вълната на насладата.

– Оооо... Луи...

Между тези стени двамата с Луи бяхме преживели много такива моменти, описани в нашия „Десет-пъти-дневно“, а сега станали достъпни за всеки, който надникне в този блог. Ако бе възможно, щяхме да заменим пурпурните тапети с огледала, за да наблюдаваме до насита развихрилите се любовници, които ден след ден изписваха имената си върху стъклената повърхност. Ел & Луи. Ето така възприемах аз съчетанието от нашите имена, а не като отвратителен ексхибиционизъм онлайн, преназначен за мастурбиращи самотници.

Вероятно в полусън съм започнала да се галя, представяйки си миналите ни лудории. Само и единствено аз имах право на достъп до тях.

Късно вечерта усетих глад и позвъних на рецепцията. Обади се Изиам и само след десет минути ми поднесе двойния сандвич, който си бях поръчала.

– Добре ли сте, госпожице? Доволна ли се от завръщането тук?

Толкова ли бе очевидно? Нима изражението ми до такава степен издаваше удовлетворението, че отново съм в тази стая, в нашата стая? Добрият грум се бе погрижил да предостави на мое разположение именно стаята „Жозефин“ въпреки предварителните резервации. Струваше ми се, че ако му поискам за закуска печена луна, както казваше мама, той непременно щеше да намери начин да ми я достави.

Само че в случая с „Десет-пъти-дневно“ се бе оказал безпомощен. А самата аз напразно бях претърсила цялата стая.

– Доволна съм, че се завърнах – потвърдих аз, като кимнах и го дарих с усмивка. – А освен това умирам от глад!

Нахвърлих се върху многоетажния сандвич и с удоволствие забих зъби в хрупкавата му повърхност. Изиам знаеше моите предпочитания и не бе пропуснал да добави обилно количество авокадо, за което му бях признателна.

– Донесох ви писмата. Възползвах се – добави той на колебливия си френски и ми подаде неизменния плик от дебела амбалажна хартия.

– Господин Жак би искал да знае колко време ще останете.

– Засега нямам представа – отвърнах разсеяно аз.

Вече бях започнала да прехвърлям фактурите, рекламните диплянки, докато не попаднах на писмо със следния адрес:

Емили Льобурде

Хотел „Шарм“

ул. „Жан-Батист Пигал“ № 55

75009 Париж

Отново тази жена, чието собствено име вече научих. Отново същата грешка...

– Явно някой упорито ме бърка с тази личност.

– О... Съжалявам.

Той пое смутено плика.

– Знаете ли коя е тя?

– Не – отвърна напълно искрено Изиам. – Мисля, че е онази, която се занимава със сметките. Но никога не виждал нея.

Грешката му ме накара да се усмихна.

– Изиам... Мога ли да ви помоля за една последна услуга?

Той ми показа своята преданост, като примигна няколко пъти.

– Да.

– Ако господин Луи се обади по телефона или дойде на рецепцията... Не му казвайте, че съм тук.

– Ами ако поиска да види стаята?

– Кажете му, че е заета от някой друг.

Той се измъкна така безшумно, както се бе появил, отказвайки с почти обидена усмивка да приеме десетте евро, които му подадох.

Вече ми се бе случвало да пиша любовни писма или писма за раздяла. Не много, но достатъчно, за да знам към коя категория да причисля всяко от тях. Включително кратката бележка, която бях изпратила на Давид от къщата в Нантер в деня, когато избягах от нашето общо бъдеще.

Писмото до Луи, което написах през онази нощ в стаята, където бе разцъфнала любовта ми към него, не принадлежеше към нито една от тези две категории. То не съдържаше нито признание, нито сбогуване. Без съмнение аз все още го обичах и не бих позволила неотдавнашните премеждия да накърнят чувството, съзряло през последната година. Ала на какво се крепеше то сега? Навремето бях писала до моя бивш годеник: Никога не можем да анализираме докрай мотивите, които ни карат да споделим живота на един мъж или една жена. Ала дали бях подходила по този начин към Луи, или се бях поддала на могъщото влечение, родило се между бедрата ми? Каква бе сега основата на моята любов към него? От какъв източник черпеше сили тя? Бях ли в състояние да я нарежа на тънки люспици и да я изследвам под микроскопа на разума? Или по нищо не се отличавах от вятърничавите момичета, които се поддават на първия оргазъм? Бях ли нещо повече от следваща наслаждението кукла, изгубила ума си след няколко сполучливи креватни гимнастики?

Сексуалността бе заела такова значимо място в моя живот, че дори сега, когато живеехме заедно, ми беше трудно да определя каква друга сила ме свързва с Луи. „Сексът е важно нещо, но идва момент, когато дори най-доброто чукане не е в състояние да те накара да забравиш, че трябва да си платиш сметките“, обобщаваше по свой начин София. Колкото и елементарни да бяха обикновено разсъжденията й, често се оказваше напълно права. В нашия случай проблемът изобщо не бе плащането на сметките, а смисълът, който трябваше да придадем на нашия съюз. Това, от една страна, не бе толкова непосредствено належащо, но пък много по-важно.

Защото ако тази спойка се разпаднеше, а за това причина би могъл да бъде блогът Ел & Луи, какво би останало от нас, между нас? Неясните обстоятелства около нашата първа среща, около началото на нашата връзка, едва ли биха допринесли за съхраняването на пламъка между нас. Една двойка се оформя благодарение на своя собствена митология, но с времето митът постепенно избледнява, излинява и се изхабява. Откъде тогава да се намери гориво за любовта?

Поради липса на вдъхновение надрасках набързо няколко реда, предназначени за Луи, поредица от извинения и клишета, недостойна за мен и за нас.

Моя любов,

Ако получиш това писмо, значи си излязъл от предварителния арест. Но в никакъв случай не приемай тези няколко думи и моето отсъствие като предателство към теб. Знаеш, че изцяло те подкрепям в твоята борба. Ала вълненията от последните дни ме наведоха на мисълта, че трябва да се разделим за известно време. Колкото да си поемем дъх. Не сме го правили от онзи 18 юни насам, когато двамата се установихме в „Шарм“. Вероятно се нуждая от малко въздух.

А също и от малко прозрачност. Не те упреквам, но между нас все още има немалко непроницаеми прегради. Немалко неосветени ъгълчета, които тегнат над твоето минало и над нашия живот.

Ти говореше за нови изпитания? За нови уроци, които да направят от мен съвършена любовница? Знай, че няма да ги последвам, докато ти не разтвориш докрай сърцето си за моите въпроси, останали досега без отговор. Обичам те. Продължавам да бъда на твоя страна. Бъди и ти на моя страна. На наша страна. Не се бой от моята присъда така, както аз не се боя от твоята.

Лудо влюбена и вечно твоя Ел.

На сутринта запечатах писмото и го поверих на Изиам, който обеща до един час да го отнесе в дома на госпожица Марс. Естествено, бях се въздържала да спомена за блога Ел & Луи. Би било прекалено директно. Прекалено болезнено. Подобно обяснение би трябвало да стане на четири очи, неговите очи и моите.

А междувременно...

– Добър ден, обажда се госпожица Лоран. Преди няколко дни посетих една гарсониера на улица „Трезор“... Питам се дали е възможно още днес да подпиша договора за покупка?

– Днес ли? А дали... цената ви устройва?

– Да, да.

– Имайте предвид, че вече получих оферта...

– За колко?

– Седем хиляди евро под обявената цена.

– Няма проблем.. Приемам обявената цена.

– Обявената цена? Сигурна ли сте?

– Напълно сигурна – отвърнах решително аз.

Брокерът ме помоли да изчакам, докато проведе един телефонен разговор, и след по-малко от половин час потвърди, че договорът може да бъде оформен още същия ден. Продавачът бе приел моята оферта и тъй като останалите документи вече бяха налице, нищо не пречеше бързо да стигнем до споразумение.

Кантората на нотариуса се намираше на улица „Вией дю Тампл“, само на няколко десетки метра от моя бъдещ апартамент, и затова прекарах часа преди уречената среща същия следобед на терасата на голямата бирария „Трезор“, разположена на очарователната улица без изход. Която скоро щеше да бъде моята улица.

Бях се обадила на София и тя скоро пристигна с лукаво изражение на красивото мургаво лице. Това изражение се съхрани дори след първия коктейл „Монако“.

– Как си? – запитах я аз. – Май нещо не си във форма.

– Преди малко говорих по телефона с твоя човек.

Откакто Изиам му бе предал моето писмо, Луи не бе престанал да преследва и мен. Редуваше гласови съобщения с есемеси, искайки от мен напълно уместно според него обяснение. Молеше ме за среща. Не бях му изпратила нито един отговор. Макар аз да бях тази, която исках сметка от него, все още не се чувствах готова да понеса подобна среща. Как можех да бъда сигурна в неговата искреност? Как бих могла да устоя и за пореден път да не се поддам на неговия чар, пред който, подобно на картонена кула, рухваше цялата ми защита?

– Е, и какво?

– Ами трудно понася твоето бягство в момент, когато ченгетата са на главата му.

– Кога са го пуснали?

– Рано тази сутрин.

И въпреки това Луи се бе разтревожил едва след като бе получил писмото ми. Едва тогава бе започнал да ме бомбардира с тревожни и на моменти дори гневни съобщения.

Чудно ми бе освен това защо неговият адвокат Зерки не ме бе осведомил за освобождаването на своя клиент. Очевидно той не смяташе, че заемам кой знае какво място в живота на Луи.

– Отправено ли му е официално обвинение? – заинтересувах се аз.

– За момента все още не. Но адвокатът му смята, че и това скоро ще стане. Кампанията, която води нашият приятел Антоан Гобер, допълнително влошава положението.

Зърнах на съседната маса закрепен на летва вестник, оставен на разположение на клиентите в кафенето. Пресегнах се да го взема и разсеяно го прелистих.

– Чуй ме, Ел... Нямам нищо общо с вашата история. И изобщо не ме интересува...

– Правилно – отвърнах аз с повече студенина от тази, която бях прочела в погледа й.

– ... Въпреки това смятам, че трябва да се прибереш у дома. Каквато и да е причината да си вдигнеш чуковете, Луи заслужава все пак някакво обяснение. Не мислиш ли?

Какво ли й бе казал, за да я убеди да поеме ролята на помирителка и да поеме неговата защита? Дали й бе обещал ново участие в танцов спектакъл? Запазих тези нерадостни въпроси за себе си и се задоволих да й опиша просто и ясно причините за моето недоволство: изпитанията, уличаващите видеозаписи, разкритията на Давид... и на всичко отгоре този проклет блог.

– Дори когато бях момиче на повикване, нито един клиент не се е отнасял така с мен...

– Сама го каза: това са били клиенти. Връзката ви е била предварително договорена. В повечето случаи това ни предпазва от неприятни отклонения.

– Значи, според теб, след като Луи не ми плаща, има право да постъпва с мен както му скимне? Да разкаже на всички как се подмокрям и как той ме ближе? Това ли искаш да ми кажеш?

Изглежда, неволно бях повишила глас, защото семейната двойка с дете на съседната маса ме разстреля с поглед, възмутена от скандалните ми изрази.

– Разбира се, че не... – опита се да ме успокои София. – Само че вероятно е възприел това като някаква игра между вас.

– Каква ти игра! Дори да е така, би трябвало да ме предупреди, когато я започва.

– Предполагам, че според него всичко това си е по правилата.

– Фактът, че открих съвсем случайно този блог?

– Да...

Подобна стратегия наистина напълно подхождаше на онзи Луи, който преди една година ме бе въвел в своя свят. Който се криеше зад маска и в комбинезон от латекс. Който с безброй хитрости бе превърнал в мъчение моя копнеж по него по време на нашите срещи в „Шарм“.

Сега обаче аз копнеех по друг мъж. По онзи Луи, който бе свалил маската, когото смятах, че съм открила през последните месеци с истинската му природа, гол, отърсил се най-сетне от всякакви преструвки. Мъжът, когото обичах.

Поради липса на повече аргументи усетих, че изтръпвам. Трепетната ми кожа още усещаше докосването на неговите ръце с такава сила, с такава острота, че на моменти си представях как се промъкват под дрехите ми, във всеки един момент и независимо къде.

– Между другото, помоли ме да ти предам съобщение...

Вече не я слушах: погледът ми бе привлечен от икономическата рубрика на вестника, където цяла страница бе посветена на сливането на медийните групи „Барле“ и ГКМП (Глобъл Корея Медия Груп). Слухът, за който ми бе споменал Маршадо, вече не беше тайна. Статията гъмжеше от всякакви подробности, включително предполагаемият размер на акциите, включени в сделката: два милиарда евро. С едва прикрито коварство, уж мимоходом журналистът споменаваше, че в резултат от този ловък финансов удар Давид Барле почти ще удвои личното си богатство. Следователно операцията бе изгодна не само за двете фирми. Собствениците, чиито снимки също бяха публикувани, отляво кореецът, а отдясно французинът, също имаха непосредствена лична изгода.

– Ей! Слушаш ли ме?

– Почакай...

Без да снемам поглед от вестника, вдигнах палец, за да я накарам да изчака и за момент да запази мълчание. Почти не обърнах внимание на портрета на Давид и се съсредоточих върху малкото оранжево каре в края на статията. На първия ред фигурираше рождената му дата. А тя бе 5 януари 1970 г. Официалната дата. Същата, която Давид винаги бе изтъквал пред мен. Същата, която Луи, а след него и Франсоа Маршадо бяха потвърдили в отговор на моя въпрос.

– Какво? – обърнах се най-сетне към София. – Какво съобщение?

– Би искал да се видите тази вечер. Не у вас, а навън.

– Каза ли ти къде?

– Не. Заяви, че вече знаеш мястото и часа.

Къде и кога, ако не в хотел „Шарм“, 22 часа.

– Няма да отида – отвърнах без колебание аз.

София се ококори от удивление. Понякога преиграваше с мимиките, но в този момент виждах, че учудването й е искрено и спонтанно.

– Защо? Не искаш ли да чуеш неговите обяснения?

– Искам, но не там. Не по този начин.

Не исках за пореден път да изпадна в плен на еротичното му влияние, до което той прибягваше, за да обезвреди въпросите ми, преди още да съм му ги задала. Хотел „Шарм“? Не, ставаше въпрос за неговия чар, за властта, която той упражняваше над мен всеки път, когато попаднехме в повече или по-малко интимна обстановка.

Подписът при нотариуса бе чиста формалност и приключихме бързо, а аз през това време бях като зашеметена. Сведох разговора до няколко кратки общоприети изрази: „добър ден“, „благодаря“, „точно така“, „при първа възможност“, „много ми беше приятно“, „довиждане“. Тази покупка бе може би най-важното събитие в досегашния ми живот, но аз подходих към нея като към делова работа без особени последици.

Умът ми бе другаде. В Малмезон например. Сред розовите храсти, обезсмъртени от художника Пиер-Жозеф Рьодуте. Сред плетеницата от цветове и бодли, където само преди няколко дни двамата с Луи се обрекохме един на друг.

Или пък в Нантер. Защото благодарение на мамините пари, спечелени с много труд и жертви, на свой ред, в резултат от моментно решение станах собственица на имот. Парите, които се трупат с търпение и упоритост, но могат да бъдат пръснати за миг.

Тъй като вероятно Луи бродеше някъде около „Шарм“, реших да се прибера едва след като напълно се стъмни. Изгледах няколко прожекции в киносалоните на Халите, но не бих могла да си спомня дори заглавията на филмите, защото едва хвърлях поглед към екрана. Хапнах един дюнер и прекарах остатъка от времето в едно кибер кафе на булевард „Себастопол“, разположено до еротична сауна с резбован фронтон.

От мястото, където седях, можех да следя двойките от всякакви възрасти, които дискретно влизаха там, а след няколко часа излизаха с влажни коси и широки усмивки. Особено трогателна ми се стори една от тях: млада брюнетка, която донякъде приличаше на мен, и възрастен мъж, вероятно на годините на Луи. Бихме могли да бъдем на тяхно място, сред гъмжилото от слети тела, сред пъшканията и въздишките.

Тяхното щастие ми изглеждаше толкова просто, толкова достъпно. Не би ли трябвало, подобно на тях, да измия тревогите си в пенестата вода и секса?

От време на време се отклонявах от тази гледка, за да прегледам в Интернет последните новини около сливането на „Барле“ и ГКМП. Едни сайтове се съсредоточаваха върху икономическите аспекти на сделката, докато други, напротив, подчертаваха светската й страна: годежа на Давид и Алис. От време на време попадах на клипа, който ги правеше за смях в социалните мрежи. Интересът вече бе поспаднал, но внезапно сърцето ми се сви, когато видях продължението на историята на Давид Барле, която започваше да напомня телевизионен сериал: Сгоден и вече изневерява?, гласеше надписът под снимката. Очевидно направена със смартфон, тя бе доста неясна и зле кадрирана, но въпреки това на нея ясно различих Давид, а до него аз, на масата в „Пицета“, при това в поза, която изключваше всякаква двусмисленост. По ъгъла и предметите в близък план заключих, че снимката е направена от маса в другия край на ресторанта, вероятно близо до бара. Луи никак нямаше да се успокои, ако случайно видеше работата на този любител папарак.

Реших да сменя мястото си и седнах пред екран, който не можеше да бъде видян от останалите посетители. Сторих го вероятно по интуиция. Или може би поради някакъв остатък от свян.

Набрах адреса на блога и страницата се появи пред очите ми. Веднага забелязах, че откакто го бях преглеждала, дизайнът на сайта е подобрен. Заглавието беше украсено с еротичен черно-бял елемент: две безименни голи тела, прегърнати върху измачкани чаршафи. Ала вниманието ми веднага бе привлечено от новия мигащ червен бутон, под който имаше надпис Директно. Дали това не беше скрита реклама? Една от тези, които са предназначени да примамят наивниците и да откраднат номера на банковата им карта?

Водена от онова любопитство, което открай време ме е карало да се опитвам да проникна зад заключените врати, „професионална деформация на журналист“, както би се изразила мама, реших да кликна върху него. Отвори се втори, по-малък прозорец, който бързо започна да се зарежда. Само след няколко секунди се появи изображение, отначало прекалено тъмно, за да може да се различи каквото и да било, но постепенно картината просветля.

Този път не се нуждаех от обяснение, защото веднага познах мястото на действие: стаята „Мари Бонапарт“. Все пак Изиам бе успял да изпълни заръката ми и да запази нашето светилище „Жозефин“, нашата стая номер едно. Нашето у дома.

Без мъка разпознах и двете лъскави от пот тела, изненадани в разгара на любовната игра, като мъжът извършваше енергични движения, прилепен към жената, застанала на четири крака. А съвършено закръгленият, величествен, кехлибарен задник, сякаш изваян с помощта на компютърен алгоритъм, принадлежеше на Саломе. В отговор тя извършваше същите вълнообразни движения, които предизвикваха възхищението ми по време на празненството по случай нанасянето ни в новия ни дом. Вероятно това бе нейна запазена марка. Мъжът ритмично проникваше в нея с напрегнат докрай пенис, изцяло съсредоточен върху този най-чувствителен орган на тялото си, който периодично изчезваше в гостоприемното влагалище... И това бе моят бъдещ съпруг. Да, това бе Луи.

11.

29 май 2010 година

Понякога сякаш всичко е против нас. Друг път, напротив, всичко се навързва с удивителна, почти главозамайваща скорост, че започвате да се съмнявате в късмета си и да очаквате как непременно ще се появи някаква спънка.

Покупката на моята гарсониера на улица „Трезор“ премина като в сън. Имотът беше освен това обект на завещание и двамата наследници предварително се бяха споразумели да го продадат възможно най-бързо. Друго благоприятно съвпадение бе, че апартаментът бе празен, от него бяха изнесени всички мебели, така че можех да се нанеса незабавно, само няколко часа след окончателното подписване на договора, което стана още на другия ден. Обикновено нито една от страните не е готова да приеме подобна бързина. Особено нотариусът, който следи за спазването на задължителния според закона седемдневен срок.

– Колко?

На сутринта след вечерта, прекарана в кибер кафето, нахлух в кантората на улица „Вией дю Тампл“ и преодолях съпротивата на неговата секретарка-цербер. Нотариусът имаше още по-повяхнал вид от господин Вюрман, но също толкова меркантилен.

Професионалната му добросъвестност не се продаваше евтино и за да покачи цената, той заложи на картата на скрупулите и на свенливостта.

– Колко за какво? – престори се, че не ме разбира той.

– За да съкратим законния срок.

– Законът, госпожице, не може да бъде предмет на пазарлъци!

– Съгласна съм... Но все пак колко?

Той плъзна поглед по разтворените върху бюрото му папки и най-сетне го вдигна към мен:

– Нека сме наясно, че това си остава между нас, нали?

– Съгласна съм. Просто ще мълча като риба.

– Добре, добре, добре...

Дали всички нотариуси използваха едни и същи езикови клишета? Той сви устни и продължи по-тихо:

– В такъв случай, да речем, един процент.

– Един процент от размера на вашия хонорар?

– Точно така.

Това означаваше, че около три хиляди евро ще бъдат предадени от ръка на ръка, ще преминат от моя джоб в неговия, а след това от неговия джоб в касата, без банков превод и данък.

– Окей – съгласих се аз.

Същия ден, изпълнена с необикновена енергия, която остави на заден план тъгата, отидох да моя банков клон. Оформих чека, предназначен за нотариуса, и поисках да изтегля максималната сума в брой.

– Две хиляди евро седмично? Не мога ли да тегля повече?

– Не, съжалявам – извини се служителката. – Това е таванът, предвиден във вашия договор. Ако желаете да го повишите, ще трябва да подпишете нов протокол.

– Колко време ще отнеме?

– Около седмица: трябва да бъде спазен законният срок.

Подобен абсурд, достоен за роман на Кафка, едва не ме накара да избухна в смях.

Моментът бе подходящ да прибягна до услугите на Давид. Един есемес и той незабавно се съгласи да ми услужи с недостигащите хиляда евро, които можех да взема от рецепцията на кулата „Барле“. Донякъде бях учудена от възродилите се приятелски чувства на моя бивш годеник. Той, естествено, охотно бе споделил с мен най-нелицеприятните клюки по адрес на Луи, но ето че сега искрено желаеше да ми спести неприятностите и да поддържа добри отношения с мен.

Тъй като, така или иначе, се намирах в Нантер, направих малко отклонение, за да нагледам къщата на мама. Заради количките и торбите за смет, натрупани върху тротоара, не бе останала почти никаква следа от нейното присъствие. Спомените ми бяха все така живи, но вече осиротели като самата мен, лишени от опора в някой елемент от декора, за който да се закрепят.

Най-сетне посетих и гроба на мама, нещо, което от няколко месеца насам се канех да направя. С учудване видях, че върху него има цветя и че е добре поддържан. Странно бе, че се е намерила добра душа, която да се погрижи за него. Не можех да си представя кой друг би могъл да бъде, освен Лор Шапюи. Виждах във въображението си как нейната крехка фигурка се свежда над последното убежище на старата й приятелка, и как, водена от кучешката вярност, прави онова, което бе работа на неблагодарната дъщеря.

Изведнъж просто рухнах. Седнах върху студения мрамор на съседния гроб и всичката ярост, която до този момент ме крепеше, изчезна като дим. Не плачех, но от очите ми рукна порой сълзи. Колко време продължи това? Нямам представа. Стори ми се, че са минали часове. За пръв път почувствах с такава острота колко ми липсва мама. Липсваше ми нейният здрав разум, нежната й добронамереност, парфюмът й с ухание на рози, всички онези свързани с нея неща, които дори не бих могла да изброя.

Никак не се съмнявах, че ако беше редом с мен, щеше да обсъди положението с присъщата й проницателност. Тя не само щеше да излекува раните ми, но и щеше да прозре играта на Луи. Щеше да ме предупреди на какво ново изпитание той подлага моята любов, кои приумици на моя любовник да отхвърля и кои да приема за собствено удоволствие. Със своето грижовно присъствие щеше да запълни острата му липса, която чувствах в този момент. Нещо повече: щеше да направи всичко по силите си да сведе нашата връзка до онази проста и прекрасна любовна история, която тя желаеше за мен.

Дали наистина Луи бе такъв хищник, какъвто ми го описваше Давид? Но нали в крайна сметка той бе превърнал хотел „Шарм“ в затвор за мен. Сълзите ми най-сетне пресъхнаха, подсмъркнах шумно два пъти и най-сетне съзрях очевидното: Луи бе мъжкият вариант на амазонките от Тайни жени, книгата, която преди година ми бе препоръчал за прочит. Далеч от света героините подчиняват заловените мъже и ги превръщат в сексуални роби, предназначени да задоволяват тяхната похот. Също както бе постъпил Луи с мен.

– Знаете ли, госпожице, защо около гробовете не расте нищо? Е, освен плевели, разбира се...

Старецът с каскет се бе появил изневиделица, в самия край на зрителното ми поле. Беше облечен в необичаен за това годишно време бежов шлифер и панталон от рипсено кадифе, какъвто обикновено носеше Арман. В дясната си ръка носеше голяма, пълна догоре лейка. Върху сбръчканото му лице се мяркаше плаха усмивка.

– Знаете ли?

Изгледах натрапника през завесата на полузасъхналите си сълзи. Явно видът ми го бе развълнувал и той бе решил да ме поразсее.

– Не... – признах аз.

– Просто защото сълзите съдържат прекалено много натриев хлорид. Прекалено много сол. Никое растение не може да вирее върху солена почва.

– Съвсем логично.

– Достатъчно е да се разходи човек по бреговете на Мъртво море, за да разбере за какво говоря. Ходили ли сте там?

– Не.

– Имате достатъчно време да го сторите... Във всеки случай, ако искате да оцелеят цветята тук, не бива да плачете така. Ако питате мен, гробищата са най-неподходящото място за плач.

Как бих могла да му обясня, че не оплаквам покойната си майка, а самата себе си? Как бих могла да противопоставя на заръките му нищожните причини за моята мъка?

Гледах го как се отдалечава по пресичащите се под прав ъгъл алеи, как спира пред един надгробен камък и полива невзрачните стръкчета здравец, осмелили се да поникнат от тази сива камениста земя.

Следващите два дни бяха изпълнени с донякъде вихрена поредица от постъпки и покупки: прибрах плика с пари, който Давид бе оставил за мен; направих няколко дубликата на ключовете и в порив на необяснимо доверие поверих един от тях на Изиам; купих легло, скрин и пренесох от Нантер спалното бельо и кухненските прибори; подредих всичко това между прясно боядисаните бели стени на моята гарсониера с едва забележими орнаменти; поставих името си на пощенската кутия, заредих кухненските шкафове с провизии, почистих пода, измих прозорците и смених една изгоряла крушка.

Тръшнах се на леглото и се взрях в тавана, където една подобна на усмивка пукнатинка ми пожелаваше „добре дошла“. Бях у дома. Повтарях си тези две думи, замаяна и недоверчива, излегната върху току-що извадената от кашона завивка. Прекарах така няколко часа, вслушвайки се с едно ухо в идващите откъм съседите шумове, докато другото бе заровено в дебелата възглавницата. У дома...

Това все още не бе докрай вярно, а вече бях чужденка в къщата на мама и просто посетителка в хотела на Луи.

Междувременно той ми бе изпратил още петнайсетина съобщения, на които не обърнах внимание. Прочетох съобщенията на София, но не им отговорих. Какво бих могла да отвърна например на съобщение като това:

Между мен и Фред се получи. При това чудесно.

Обади ми се да ти разкажа. Со.

Моят бивш и най-добрата ми приятелка се бяха събрали. Някак не можех да се зарадвам истински за тях двамата. Радостта ми бе продиктувана по-скоро от разума, отколкото от сърцето. Това просто не ме засягаше.

Когато се свечери, стоплих една консерва на котлона и пуснах телевизора. Точно започваха новините. Емисията започна със спорт: УЕФА бе избрала Франция за домакин на европейското първенство по футбол през 2016 година. В Индия бил извършен атентат срещу пътнически влак със сто и петдесет жертви, отговорността за който била поета от наксалитите. И в този момент на екрана се появи познато лице, което ме изтръгна от вцепенението:

„...Действията на моя брат Луи нямат никаква връзка с групата „Барле“, която той напусна преди една година, за да се посвети на други дейности. Независимо какво е моето лично отношение към неговите възгледи за изкуството и за творбите, които той защищава, нямам никакво право да го споделям публично. Единственото, което мога да кажа днес, е, че нито аз, нито групата „Барле“ подкрепяме по какъвто и да било начин формите на творчество, които биха се оказали опасни за нашите деца.“

Значи, Давид предпазливо се дистанцираше от своя по-възрастен брат. Като се имаха предвид позициите и тежестта на неговото предприятие, бих могла да го разбера. И въпреки това не можех да се съглася с него. Освен ако не преследваше друга цел...

„– Значи, продължавате да твърдите, че нямате никаква връзка с изложбата Перманентен секс? – запита го журналистът.

– Абсолютно никаква. Можете да проверите: дори не бях поканен на откриването.

– Ала има твърдения, че вашата група е влагала акции в порнографски продукции, при това с участието на незаконно пребиваващи...

– Вижте какво, ако намеквате за аферата „Дьолакроа“, нямам какво да добавя. За нея трябва да се произнесе правосъдието. То има последната дума. Благодаря.“

Давид изчезна от обсега на камерата, която веднага се насочи към подобната на грамаден фалос кула „Барле“, където той влезе.

Върху екрана отново се появи маймунското лице на водещия, който отново подхвана старата песен:

„Аферата „Дьолакроа“, за която току-що стана въпрос, отново излиза на преден план. Спомняме си как наетият от групата „Барле“ финансов анализатор Стефен Дьолакроа, със задача да разшири обсега на инвестициите, бе заловен в трафик на порно актриси от Източна Европа, работещи нелегално във Франция. Днес осъденият на първа инстанция Дьолакроа минава в контранастъпление. След няколко седмици делото ще бъде разгледано от Апелативния съд. Той продължава да твърди, че ръководството на групата „Барле“ и лично Давид Барле са му наредили участие в дружеството East-X Prod. Принудили са го да си затваря очите за статута на тези жени и за техните условия на труд.

Освен чисто юридическата страна на случая, ние се заинтересувахме и от въпросните мрежи за трафик. Кои са тези млади жени, пристигнали от Румъния, България или Полша? Кой осъществява нелегалното им проникване на френска територия? До каква степен възложената им работа може да бъде приравнена към проституция? Репортаж, озаглавен Порно филми – Източна връзка, можете да видите в магазинното предаване Широк формат веднага след новините. Имайте предвид, че някои от сцените, които ще излъчим сега, не са подходящи за малолетни.“

Сега ми стана ясно защо Давид по такъв доста подъл начин се изплъзна от въпросите на интервюиращия. Поради предстоящото сливане с ГКМП достатъчен проблем му беше аферата „Дьолакроа“ и нямаше намерение допълнително да клати лодката с друг деликатен случай. Луи би трябвало сам да сърба попарата, която е надробил в резултат от своята еротомания, това си беше изцяло негов проблем. Доста предателско отношение към моя любим, което за момент ме накара да се свия от възмущение.

Гледах разсеяно лицата на екрана, когато поставеният до мен мобилен телефон изписка. Нов есемес, този път от Ребека Сибони.

Луи е силно разтревожен за теб.

Къде си? Обади му се.

Или се обади на мен.

Р.

Луи се тревожи? Луи така се е загрижил за мен, че се бори с безпокойството си, като прави секс с друга? Доста време съзнанието ми беше в плен на непристойни картини и думи. Трудно ми бе да се преборя с тях. Вече знаех, че Саломе е едно от любимите му момичета на повикване, професионалистка, която по-скоро обслужва постоянен кръг клиенти и не изпълнява случайни поръчки, които са свързани с неудобства и рискове. Ребека никога не бе споменавала за това, но твърде рядко някоя от нейните любимки ставаше жертва на отвличане, малтретиране или пък на свързан с насилие или унижение секс.

Питах се дали Саломе е продължила да бъде негова любовница през годината, която двамата прекарахме затворени в „Шарм“. Аз действително не бях придружавала Луи по време на редките му излизания и той спокойно би могъл да се среща с нея. Тъй като тук все още нямах Интернет, не можех да изгледам още веднъж техния видеозапис. Задоволих се с отделните, разпокъсани картини, които се бяха съхранили в паметта ми. Сега, като размишлявах, записите в блога все повече ме учудваха. Луи, нима същият този Луи, когото обичах заради умението му да играе с думите, се бе превърнал във вулгарен ексхибиционист, предпочитайки мръснишкото видео пред изяществото на словото? Подобно предателство спрямо собствената му личност ми причиняваше не по-малко болка, отколкото предателството към нашия годеж. За да не скъсам окончателно връзката между нас, се опитвах да си представя как бихме описали една или друга сцена в нашия „десет-пъти-дневно“, ако другата намереше място в него:

Той ляга по гръб, а тя се приближава към него бавно, безшумно, като диво животно, а острите върхове на малките й гърди са насочени към неговия член, който постепенно се надига. Движенията на задницата й вече следват ритъма на предстоящия полов акт. Тя е като метроном на нейната чувственост. Люшва се на една страна, после на другата, гъвкава, подобна на кукла неваляшка, движена от вътрешна сила.

Не се нанизва веднага. Нарочно изчаква. Докато ръцете на мъжа търсят набъбналите й гърди, тя леко отърква влажната си вулва в твърдия му пенис, който е достигнал такава ерекция, че се намира в хоризонтално положение над окосмената част. Тя дълго дръзни върха му с влажните устни, които като четка размазват циприна по неговия скротум, синкавите вени и нежната кожа около виолетовата главичка.

Тя поставя ръка върху устата на партньора си, без съмнение за да възпре молбите му най-сетне да минат към съществената част. Продължава изтезанието до момента, когато сама не издържа и всяко докосване на набъбналия й клитор до най-интимната част на мъжа разтърсва тялото й. Толкова е умела, до такава степен владее вълнообразните движения на ханша си, че няма нужда да прибягва до ръцете, за да вкара пениса в себе си. Изгладнялата й вагина й го поглъща отведнъж. Първоначално остава неподвижна. Изчаква сливането да стане пълно. При всеки натиск мъжът притваря очи и въздиша. Едва тогава тя започва танц с величествения си задник, люлее го небрежно и чевръсто, а партньорът постепенно изпада в опиянение. „Спри... Спри, повече не издържам“, изохква сподавено той.

Мобилният ми телефон започна да вибрира и прекъсна видението, в резултат на което в долната част на корема ми бе започнала да се оформя обичайната топка на възбудата.

Ребека продължаваше настоятелно да изпраща съобщения, докато най-сетне реших да й отговоря:

Да се видим. Къде и кога?

В крайна сметка кой друг, ако не неговата приятелка от младежките години можеше да повдигне отчасти завесата над Луи и тайнствените дебри на неговата личност? И най-малката частица истина, и най-незначителната случка би ми помогнала в безизходицата, която ме бе обзела.

Вече бях обърнала внимание на склонността на Ребека да урежда срещите си около туристическите забележителности на столицата. Ето защо мястото, което сега бе избрала, ни най-малко не ме учуди. От детските години не бях посещавала забележителния свод на магазина „Прентан“. Веднъж заедно с мама взехме метрото, за да направим обиколка из големите магазини по булевард „Осман“. Шедьовърът на майстора стъклар Бриер не бе изгубил нищо от своя блясък и внушителност. Докато чаках Ребека, кацнала на високата табуретка до кръглия бар, дълго съзерцавах с вирната глава безбройните остъклени пана.

– Красиво е, нали?

Пред мен стоеше Ребека, стегната в черно костюмче с кремави биета, все така елегантна дори след затварянето на „Нощни красавици“.

– Прекрасно е – потвърдих аз.

– Знаеш ли, че по време на войната витражите са били свалени един по един, за да бъдат запазени от бомбардировките? Едва през 1973 година се сещат къде са били оставени на съхранение и ги поставят обратно.

– Не знаех това.

– Хм... – промърмори тя, докато се покатерваше на съседната табуретка. – Все пак не сме се събрали, за да ти разказвам за чудесата на ар деко в Париж.

Варно беше. Веднага след като ни сервираха чашите капучино с прекалено много пяна, аз й разказах всичко, което бях научила от Давид за основаването на агенцията. Добавих освен това, че впоследствие съм проверила истинността на думите му.

Тя сви тънките си устни. Нямаше къде да отстъпва и дори не се опита да отрича фактите.

– Давид ти е представил създаването на „Нощни красавици“ като основна причина за всички проблеми на брат си... Ясно ми е защо. Само че става въпрос по-скоро за следствие.

– Следствие от какво?

– От излъганите му чувства.

– Към Орор ли?

– Разбира се. В продължение на двайсет години между тях ставаше въпрос само и единствено за нея.

Никога досега нито Луи, нито Давид или самата тя не бяха давали толкова прост и ясен израз на това любовно съперничество.

– За мъжа има само един начин да удави мъката си и да преодолее разочарованието.

– Сексът? – предположих аз.

– Не просто сексът – натърти тя върху последната дума. – А сексът, превърнал се в разврат, в оргия! Жена, която не е получила взаимност от желания мъж, най-много да похапне шоколад и да изгледа някой тъп филм с приятелки. Мъжът обаче се стреми да изчука всички жени, които биха му помогнали да забрави онази, която му се е изплъзнала.

– Количество, което да компенсира качеството.

– Нещо такова... – тихо се изкиска тя.

Това ни най-малко не променяше мотивите на Луи, но сега те ми се явяваха в нова светлина. Той бе не толкова болен, колкото отчаян. Това донякъде ме успокои и облекчи вътрешното напрежение, което ме обземаше всеки път, когато станеше въпрос за скритите страни от личността на Луи.

– Не мога да разбера защо ще се саморазрушава заради една жена, която дори не е била негова. Не е възможно толкова дълго да копнее по някакъв мираж – повиших глас аз.

– Лъжеш се. За него тя бе нещо повече от обикновена фантазия.

Останах безмълвна и за момент се отдадох на очарованието от цветове, които се спускаха над нас от висините на купола.

Това противоречеше на всичко, което бях чула от Давид. Орор бе избрала Давид, големия печеливш в състезанието, наложено от баща им, и двамата се бяха оженили. Според него това бе краят на историята.

– Преди или след брака на Орор с Давид? – запитах накрая аз.

– Преди и след.

Припомних си една фраза на Луи, парченце истина сред тъмната и плътна маса на неговите лъжи: „Дори му изневеряваше най-безсрамно“. Беше пропуснал да каже, че Орор го е правила със самия него.

Ребека отпи няколко глътки от капучиното и върху горната й устна остана ивичка сметана.

След като Давид с такова старание се опитваше да представи пред мен своя брат като човек с девиантно поведение, значи самият той бе станал негова жертва.

Навремето с Орор, а сега и с мен.

– Предполагам, че искаше да се видим, за да ми зададеш и други въпроси?

Беше отгатнала намерението ми. Внимателно, като подбирах думите си, аз й съобщих за съществуването на онзи проклет блог и за видеозаписите на него.

Чутото я накара да свие красивото си лице, върху което се очертаха прикритите до този момент от грима бръчки. Изглеждаше искрено изненадана.

– Цялата тази показност... Това никак не му е присъщо – отвърна колебливо тя.

– Зная. И въпреки това не може да има никакво съмнение. Особено текстовете очевидно са взети от нашия бележник.

– Тъй да бъде... – съгласи се с половин уста тя. – Признай обаче колко странно е Луи да ти изневерява...

Подчерта думата, сякаш я смяташе като твърде неподходяща, за да окачестви постъпките на Луи. Спомних си последния проект за татуировка, която ми показа Стефан вечерта преди неговото арестуване: Semper Fidelis. Винаги верен. Подобно обещание сега звучеше като ирония, но не можех да схвана каква бе целта на подобна провокация. Напълно нелепо.

– ...при това с жена на име Саломе – добави тя.

– Че какво чудно има?

– Първо, защото тя никога не му е била любимка...

Само че аз го бях срещнала за пръв път тъкмо в обятията на красивата метиска в деня, когато, колкото и да отричах тогава това, безвъзвратно се бях влюбила в него. Може би я смяташе преди всичко за компаньонка в буквалния смисъл на думата, за жена с впечатляваща външност, чието присъствие редом с него по време на появите му в обществото допринася за репутацията му. Защото в сравнение с нея аз далеч не бях онази тигрица с безупречни форми. Подобно на мнозина мъже, Луи правеше ясно разграничение между жените, с които да се перчи, и онези, които предпочита за леглото.

– Така ли?

– Саломе е конфликтна личност. А освен това никога не е крила увлечението си по Луи.

– Това означава, че ако му се прище лека забежка без последици, никога няма да се захване с момиче като нея.

Именно това ме тревожеше. Защо се бе спрял тъкмо на нея, ако това не беше просто една извратена игра между нас? Нима не би могъл да вземе някоя друга от богатия избор, който предлагаше Ребека?

Доста трябваше да настоявам, преди тя да се съгласи да ми даде адреса на Саломе.

– Саломе е псевдоним – поправи ме тя. – Истинското й име всъщност е Вероник Дюкло.

Далеч не толкова екзотично наистина.

– Ако те попита откъде си научила името и адреса, аз нямам нищо общо, нали?

Дали гневните изблици на Саломе наистина бяха толкова опасни? След като се разделих с угрижената Ребека, взех метрото до Халите, а оттам се прехвърлих на линия В по посока на Сен Реми ле Шеврьоз. Тъкмо тази линия бе нагледен пример за хроничните проблеми на транспорта към предградията и бе причина за постоянни оплаквания от страна на пътниците. За щастие, този път стигнах без непредвидени спирания до Бур ла Рен.

Домът на Саломе се намираше само на пет минути пеша от гарата и не след дълго натиснах звънеца с нейното име.

– Добър ден... Аз съм Анабел Лоран. Ел, ако предпочиташ – съобщих аз по домофона.

Последва мълчание, последвано от изщракване на входната врата. Застанах пред вратата на апартамента й, разположен на първия етаж на разкошната сграда.

– Какво търсиш тук? – посрещна ме грубо тя.

– Искам да поговорим за Луи.

– Че какво ми пука на мен? Той си е твой. Искаше го и си го получи.

Натиснах с ръка вратата, която тя искаше да затвори.

– Знаеш ли, че го заплашва затвор?

– Хм... чух за това. И какво ме засяга?

– Публикувал е в Интернет някои неща, които засягат именно теб... И които могат да му навредят по време на процеса.

– Какви неща? – омекна тя и изведнъж наостри уши.

Нарочно направих пауза, за да я поизмъча, а след това предложих сделка:

– Ако ме оставиш да вляза за две минути, мога да ти ги покажа.

Тя ме изгледа, поколеба се, след което отвори широко вратата и се отдръпна, за да ме пусне. Двустайният апартамент беше изцяло обзаведен с шведска мебел. Би могъл да присъства в някой каталог като пример за „оптимизация на ограничено пространство“.

Посочи ми във всекидневната включен лаптоп, поставен върху матовото стъкло на бюрото й:

– Чувствай се като у дома си. Само че побързай, защото трябва да излизам след петнайсет минути.

Включих блога Ел & Луи и открих, че видеото, което бях гледала директно, вече фигурира в архива. Кликнах върху бутона за възпроизвеждане и отвратителният запис веднага тръгна.

Саломе бе изоставила високомерието. Вече не можеше да отрече, че едно от телата, това на жената, сладострастна, гъвкава и предприемчива, принадлежи на нея.

– Откога е този запис?

– Гледах го директно... преди четири дни.

– Значи, не може да бъде.

– И поради каква причина?

– Защото тези записи са отпреди две години.

– Две години?

– Да. И ако това толкова те притеснява, можеш да бъдеш сигурна, че откакто сте заедно, не съм спала с Луи.

Дали блъфираше? Не открих върху лицето й характерните признаци на лъжата: погледът й не се отклоняваше вляво; не примигваше, не хапеше устни; не се потеше и не даваше да се разбере, че й е горещо.

– Как мога да бъда сигурна, че казваш истината?

Без да каже нищо, тя се обърна към екрана, взира се известно време в записа и в един момент включи на пауза. Върху кадъра беше Луи, обърнат леко наляво. Ясно се виждаха целият му гръб, тилът и...

– Това трябва да го знаеш по-добре от мен... Погледни лявото му рамо.

Върху него нямаше никакъв надпис!

– Преди малко повече от година твоят човек си татуира там розов храст, нали? – запита тя, възвърнала своята увереност.

В начина, по който говореше за Луи, имаше едва прикрито презрение: „твоят човек“. Въпреки това приех това определение за него като най-нежен израз на обвързаността му с мен. След като Саломе го смяташе за такъв, той наистина ми принадлежеше.

– Да... – промърморих аз.

– Ами обясни ми тогава защо в запис, направен преди четири дни, тази татуировка липсва?

12.

29 май 2010 година

Отдавна бях открила у себе си особени пристъпи на печал, които нарекох меланхолия в метрото. Честите спирания, постоянното редуване на тунели и спирки, неочакваните забавяния, ритмичното тракане на колелата, острото скърцане на спирачките, ленивият и досаден звън при затварянето на вратите, странната тишина, която цари във вагоните през върховите часове, всичко това предразполага към сънливост и мечтание, което ме отнасяше далеч, много далеч от градския пейзаж. Единствено метрото към предградията пробужда у мен това състояние.

На връщане мислите ми странно се лутаха от надеждата и облекчението към непонятното за самата мен чувство на огорчение. Последните думи на Саломе непрекъснато се въртяха в главата ми: „Обясни ми тогава защо в запис, направен преди четири дни, тази татуировка липсва?“.

Ако Луи не беше спал наскоро с бившата си любовница, какво целеше публикуването на това измамно видео в блога?

Чувствах се като някое от онези непредпазливи момичета, които са правили любов с непознат без презерватив и започват да виждат в най-леката хрема симптом на СПИН. Подобно на тях очаквах излизането на резултата – положителен, отрицателен? – сякаш отговорът бе въпрос на живот и смърт. За мен това бе просто отсрочка.

Докато влакчето се носеше безгрижно към столицата, приемайки с приближаването все повече и повече пътници, аз си припомних какво ми бе казала София преди няколко дни: „Вероятно е възприел това като някаква игра между вас“.

Ами ако всичко това наистина бе просто игра или по-скоро език, диалог, до който той прибягва от разстояние поради това, че не може да разговаря искрено с мен, когато сме заедно? При това положение всичко си идваше на мястото: тези факти бяха просто знаци, сигнали, които да ме накарат да действам. Може би това бяха тревожни послания, призиви за помощ, а аз се държах като сърдито дете, което се отказва при първата неприятност.

Давид определяше мястото на сексуалността в живота на Луи като обсебеност. Ала не трябваше ли тя да бъде възприета по-скоро като начин на общуване, единственият, с който той разполага? Единственият, който той владее? В такъв случай дългата поредица от изпитания, на които ме подлагаше (блогът бе просто пореден епизод, без съмнение по-зрелищен и оскърбителен от предишните), не бе нищо повече от доста брутален начин да възстанови връзката с мен, която смяташе за прекъсната? Или пък да я направи по-здрава отвъд думите и дори отвъд ласките? Сексът бе въздигнат в ранга на изкуство, на изтънчен способ за диалог и дали в резултат не би могъл да бъде сравнен с форма на телепатия? Начин за установяване на взаимност отвъд думите, телата и дори на насладите?

Ако това бе вярно, той нямаше така лесно да се откаже от странните си навици. И в такъв случай трябваше да се подготвя за живот, белязан от експерименти, някои от които не бяха далеч от гаврата. Бях ли готова да приема това? Да позволя вирусът на перверзното постепенно да прониква в мен, ден след ден, съпроводен от всички съпътстващи го неприятни последици?

Не, просто не можех да се съглася с този странен език, нуждаех се от просто и ясно обяснение, без всички тези сложни главоблъсканици. Исках само да ме прегърне, да почувствам свежия допир на кожата му до моята, устните му да се долепят до моите, за да ми вдъхнат доверието, което ми липсваше.

В моята гарсониера ме очакваха две добри новини: вече имах Интернет, а в пощенската кутия открих копие от акта за раждане на Давид, за което бях изпратила молба от кибер кафето на булевард „Себастопол“ чрез официалния уебсайт на кметството в Сен Мало. За щастие, благодарение на проекта за брачен договор от миналата година притежавах всички данни, с които да подкрепя молбата си: всички негови лични имена (Давид, Марк, Албер), датата на раждане, като отбелязах подозрителната дата 5 януари 1969 г., и най-сетне имената, фамилиите и родните места на неговите родители. Това бе напълно достатъчно да се сдобия със съответния сертификат.

Оказваше се, че никак не е трудно да откраднеш нечий живот, тъй като чрез уместно използваните оскъдни сведения бях успяла да получа официални документи от местната и държавната администрация относно Давид. Тъй като съмненията ми се бяха потвърдили, се обадих на нотариуса Вюрман:

– Добър ден, на телефона е госпожица Лоран... Търся господин Вюрман във връзка с моя брачен договор... Не, нямам намерение да го анулирам.

Откъде му бе хрумнала подобна идея? Толкова често ли се случваха подобни неща? Или в дискретната атмосфера на неговата кантора служителите бяха обсъждали и се бяха забавлявали с младата жена, която се отказва от брак с един мъж, за да се омъжи след това за неговия брат?

– Бих искала просто да уточня, че не желая наскоро купеният от мен апартамент да бъде включен като част от моето имущество... Да, точно така.

Рождената дата на Давид до такава степен ме бе обсебила, че изобщо не бях обърнала внимание на останалата част от документа. Канех се да го прегледам набързо, когато погледът ми бе привлечен от следното сведение: „Баща и майка неизвестни“. Прочетох го няколко пъти, сякаш за да усетя вкуса му. Баща. Майка. Неизвестни. Истинският смисъл се съдържаше в последната дума.

– Естествено, че са известни! – възразих аз пред самата себе си.

Понечих да се обадя на Давид или на кметството в Сен Мало, за да ги накарам да възстановят истината... Ала чия истина бе това? На Давид и Луи. Или може би също така на Арман и Ребека, които само мимоходом бяха споменали за детството на братята Барле.

И въпреки това документът бе пред мен, хладен и точен. Пъзелът лесно можеше да бъде подреден, но въпреки това картината си оставаше така неясна, че ми трябваха няколко минути, за да стигна до следното заключение: ако Давид бе дете на неизвестни родители, а всички в един глас го представяха като законен син на семейство Барле, чието име той бе превърнал в емблема... Това означаваше ли, че Андре и Ортанс са го осиновили? Знаеше ли Давид това?

Бях шокирана, почти замаяна, но въпреки това накрая се сетих за снимката, съхранена в паметта на моя смартфон. Две деца, едно от които Давид, редом с двама усмихнати възрастни. Двама непознати. Неизвестни родители? Значи, макар това да приличаше на семеен портрет, те не бяха истинско семейство? Вгледах се по-внимателно в изображението. Доколкото можех да съдя, мъжът и жената изглеждаха близки. В същото време между тях нямаше никакъв знак на интимност, характерна за семейна двойка: ръка през кръста на партньора, прегръдка през рамото, долепени бедра. Никакъв физически контакт между двете тела. Спазваха почетна социална дистанция. Може би кръстник и кръстница? Осиновители, влезли временно в ролята на мама и татко?

След богатата жътва на този ден това последно сведение внесе доста мрачна нотка.

В блога Ел & Луи, който можах да отворя за пръв път, откакто се бях нанесла в новото си жилище, бе пълно с нови текстове. Не чак толкова нови от моя гледна точка, тъй като почти буквално съответстваха на написаното от нас в „Десет-пъти-дневно“. Публикуването им не следваше хронологичния ред на нашите еротични авантюри в „Шарм“, а бе подчинено по-скоро на тематична логика, при която в отделни групи бяха подредени звуците и думите по време на любовната игра, също както и няколко раздела, посветени на миризмите.

Картината на долепените ни тела в първа стая би могла да пробуди у мен вълнение. Ако затворех за момент очи, почти можех да усетя необикновените тръпки, които предизвикваше Луи само като докоснеше с ръка кожата ми, онази изменчива вълна, която всеки път стигаше далеч от мястото на допира. Дланта, поставена върху корема ми, бе способна да накара да изтръпнат тилът и раменете ми; или пък върху гърдите, когато внимателното притискаше зърната и караше моето цвете мигом да се разтвори и да се покрие с роса.

Ала мисълта, че всичко онова, което би трябвало да остане между четирите стени на стаята и върху страниците на бележника, е предоставено без каквито и да било задръжки на жадните за уебсекс хищници, ме отвращаваше. Отначало се чувствах като изнасилена, ала като виждах обогатяването на блога и неговата популярност, постепенно си дадох сметка, че съм по-скоро ограбена. Отнет ми бе моят живот, насладите, оргазмите ми, „нежни като самата любов“, както ги определяше един певец, когото Луи много харесваше. Бях станала жертва на неприятните последици от известността: когато принадлежиш на всички, преставаш да принадлежиш на себе си. Ала макар да не можех да се сравнявам с филмовите звезди с техния блясък, все пак моята сексуалност предизвикваше гнусна възбуда и непознати ръце постепенно изместваха ръцете на Луи, започваха да ме опипват, да проникват в мен, подобно на напористи клиенти, които трескаво ровят в кошовете с обезценени стоки. Обезценена стока, ето в това се бях превърнала по негова вина.

Най-накрая се обадих на София. Дори когато ме дразнеше, дори когато вършеше глупости, дори когато проявяваше нахалството да бъде щастлива, докато аз съм нещастна, тя си оставаше моята най-здрава опора. Само тя знаеше как да ме приземи, да насочи мислите ми съм реалността, да се пребори с ирационалността на моите мечти и страхове. След като ми описа накратко началото на своята връзка с Фред, тя най-сетне обърна внимание и на мен.

– Ако наистина го обичаш, а аз знам, че е така, трябва да му помогнеш да се избави от тези пристъпи на безумие – заключи тя, след като изслуша дългата ми тирада.

– Лесно е да се каже... – оплаках се аз. – Но как да го направя?

– Ако продължаваш да се ровиш из всичките му еротични лудории, накрая сама ще си изпатиш и по никакъв начин няма да промениш начина, по който се отнася към теб.

– Но аз и не искам да го променям! – възкликнах с негодувание.

Исках той да бъде все така бляскав, горещ, свободно да дава израз на желанията си, каквито и да са те. Исках съвършените му ръце да галят до безкрай несъвършеното ми тяло. Нуждаех се от това повече от всякога, защото неговият допир разсейваше всички мои съмнения.

Не, не бях напуснала лишения от чувственост Давид, изцяло в плен на своите задължения и своя имидж, само за да попадна на същата скука. Сексуалността на Луи бе като буйна река, която от време на време излизаше от своето русло, но чиято мощ ми предлагаше далечно пътешествие сред непрекъснато променящи се пейзажи.

От друга страна, моята приятелка бе напълно права: достатъчно бе да предложа на Луи да се ожени за мен, вземайки по този начин надмощие в нашата връзка, и неговото поведение веднага ще се промени, приемайки крайни форми. Може би се заблуждавах, може би бях несправедлива в присъдата си. Ала именно такова бе моето впечатление.

– Все пак ти се ще донякъде да го промениш... Нямаш намерение чак до пенсия да го гледаш в Интернет как чука разни мадами с тела на манекенки.

– Хм... И какво предлагаш?

– Каквато и да е причината за това негово поведение, непременно има връзка с детството или младостта.

Ето че сега се опитваше да ми оказва психологична помощ. Спомних си, че преди да се запише в университета, дълго се бе колебала между курса по история, където се запознахме, и лекциите по психология. „Ако с танците не ми потръгне, ще се заема да помагам на деца в беда, споделяше тя на времето. Нещо като училищна психология.“ Шест години по-късно вече се гърчеше на подиумите за пийп шоу и гледаше децата отдалеч, докато играят с родителите си, по време на кросовете във Венсенската гора.

– На твое място – продължи тя – щях да се поровя в тази история със снимката и рождената дата. Със сигурност в нея има нещо много съмнително.

Измежду всичко, което бях споделила с нея, тя обърна внимание на онова, което беше свързано с миналото на нашите главни герои. Луи бе станал любовник на Орор и това, изглежда, се бе превърнало в една от основните причини за конфликта между двамата братя Барле. Без съмнение това бе един от възлите на тази невъобразима плетеница от страсти и ненавист. За разлика от онова, което ми бе подсказал Арман, наследяването на групата „Барле“ вече ми се струваше по-скоро второстепенен фактор за сблъсъка между тях. Мотивите бяха по-стари, по-дълбоки.

– Мислех си, че трябва да се интересувам по-скоро от Луи...

– Луи, Давид... И ти като мен виждаш, че двамата са свързани. Двете лица на бог Анус.

Това бе едно от ценните качества на София: да бъда забавна и в най-критичните моменти, без да стане ясно дали го прави нарочно, или спонтанно.

– Янус, Софи. Казва се Янус, богът с две лица – засмях се аз.

– Знам! Дори веднъж го видях върху трибуната на Националното събрание. Ти за каква ме вземаш?

Не споделих с нея вътрешното си усещане: не би могло да се обясни поведението на всеки от двамата братя, без да се проучи по-подробно роднинската връзка между тях. Имаше определено несъответствие в рождените им дати.

– Ако искаш да знаеш моята гледна точка – продължи София вече по-сериозно, – не можеш да обичаш някого, когото не си опознала истински. Инак се получава някаква каша.

Беше едновременно дълбокомислена и смешна.

– Казваш това, а се обвързваш с мъж, на когото сама твърдиш, че нямаш доверие – сопнах й се аз.

– Първо, никога не съм казвала, че съм влюбена във Фред. Просто движим заедно. А освен това опознаването на другия е само първи етап.

– А какъв е вторият, ако обичате, доктор София?

– Трябва да го приемеш такъв, какъвто е – отвърна тя, без да обърне внимание на сарказма ми.

– Шегуваш ли се? Та нали току-що ми каза точно обратното!

– Нищо подобно. Казах ти, че не бива да търпиш всички проявления на неговата природа в отношенията между вас. Ала, от друга страна, той трябва да е наясно, че познаваш тази негова природа и въпреки това го обичаш. Трябва да си готова да приемеш някои неща. Не всички... но някои.

Беше права. Имаше ли по-добър начин да му докажа своята привързаност от това да изкарам на бял свят някои негови скрити страни? Ако научех всичко за него, обясненията ми в любов вече нямаше да звучат кухо. Щях да зная каква истина се крие зад всяка любовна дума, дори тя да е груба, плашеща или болезнена. Подобна перспектива ме изпълни с удовлетворение и запълни празнотата, която чувствах тъй остро поради отсъствието на Луи.

Освен това съзнавах риска, който ще поема, ако реша да изследвам докрай Луи. Вече веднъж се бях опитала да науча нещо повече за Давид, да сваля една по една луковите люспи на миналия му живот. И всеки път това ме бе карало да плача, а не да се възхищавам.

Ето защо обещах пред себе си да не си съставям окончателно мнение за по-възрастния от братята Барле, докато не съм научила всичко за неговото минало и не съм изяснила подробно връзката му с неговия брат и с покойната Орор. След като бях нейна двойница, значи имах известни права, нали? Ето защо смятах да се превърна в археолог на нейната история. На тяхната обща история.

Не можеше и да става въпрос за нашия брак, преди да изровя всички останки на това толкова обременено минало, преди да извадя на светло всяко превърнало се във вкаменелост чувство, всеки скелет на тяхната любов и омраза. Мой ред беше да поставям условията.

Опитвах се да убедя себе си, че у мен няма и следа от чувство на реванш. Не издигах препятствия само за да накарам мъжа, когото обичам, да се блъска в тях. Искаше ми се разследването, което се канех да започна (това си беше истинско разследване, предвид множеството проучвания, които предстоеше да направя), да донесе избавление за всички. Не се съмнявах, че един ден Луи щеше да ми бъде признателен. Щеше да се убеди, че това разголване няма за цел да го унижи, а да направи душата му толкова достъпна, колкото бяха сърцето и тялото му.

След като веднъж бях взела решение, вече нищо не ме задържаше тук, затворена в това тясно пространство, изпълнено с тревога и несигурност. Очакваше ме Сен Мало с неговия свеж, пречистващ вятър, Сен Мало с неговите добре пазени тайни. Не ми бе необходимо много време, за да открия в Интернет къде трябва да търся решението на загадката, съдържаща се в акта за раждане на Давид: „Сен Серван, Община Сен Мало“. От 1967 година малкото селище Сен Серван, известно с разкошните си буржоазни вили, с кулата Солидор и останките от римската крепост Алет, бе присъединено към по-големия и прочут Сен Мало. Разположено бе на скалист нос, от който се откриваше прекрасна гледка към залива и към укрепленията на града. Въпреки че от този момент нататък Сен Серван бе обикновен квартал, вероятно по навик през следващите няколко години ражданията са били вписвани все още в неговия регистър. Това се отнасяше и за 1969-а и 1970 година, доказателство за което бе копието от акта за раждане на Давид пред очите ми.

Някой тихо почука на вратата и ме откъсна от мислите и приготовленията, които се свеждаха до това да натъпча в меката пътна чанта най-необходимото за кратък престой на брега на морето. Моят първи посетител! Вероятно бе някой досадник, пласьор по домовете или съсед, но въпреки това се развълнувах и с разтуптяно сърце отидох да отворя. Когато в дома на мама в Нантер чукаха по този начин, мама обикновено изразяваше гласно учудването си по един и същи начин: „Кой ли непознат ни безпокои в осем без петнайсет?“. Намекваше за телевизионно предаване отпреди моето раждане, по време на което двама не особено прочути участници се опитват да отгатнат самоличността на други двама, още по-малко прочути гости, маскирани като герои от романи или филми. Популярна навремето игра, по която тя се увличала. Много по-късно разбрах на какво се дължи това нейно увлечение: при всяко разкриване се е надявала, че някой от тях ще бъде един от любимите й актьори.

По някаква случайност моят посетител през онази вечер се появи точно петнайсет минути преди двайсет часа:

– Ще ми позволиш ли да вляза?

Тонът му бе много по-неуверен и държанието му като цяло, увисналите рамене, наведената глава показваха безпомощност и вътрешен смут, каквито никога преди не бях виждала у него. Повече от всякога се нуждаеше от бастуна, за да пази равновесие. Обърнах внимание на дръжката, която представляваше глава на горгона, чиито коси се спускаха като лъскави струи по тъмното дърво.

– Какво... – едва успях да промълвя аз със зареян зад гърба му поглед. – Кой ти даде този адрес?

Само преди няколко минути бях приключила разговора по телефона със София. Трудно можех да повярвам, че тя ме е издала.

– Нотариусът Вюрман. Не точно той, а неговата секретарка.

Спомних си младата блондинка с вдигнати на кок коси над нежната шия.

Вероятно Луи бе отишъл на място, за да заложи за пореден път на своя чар. В резултат на това без съмнение тя бе споделила с него моите планове за покупка на жилище.

– И знаеш ли кое е най-забавното? Казва се Клер. Клер Льоклер^3. И е секретарка на нотариус. Какво съвпадение! Животът предлага какви ли не игри на думи.

3 На френски Claire Leclerc се римува с clerc (секретар) и notaire (нотариус). – Б. пр.

– Мама пък работеше с една счетоводителка на име Полет Поньон^4.

4 Pognon означава „мангизи“. – Б. пр.

– Наистина ли?

– Абсолютно.

Тази шега, колкото и плитка да беше, разсея напрежението между нас и почти осезаемото ни смущение.

Той прихна, сетне изведнъж стана сериозен, какъвто го бях видяла първоначално, а по лицето му премина сянка, като морска мъгла по време на буря, която размива контурите на пейзажа.

– Хайде, влизай – поканих го накрая аз.

Той пристъпи напред и спря в средата на единствената стая, като огледа околното, все още полупразно пространство. Би могъл поне от любезност да направи някакъв комплимент, нещо като „много приятно“, „много кокетно“ или „тъкмо като за теб“, но се въздържа от всякакви коментари, а аз се сдържах и не зададох безбройните въпроси, които напираха в мен.

Вече знаех, че сама трябва да намеря отговорите, сама да разкрия тайните около неговата личност, при това без той да разбере. Нямаше смисъл да го призовавам към откровеност. Сега единственият начин да се сближа с него бе да се гмурна в миналото му като в бурен океан, осеян с разнопосочни течения, които постоянно изместваха линията на хоризонта. Това бе начинанието, с което сега имах намерение да се захвана. Неговите думи, колкото и нежни, красиви и искрени да изглеждаха, щяха да бъдат като измамни вещи, като пробити спасителни жилетки, които постоянно щяха да потъват под мен.

Ето защо не му споменах за видеозаписите в сутерена, нито за блога или дори за Саломе и изпълненията му с нея, които бях изгледала. Най-малко от всичко пък за основния предмет на моето издирване, особено след лъжата, която бях чула от него: седемте месеца, които деляха неговото раждане от това на Давид. Защо да го карам да говори и по този начин да го принуждавам да се опитва да ме измами за пореден път в момент, когато пред мен бе неговото тяло, единствената осезаема истина, излъчвайки нежна топлина, в която жадувах да изгоря.

До момента, когато към полунощ той си тръгна, не разменихме повече нито дума. Този път случилото се между нас не бе игра, а израз на необходимост. Всеки от нас болезнено чувстваше липсата на другия и най-малкият упрек би потиснал порива на изострените ни сетива. Кой би предпочел да засити своята жажда за искреност пред възможността да пие направо от мътния извор на насладите?

Придърпах го към току-що купеното легло и започнах да го събличам. Той не се възпротиви, удивително покорен, след като досега неизменно бе налагал волята си над нашите желания.

Когато членът му оживя между устните ми, дълъг, твърд, влажен от нетърпение, аз легнах по корем и му предложих неговата любима поза, покорна, смазана под тежестта му, с извити бедра, които очакваха той да ги разтвори с гальовните си ръце и да изстиска сока между тях. Ала докато главичката на пениса му с обичайната трескавост си пробиваше път сред гъстата растителност, скриваща вулвата ми, аз бях обзета от странно вдъхновение. Всеки път бях отлагала този момент, следвайки ту естествената си сдържаност, ту дирейки насладата, която постигахме чрез други способи, като в края на краищата той се превръщаше в далечна цел, във върховна награда за него, а и за мен.

За да разсея всякакво колебание относно намеренията си, навлажних с устни показалеца си, протегнах ръка назад и го вкарах в непокорното, напрегнато отверстие. Отначало само върха, а след това целия пръст. При всяко движение навътре повдигах задник, сякаш невидим ремък минаваше под хълбоците ми и ме придърпваше нагоре. Луи стоеше неподвижно, прехласнат от неочакваната за него гледка.

Повторих същото със средния пръст, който беше по-дебел и дълъг. Ала нищо не можеше да се сравни с неописуемата вълна блаженство, съпроводена с болка, когато усетих в себе си неговия член. Отначало главичката си проби път, борейки се със съпротивата на сфинктера, а не след дълго го поех целия като змия, която поглъща плячката си. Първоначалното разкъсващо чувство отстъпи място на усещането, че съм пълна отвътре като натъпкана с бельо торба. Сега разбирах вулгарните изрази, които мъжете използват, за да назоват тази рядка прелест и ужаса, която тя предизвиква у жените. На няколко пъти едва не отхвърлих неумолимото копие, което ме пронизваше. Ала сега вече той се бе отпуснал върху мен с цялата си тежест и нямах никаква възможност да му се изплъзна.

Все пак той изчака няколко минути, преди да продължи сладостното изтезание, с бавно и предпазливо постъпателно движение, очевидно стараейки се по-скоро да ме очарова, отколкото да ме измъчва. Едва си поемах дъх. Долната половина на тялото ми бе като заредена с експлозив, който всеки момент ще избухне, без да мога да определя дали този взрив ще ми бъде приятен. Тогава, сякаш доловил колебанието ми, той хвана ръката ми и я пъхна под корема. Повелята беше напълно ясна. Започнах със съвсем леко докосване, но тъй като членът му бе потънал в тясното отверстие, реших, че трябва да се заема с основното. Докато той бе някъде в дълбините, аз се посветих на най-важното. Никога преди не бях усещала с пръсти клитора си толкова твърд и еластичен. Той се противеше, отскачаше при всеки натиск, удивителна оргазмена топчица от каучук, която откликваше на случващото се зад него.

Не съм сигурна дали съм извикала, когато той се изпразни в мен, когато гъстата гореща лава бликна във вътрешностите ми и ме ужили като насекомо. Дали произнесох името му? Или пък, зашеметена и признателна, съм простенала моето собствено име?

13.

30 май 2010 година

Едва впоследствие осъзнах ползата от моята капитулация. Както и да постъпя, каквито и свързани с него разкрития да направя в бъдеще, не исках Луи да ме възприеме като враг. Предлагайки му моето последно укрепление, позволявайки му да обладае мястото, където никой преди него не бе прониквал, аз опровергавах предварително всеки негов упрек. След като се отдавах изцяло на желанията му, нима не бе в реда на нещата и той от своя страна да разкрие пред мен всички ъгълчета на своята личност? Нима върху везните на компромиса красивите ми бедра не тежаха поне толкова, колкото сумата на неговите тайни?

За разлика от метрото, високоскоростният влак не предразполага към мечтания. Още в първите минути содомитските ми спомени се изпариха и аз изпаднах в полусънно състояние, докато композицията се носеше вихрено в нощта. В последния момент бях успяла да взема от гара Монпарнас влака за Бретан, където се надявах да открия отговорите на толкова мои въпроси. А може би щях да стигна и до окончателно решение.

Естествено, не бях споменала пред Луи за това мое пътуване. Не бях предупредила и София, а още по-малко Фред или Ребека. Не исках да чувам предупрежденията им, тревогите и мрачните им предсказания. Трябваше да запазя ума си бистър и свободен, а не да го размътвам с приятелски съвети и противоречиви напътствия.

След двучасова дрямка, прекъсвана от звън и детски крясъци, влакът спря за няколко минути на гара Рен, където слязоха две трети от пътниците. После продължи малко по-бавно и с повече поклащане, тъй като релсовият път бе по-стар. Оживлението около мен, постоянното местене на багажи окончателно ме извадиха от вцепенението. Не след дълго бях съвсем будна. Сега във вагона цареше спокойствие, нарушавано на моменти от остро изскърцване.

Бяхме останали само неколцина, излегнати върху седалките с теменужен цвят, и аз използвах момента, за да отида до тоалетната, която до този момент постоянно бе заета. Докато свалях слиповете, неволно погледнах отражението си в огледалото. Бях си същата, както преди една година, и същевременно толкова различна. Бих могла да се закълна например, че гърдите ми са понатежали. Дали трябваше да отдам тази промяна на възрастта, или пък на постоянното внимание, което им бе отделял Луи, смучейки зърната им като кърмаче?

Макар да не бях отслабнала, лицето ми бе станало някак по-фино, с по-ясни и изразителни контури. В него личеше повече характер, сякаш по силата на особен миметизъм, свързващ влюбените, то бе възприело някои черти от Луи. Запитах се дали в замяна не бях предала на него част от моята закръгленост и младост...

Една последна подробност привлече вниманието ми и макар да се постарах да не я разглеждам като поредно доказателство за разпадането на нашата двойка, бях доста смутена: три седмици след като Стефан направи моята татуировка, тя започна да се губи под окосмяването, което, макар оскъдно, бе достатъчно да покрие венериното ми хълмче. Нямаше да мине много време и подобно на горско животинче, сгушено под гъстия листак, рисунката щеше да стане невидима. Щеше да остане единствено споменът за този вълшебен знак за нашата любов.

Тези впечатления, прибавени към случилото се предишната нощ, ме накараха веднага да грабна перото. Или по-скоро да се заема с клавиатурата на мобилния телефон, в постоянна връзка с моя ноутбук, чиято памет щеше да съхрани предназначените само за мен размисли.

Вече нямаше да се боя от пиратско проникване до моите записки, нито от неправомерното им публикуване. Да, именно сред приспивното люшкане на този вагон се роди моят нов проект. След като трябваше да намеря отдушник на моите съмнения и тревоги, а бележникът „Десет-пъти-дневно“ бе мъртъв от момента, когато Луи го бе обсебил, реших да напиша книга или по-скоро мемоари. Във всеки случай да оставя след себе си някаква писмена следа. Тъкмо на това внезапно обзело ме желание дължите страниците, които четете в този момент.

Що се отнася до сюжета, предчувствах, че той ще ме отведе към неизследвани територии, ще се превърне в тази история, в моята история, в историята на една жена, която използва своето тяло, за да изтръгва тайните на мъжете, които я обладават. Или как сексът се превръща в еликсир на истината, във вълшебен проявител.

Написах първите думи, после първите редове, а не след дълго и първата страница, докато през това време влакът приближаваше крайбрежието: Никога не съм принадлежала към категорията жени, които твърдят, че всички хотелски стаи си приличат. Че не са нищо повече от анонимно пространство, без собствен облик. Обикновени хладни помещения с еднакво обзавеждане, предоставящи стандартни удобства от днес до утре.

За мой късмет в Сен Мало от небето се процеждаше навяващ печал дъждец, а фестивалът „Забележителни пътешественици“, събиращ всяка година писатели, авантюристи и кинодейци от целия свят, бе приключил преди няколко дни. Именно благодарение на съчетанието от тези два фактора, още щом напуснах гарата, успях да си намеря стая в чисто нов хотел, при това с изглед към морето. Докато минавах покрай кея, за пореден път можах да се убедя в животворното действие на този край, където всеки полъх носи мощен мирис на водорасли.

Просторната стая във формата на Г бе обзаведена пестеливо в лаунжд стил, който влизаше в противоречие с твърденията ми от първата глава на моя разказ. Човек едва ли би могъл да си представи нещо по-безлично от това помещение, на което трудно бих могла да припиша какъвто и да било спомен. Но това нямаше значение. Чувствах се капнала. Веднага щом се пъхнах под плътната завивка, потънах в дълбок сън, продължил чак до сутринта и осеян с видения и спомени за друга една стая. Така отново се озовах в първа стая, видях всяка от любимите ни пози, сякаш прелиствах страница по страница въображаема „Кама Сутра“. Веднъж достигнах оргазъм, докато бях на колене, друг път се бяхме слели в безконечно 69, като всеки от нас довеждаше другия на крачка от върха, а след това внезапно прекратяваше ласките, сякаш за да удължи изтезанието още няколко секунди.

След тази поредица от нощни миражи се събудих подмокрена и разтърсвана от спазми на незадоволено желание.

– Добро утро, госпожице, какво ще желаете, чай или кафе?

Над масата за закуска се бе навела млада жена с безизразна усмивка и празен заешки поглед. Изглеждаше така, сякаш времето бе спряло в очакване на моя отговор.

– Чай, ако обичате.

– Имате късмет. Днес времето е хубаво.

Игриви слънчеви лъчи очертаваха тънкия й силует. А що се отнася до късмета... Трудно ми бе да споделя нейния оптимизъм.

– Да... – съгласих се аз без особен възторг.

– За пръв път ли идвате в Сен Мало?

За нещастие, бях попаднала на служителка от хотелската верига, която следваше буквално предписанията за обслужване на клиентите и явно по време на обучението бе научила наизуст формулата ДДС: Д(обър ден), Д(обре дошли), С (какво мога да ви бъда полезна?).

– Не. Родителите ми са от този край – излъгах, без да й позволя да продължи с добре научения урок. – Знаете ли в колко часа отварят кметството?

– О, да. През работен ден в осем и половина.

Очевидно не бе подготвена да попадне на туристка, която се интересува преди всичко от местната управа, и затова най-накрая ме остави на мира. Завърна се с тежък метален чайник, от който се издигаше пара, и този път мълчаливо напълни чашата ми с гореща вода.

Поне бе добре осведомена, защото точно в осем и трийсет влязох във внушителния двор на кметството, разположено в ренесансов дворец по средата на укрепения град.

– Вие по какъв въпрос?

Служителката в отдела „Гражданско състояние“ бе същински негатив на сервитьорката в хотела: съсухрена стара брюнетка, точно толкова начумерена, колкото другата бе приветлива. Тук не можех да се надявам на формули на любезност от типа ДДС. Нищо повече от въпрос, зададен с рязък тон и презрителен поглед над увисналите на носа бифокални очила.

– Добър ден... Бих искала да потвърдите дали този документ съответства на оригинала.

– Какво е това? – запита тя с гримаса на отвращение.

– Копие от акт за раждане.

– Не е вашият, нали? – посочи името тя, обзета от подозрение.

Давид Барле: не можеше до такава степен да е късогледа, та да ми припише подобно име.

– Не, това е моят бъдещ съпруг.

– Хм... А имате ли някакво доказателство? Семейна книжка?

– Не. Но мога да ви представя нашия брачен договор.

Добре че се бях сетила да взема със себе си всички документи, с които разполагах, дори онези, които по принцип не би трябвало да ми потрябват. Тя хвърли поглед към страницата с подписите, където фигурираше и моят подправен подпис, след което изчезна без всякакъв коментар, но явно удовлетворена. Завърна се след няколко минути, влачейки крака, прегърбена от десетилетията, прекарани сред купищата скучни книжа.

– Съответства.

– Изцяло ли? Включително родителите на...

– Вече ви казах, че съответства – прекъсна ме тя, сякаш отряза въпроса ми с нож за хартия. – Да не би да има хиляда начина да съответства?

В никакъв случай не биваше да ядосвам канцеларска мишка от нейната порода.

– Благодаря, много сте любезна – дарих я аз с приветлива усмивка.

Престорих се, че си тръгвам, след което се върнах пред гишето.

– Не бих желала да злоупотребявам с търпението ви...

– Какво има още? – изджавка тя.

В този ранен час бях единствената посетителка в приемния салон на кметството. Така че моето присъствие не пречеше на никого, освен на нея и на желанието й да подремне върху камарата документи.

– Нали при вас са и смъртните актове?

– Да.

– Бихте ли могли да проверите едно име?

– Кое име?

– Делбар.

– Роднина ли ви е?

– Не... – признах аз, след като не ми хрумна никаква лъжа. – Това е майката на бившата жена на моя съпруг.

Тя ме изгледа накриво и сякаш неразбиращо. Макар молбата ми да бе странна и лишена от всякакво основание, видях, че е готова да изпълни всяко мое желание, само и само час по-скоро да се отърве от мен.

– Знаете ли собственото й име?

– Съжалявам... – поклатих глава аз.

Тя затрака с все сили върху клавиатурата, сетне замря с увиснали във въздуха подпухнали пръсти:

– Имате ли поне представа кога е починала?

– Някъде от началото на седемдесетте години до днес.

– В такъв случай... – промърмори през зъби тя.

Прерових паметта си, за да открия някаква подробност, съхранила се след предишното ми посещение, която би могла да улесни задачата й. Единственото, което се сетих:

– Делбар е може би фамилията й по мъж.

– А моминското й име?

– Нямам представа. Но нейният съпруг се е казвал Жан-Франсоа. Ако не се лъжа, е починал през 2005 година.

– Жан-Франсоа Делбар? Нотариусът? – вдигна любопитно вежди тя.

– Да.

Нищо чудно, че в малък провинциален град като този служителите в кметството да познават видна личност от местен мащаб. След като още известно време чука по изтърканата клавиатура, тя произнесе безизразно:

– Намирам една Флоранс Делбар, по баща Монрозие, омъжена през 1965 година.

– Това е тя! – възкликнах аз с донякъде прекомерно въодушевление.

– Само че според моя регистър... тя все още е жива.

Каза това, сякаш подобно откритие щеше да ме разочарова. А в действителност това бе най-важното сведение, до което се бях добрала по време на моите проучвания. Най-сетне ключов свидетел на младостта на Давид, Луи и Орор! Най-сетне техен близък, избягнал смъртта...

Не исках да злоупотребявам с търпението й, затова не я запитах дали разполага с актуален адрес на въпросното лице. Ала „така или иначе“ съдбата бе на моя страна, защото името на Флоранс присъстваше в телефонния указател, който прегледах с помощта на един от компютрите във фоайето на кметството.

„Алеята на липите“ бе малка уличка без изход и без особено очарование във вилната зона Параме, разположена на около два километра източно от центъра на Сен Мало. Тъй като се очертаваше времето да бъде хубаво, въпреки северния вятър реших да отида там пеша по пътя покрай плажа Сийон. Дори в слънчев ден като този ориентираният на север бряг бе предоставен на волята на студените въздушни течения, които носеха през лятото прохлада, а през останалата част от годината мраз.

Пътем с наслада наблюдавах изменчивия цвят на морето, който в зависимост от разстоянието до брега и светлината варираше от почти прозрачно изумрудено зелено до метално сиво.

На номер седем зърнах малка къща, която с гранитните си каменни стени и сивия плочест покрив по нищо не се отличаваше от съседните. В продължение на две минути упорито натисках звънеца без резултат и без да усетя някакво движение вътре. Ето защо опитах късмета си на номер пет, откъдето най-сетне се показа дребничка жена с престилка и ролки на главата.

– Добър ден, госпожо – поздравих я аз, отправяйки към нея най-приветливата си усмивка.

– Вие ли сте госпожицата от дружеството?

– Не. Търся вашата съседка госпожа Делбар. Само че, изглежда, не си е у дома...

– Никак не е чудно. Много рядко я виждаме.

Очевидно окуражена от този първи контакт, тя слезе по стъпалата и се приближи до желязната ограда, за да ме огледа по-добре. Върху лицето й се изписа удивление и тя любопитно присви очи.

– Вие май сте й роднина? Да не сте нейната племенница?

– Да – блъфирах аз.

– Не я ли предупредихте, че ще идвате?

– Не... Минавам случайно.

– Нямате късмет. Тя почти не излиза от вкъщи... Освен когато отива да навести своя мъж в Рокабей, разбира се.

Вече бях посещавала гробището и знаех къде се намира гробницата на семейство Делбар, така че разбрах какво има предвид.

Благодарих й най-сърдечно и побързах да си тръгна, преди да ме е отрупала на свой ред с въпроси. Отправих се към Рокабей този път по вътрешните широки улици с вили от двете страни, строени в началото на миналия век, на завет от най-силните пориви на морските ветрове. В синьото небе над мен малки облачета бягаха със скоростта на падащи звезди.

Пред будката на входа видях гробаря, четирийсетгодишен мъж с огромни гъсти бакенбарди, с ръце, облегнати върху дръжките на оранжева количка. Дадох му знак с ръка и той веднага се приближи.

– С какво мога да ви бъда полезен, млада госпожице?

Очевидно не ме позна, но от предишното ми идване заедно със София бе минало повече от година.

– Знаете ли дали тук има гробница на фамилия Барле?

– Барле? Като тогова, дето го показват напоследък по телевизията?

Помислих си, че нарочно подчертава грубия си селски говор.

– Точно така – потвърдих аз.

– Я да видим...

При тези думи той извади от вътрешния джоб на изцапаната с пръст винтяга окъсан тефтер и несръчно започна да го прелиства, като непрекъснато плюнчеше пръст.

– А, ето... Барле. Парцел Е 17. Ей натам – насочи той наляво мръсния си показалец. – Да дойда с вас, ако искате.

Дари ме с усмивка, която откри два реда проядени зъби, след което с тежка крачка ме поведе сред лабиринта от пресичащите се под прав ъгъл алеи, тикайки пред себе си количката. Същински Харон, който никога не се разделя със своята лодка. Ала въпреки постоянното общуване с мъртвите той ни най-малко не бе скъсал с живите. Въодушевлението, с което той се зае да ми бъде водач, показваше спонтанната му привързаност към всичко, което носи в себе си частица живот. Видях го как с младежка пъргавина внимателно заобиколи гърчещия се в калта дъждовен червей, който инак лесно би могъл да премаже под тежките си гумени ботуши, и си помислих, че често му се налага да прави крачка встрани, като се има предвид, че това място гъмжи от пълзящи твари.

– Андре и Ортанс Барле – обяви тържествено той, като посочи скромен на вид гроб, но чийто златен надпис не оставяше никакво съмнение относно ранга на неговите обитатели.

– Само двамата ли са?

Мъжът отново запрелиства съсредоточено тефтера, а сетне вдигна към мен поглед на старо куче.

– Май че да... Изглежда, не ще да са тукашни. Обикновено при нас концесиите са за няколко поколения от една фамилия.

Вярно бе, че семейство Барле бяха избрали Сен Мало за лятна резиденция едва след като богатството им бе позволило това. Според обясненията на Арман, които още помнех, родният им край бе на юг, в околностите на Нант.

Върху надгробния камък бяха отбелязани само годините на раждането и смъртта, но не и месецът и денят. Въпреки това ми направи впечатление, че и двамата съпрузи Барле бяха починали през 1990 година.

– Не разполагате ли с точната дата на смъртта им?

– Хм... Имам я. По изключение.

– Защо?

– Защото и двамата са починали в един ден. На 6 юли 1990 година.

– Сигурен ли сте?

– Освен ако дамичките от кметството не са ми разправяли врели-некипели.

– От „Гражданско състояние“ ли?

– Оттам. Само че не виждам защо ще се шегуват с такива работи.

За момент си спомних лукавата физиономия на жената, с която бях разговаряла сутринта, и лесно си представих как се гаври с наивник като него.

Ако пък бе казала истината, очевидно причината за смъртта на двамата бе една, при това по всяка вероятност свързана с трагичен инцидент. Спомних си, че Арман бе проявил прекалена уклончивост около обстоятелствата, при които Андре и Ортанс си бяха отишли от този свят. Отбелязах също така, че това се бе случило само десетина месеца след смъртта на Орор. Дали между двата епизода имаше някаква връзка? Или през онази година сляпата съдба се бе стоварила върху главите на Давид и Луи?

– Сигурно това е точната дата – успокоих го аз. – А не знаете ли как са изгубили живота си?

– Е, не... По онова време съм бил на осемнайсет години и такива работи не са ме интересували.

Погледът му се плъзна по задника ми, стегнат в простите джинси, сякаш да покаже какво го е вълнувало тогава и че дори сега не е напълно безразличен към мен. Ала стори това с такова трогателно простодушие, че аз изобщо не се разсърдих.

Откакто Луи бе обхванал голото ми тяло първо с очи, а след това с ръце, се бях сдобила с повече усет към вниманието на мъжете. Влеченето на Луи по мен сякаш бе открило пътя на техните сподавени желания. Липсата на отговор от моя страна ни най-малко не ги охлаждаше и аз постепенно започвах да свиквам, донякъде подразнена, донякъде поласкана. При това моята увереност във въздействието ми над тях си беше почти същата, както по времето, когато си въобразявах, че никой не ми обръща внимание.

Мобилният телефон започна да вибрира в чантата ми и сложи край на тези мои размисли. Сякаш нарочно съобщението бе от Луи. Ала вместо признания и благодарност за онова, с което го бях дарила предишната вечер, получих следното практическо указание:

Ел & Луи

Login: elleetlouis

Парола: hoteldescharmes

В замяна на любовното признание той ми предоставяше възможност на свой ред да публикувам в блога. Нима си въобразяваше, че това може да представлява за мен някакъв интерес?

Освен похотливия гробар и мен, наоколо нямаше жива душа. Нищо чудно в този ранен час и през работен ден. Ето защо дребничката фигура в жълт дъждобран, която се появи сред редиците надгробни камъни, веднага привлече вниманието ми.

– Тъй... Ако вече не ви трябвам, ще ви оставя – обади се някак разочаровано моят водач.

– Да... Разбира се. Много ви благодаря.

– Приятен ден!

След като за последен път ме дари с нащърбена усмивка, той се отправи към портала, тикайки количката, и не след дълго се изгуби сред сивия мрамор на паметниците.

Жълтият дъждобран продължи да се движи, докато в един момент се спря, доколкото можех да преценя, там, където се намираше гробницата на семейство Делбар. Приближих се и постепенно различих във фигурата с качулка дребна русокоса жена, минала шейсетте. Вероятно тя също ме бе забелязала, защото вдигна плахо очи и продължи забързано по алеите.

– Госпожо! Госпожо, ако обичате!

Канех се отново да я повикам, но тя ускори крачка и съвсем заприлича на уплашено птиче. Ясно видях как, без да се обръща, махна с ръка в знак да я оставя на мира, сякаш искаше да се отърве от досадно насекомо или от неприятна гледка.

– Госпожо Делбар?

14.

30 май 2010 година

Поставете се за момент на нейно място: дъщеря ви, починала преди повече от двайсет години, ненадейно се появява в гробището, където са положени тленните й останки! И този призрак не е разложен, прояден от времето и червеите, дори не е остарял, а напротив, съхранил е изящните младежки черти, които помните от времето преди смъртта й. Съвършено привидение, осезаемо и реално като оригинала, което говори и ви преследва, когато се опитате да избягате от него. Привидение, което притежава всички качества на живите. Бях нещо много повече от ектоплазма: бях двойница на дъщеря й!

– Госпожо Делбар... Бих искала да ви кажа две думи.

Късокрака и трътлеста, жената с жълтия дъждобран не можеше да върви много бързо. Скоро я настигнах и я хванах за ръката в опит да я задържа.

– Оставете ме!

– Нали вие сте Флоранс Делбар?

– Че какво ви засяга това? – сопна се тя.

След като не отрече, значи бях права.

Тя се дръпна, но не толкова силно, че да се отскубне. Обърна се към мен и най-после можах да я разгледам. На пръв поглед нямаше нищо общо с дъщеря си и следователно с мен. Беше ниска, пълна и червендалеста, а лицето й бе сплеснато и имаше формата на топка за ръгби. Късата прическа на острите й руси коси изобщо не й подхождаше, защото още повече подчертаваше подпухналите й черти.

– Вие не знаете коя съм. Но знаете на кого приличам, нали?

Пуснах ръката й, убедена, че вече няма да се опита да избяга, тъй като у нея любопитството взе връх над страха. Предизвикателството ми постигна ефект, но тя продължаваше да мълчи, а само ме гледаше с широко отворени от изумление очи, зачервени от сдържаните сълзи.

– Орор е мъртва – промълви накрая тя, сякаш за да убеди сама себе си.

– Зная това. И не съм дошла, за да ви плаша...

– А в такъв случай защо сте тук? Коя сте вие?

Стоеше нащрек, но ми бе ясно, че първата бариера от недоверие е преодоляна. Ако не исках да припадне пред мен, трябваше веднага да прехвърля разговора върху позната почва и да й дам няколко опорни точки:

– Казвам се Анабел. Анабел Лоран. Преди малко повече от година се запознах с братята Барле. По-скоро откри ме единият от тях. Смятам, че разбирате защо...

Макар че продължаваше да мълчи, очите примигнаха недоверчиво, но все пак в знак на съгласие.

– За малко да се омъжа за Давид. Сега съм на път да приема предложението за брак на Луи. Но преди това... Бих искала да ви задам няколко въпроса. Няма да ви бавя. Обещавам.

Тя обърна поглед към алеите в съседство, сякаш диреше пътя за бягство, който като по чудо щеше да се открие пред нея и тя ще успее да ми се изплъзне, неуловима като заека на Алиса. Накрая се примири и разтегна устни в пресилена усмивка:

– Добре... Само няколко минути...

Авеню „Мока“ изобщо не заслужаваше името си, защото в близост не се виждаше нито едно кафене, бар или бирария. По предложение на Флоранс Делбар изминахме триста-четиристотин метра по посока на гарата и стигнахме до „Рьоле“, скромно кафене с масленозелен навес и реклама на неизвестна марка бира на фасадата.

Седнахме, поръчахме кафе и доста време не продумахме. Флоранс Делбар сякаш все още заемаше отбранителна позиция и диреше и най-малкия предлог да избяга. Чувствах, че и най-незначителният жест, най-беглото засягане на болезнената за нея тема ще я накара да се затвори в черупката си и тогава нямаше да постигна нищо. Трябваше да претеглям всяка своя дума, но също така да успея да я спечеля, да прибягвам до заобикалки, а не да я атакувам фронтално... Ето защо, след като отпих една гореща глътка, най-сетне събрах кураж и започнах:

– Не прилича много на вас...

– Моля?

Думите ми сякаш я пробудиха от сън.

– Орор и вие... Между вас няма голяма физическа прилика.

– Вярно – съгласи се тя неохотно, сякаш преживяваше болезнено този факт.

Веднага се постарах да смекча недотам сполучливото начало.

– Може би е приличала повече на вашия съпруг?

– Не... И на него не.

Подобно признание предполагаше продължение, но ми беше ясно, че ако я подканя, тя ще ме отреже, без да ми даде втори шанс.

Слънцето, което за момент се бе скрило зад облаците, отново се показа и огря нашата маса, разположена досами прозореца. Под лъчите му очите й ми се сториха необичайно блестящи. Очевидно все още не бе преглътнала сълзите си, както си бях въобразявала. Всеки момент можеха да рукнат и да ме лишат от възможността да чуя от нея онова, на което се надявах.

– Понякога приликата се проявява през поколение. Аз например...

– В случая с Орор поколението няма значение – прекъсна ме тя. – Ние я осиновихме.

Извади от чантичката си носна кърпа с бродерия от виолетки и дискретно като мишле избърса носа си.

Осиновена. Това бе единственото логично обяснение. Също както Давид е бил осиновен от семейство Барле поне според моите предположения.

Флоранс Делбар сякаш ми бе признателна, че не зададох въпросите, които напираха в мен, а я оставих да излее сърцето си свободно и по начина, който сама бе избрала. Моята роля се свеждаше да отпуша бутилката на спомените и сега бе неин ред да пълни чашата ми.

– Двамата с Жан-Франсоа не можехме да имаме деца. По онова време техниките ин витро все още не съществуваха.

Думите й ме накараха да си припомня документалния филм, който бях гледала по телевизията преди няколко месеца, посветен на Амандин, първото френско дете в епруветка, родено през осемдесетте години.

– Ако искахме на всяка цена дете... – добави тя – единственият начин беше да си осиновим.

– Все пак... Вероятно формалностите са били не толкова сложни като днес?

Тази си представя дължах на един стар плакат с изображения на чисти и приветливи сиропиталища, обитавани от грижливо сресани русокоси дечица, които кротко очакват бъдещите майки и татковци да ги отведат в някой потънал в зеленина домашен кът във френската провинция. Според мен такива са били осиновяванията по онова време.

– О, не, не си въобразявайте подобно нещо... Особено ако решите да осиновите във Франция дете в ранна възраст. Разрешението получихме бързо, само за няколко месеца... Ала ни трябваше три пъти повече време, за да открием дете, което отговаря на нашите желания. Намерението ни бе да осиновим дете до три години.

– На колко години беше Орор, когато вие я... срещнахте?

– На седем. От доста време бе изоставена в сиропиталището недалеч от Сен Мало.

– Никой ли преди вас не я бе избрал?

– Не. А само да я бяхте видели тогава... Беше толкова сладка!

Нямаше нищо по-лесно от това да си представя муцунката на малката Орор: достатъчно бе да си припомня моите детски снимки.

– И как си обяснявате това?

– Не мога да си го обясня. Както ви казах, повечето приемни родители търсят по-малки деца. Като минат две или тригодишна възраст, шансът за осиновяване намалява и си остават в продължение на години по сиропиталищата, без никой да им обърне внимание.

– Значи, е възможно преди това да е била в други приемни семейства?

– Случват се такива неща, разбира се... Но при нея не беше така. Инак в Сен Броладр щяха да ни съобщят.

Сен Броладр беше малката община, разположена между Канкал и Мон Сен Мишел, на трийсетина километра от Сен Мало, където по онова време се е намирало най-голямото сиропиталище в областта.

– И какво ви казаха за причините да се озове там?

– Откровено... почти нищо. По онова време според правилата самоличността на детето не се съобщаваше на новите родители, нито пък обстоятелствата, при които е останало сираче. Единственото, което научихме за Орор, бе, че се намира там от пет години. Осиновихме я, въпреки че беше твърде голяма според нашите критерии.

Пет години. Пет безкрайни години! Пет години в обща спалня, натрапено съжителство, липса на любов. Годините, които детските психиатри определят като решаващи за оформяне на личността и от чието протичане зависи какъв ще бъде човекът до края на живота си.

– Какво беше впечатлението ви, когато я видяхте за пръв път? Имам предвид от психологическа гледна точка. Не ви ли се стори объркана? Агресивна?

Чутото от Арман по неин адрес придобиваше ново значение: депресията на Орор, синдромът „Бордърлайн“, честите кризи...

– Няма такова нещо. Напротив, беше лесно за гледане момиченце. Винаги весело, отзивчиво. Същинско ангелче.

Подобен профил изобщо не съвпадаше с представата за изоставено от пет години сираче, нито пък с младата, психически разстроена жена, която двамата Барле ми бяха описали.

Дали Орор бе играла театър пред новите си родители, за да не бъде отхвърлена за пореден път? Или пък много години след това някакво събитие бе пробудило у нея старите травми? Може би срещата с Давид и Луи, а след това конфликтът между тях, който неволно бе разпалила отново, бяха станали причина тя да стигне до крайности?

Наближаваше обяд. Това се чувстваше по миризмата, която нахлуваше в салона откъм кухнята, дафинов лист и печено месо, а също така по цвета на напитките в чашите. Група работници от строежа на медиатека, точно срещу гарата, влязоха шумно и изпълниха пространството със смехове.

– Хей, Зе – провикна се някакъв мъж със силен португалски акцент, – коя беше твоята жена?

В заведението ние двете бяхме единствени жени и Флоранс Делбар внезапно се изчерви като божур.

– Беше ми казал, че предпочита русите, а!

Смеховете им станаха още по-силни, когато видяха как шегата им бе подействала на по-възрастната от нас.

Единият от зидарите, най-старият от групата, със сбръчкано лице и сиви слепоочия, може би същият този Зе, приближи до нас и кимна:

– Извинете, госпожи...

– Няма нищо – прекъснах го аз с пресилена усмивка.

– Имат нужда от разтоварване. Предишната седмица един човек загина на строежа.

Виждах, че тези обяснения не са достатъчни да успокоят моята събеседничка. Ако мъжът не бе застанал между нея и изхода, непременно щеше да се втурне навън.

– Загинал човек? – престорих се на заинтригувана аз.

– Един много стар господин. Към деветдесетгодишен, ако не и повече. Камионът даде заден ход, а шофьорът не го видя...

– О!... – възкликнах този път съвсем искрено аз. – Колко печално.

– Много печално. Затова им се ще да се поразтушат.

– Разбирам – съгласих се в опит приключа разговора.

Той посочи с пръст нашата маса.

– Кафетата са от мене.

– Не, няма нужда – възпротивих се аз.

– Напротив... Настоявам.

Той се завъртя на токове и през мен се мярна слабата му, почти мършава фигура, която неволно ми напомни друг мъж. Една от причините за въздействието, което оказваше Луи върху мен, бе, че постоянно го откривах навсякъде около мен ту за момент, ту като натрапчив образ у най-различни хора, подобно на маска, която минава от лице на лице. По този начин намирах утеха за липсата му.

Миражът продължи не повече от секунда и въпреки това успя да се превърне в цял сценарий. Видях се как ставам от мястото си и тръгвам след мъжа в изцапан с боя и цимент работен комбинезон. Той без колебание се отправи към мръсната мъжка тоалетна и влезе в единствената кабинка. Там се обърна към мен, отправи ми добре познатата усмивка на Луи и зачака с ръка върху ципа, готов да го отвори. Долепих се до него, сама направих това и припряно бръкнах дълбоко в широкия му панталон. Вече беше надървен и лесно измъкнах твърдия му член, който така рязко изскочи навън, че издутата и влажна главичка се оголи от само себе си. Острата му, почти лютива миризма веднага ме привлече към него. Също както в тоалетната на кафене „Антикер“, коленичих и поех между устните си виолетовата, подпухнала от желание плът.

Вече бях на път да вкарам в полуотворената си уста целия му пенис, когато той рязко отблъсна челото ми:

– Не така...

– Желая те! – простенах аз, давайки израз на горещата вълна, която се надигаше между краката ми.

– Ние също... Всички ние те желаем.

В този момент трима от приятелите му на свой ред се вмъкнаха в миниатюрното квадратно помещение и затвориха вратата. Всеки от тях държеше вирнатия си член в очакване техният началник да им даде знак. Мнимият Луи ме обърна към тях, като че бях някаква играчка, опря едната си ръка в гърба ми, прокара другата под корема ми и придърпа задника ми към себе си. Дори не успях да окажа съпротива, когато той вкара в мен члена си, който като бетонен стълб прониза вагината ми.

В същото време възкривият пенис на едрия чернокож работник потърси достъп до устата ми. Двамата мъже не координираха желанията си и въпреки това постигнаха някакъв ритъм, така че докато единият от тях извършваше движение напред, другият се отдръпваше и под действието на тези две бутала много скоро бях на път за избухна. Ала тъкмо в момента, когато бях пред прага на оргазма, двамата ме оставиха и отстъпиха място на другарите си, които веднага заеха свободните места в мен, които гладно ги поеха. Новите завоеватели бяха още по-дебели, по-твърди и с по-остра миризма от предишните. Дори не исках да зная колко дни, изпълнени с труд и пот, ги бяха докарали до това състояние. Самата аз ги миех в себе си.

Сякаш чух двойникът на Луи да ги подканя:

– Хайде, момчета! Разкатайте я!

Това подканяне предизвика още по-варварско нашествие в моите два телесни отвора, които бездруго пламтяха и отделяха сладникав сок.

Усетих как пенисите им почти едновременно се издуха още повече, а ръмженето на два гласа ми даде знак, че скоро ще свършат. И тъкмо тогава, сякаш изпълняващи категорична заповед от страна на техния началник, те се откъснаха от мен и обляха с горещи струи задника ми, устните и бузите, като към тях се присъединиха и другарите им, които приключиха мастурбирането с пъшкане на заситени животни.

Аз самата така и не стигнах до оргазъм, но бях достатъчно възбудена при мисълта за удоволствието, което им бях доставила...

Силуетът на бригадира, който се отдалечаваше в снопа светлина, идващ откъм вратата, внезапно ме върна към реалността. Как бях могла да изпадна в плен на подобно видение тъкмо в момента, когато жената пред мен споделя тъй важните за мен сведения?

Мъжът отиде до бара, посрещнат от колегите си като победител.

– Охо! Май че Зе си е сменил предпочитанията! – провикнаха се те, а през това време госпожа Делбар се надигна с намерение да ме остави на веселата им компания.

– Почакайте! – задържах я с ръка аз.

Тя замръзна за момент стъписана, но през това време успях да набера върху мобилния си онази снимка. Върху екрана се появи изображението на коледната елха, почти толкова ясно, колкото и оригиналът. Отчетливо се виждаше Давид като малък. Обърнах телефона към госпожа Делбар и тя го погледна безучастно.

– Познавате ли това момче?

Прорязаните й от венички очи проследиха погледа ми, сякаш се опитваха да отгатнат дали не й готвя някаква клопка.

– Това е Давид Барле – призна едва чуто тя.

– А кое е другото дете с издраскано лице?

Виждах как с всяка секунда губи самообладание.

– Не, аз... – вдигна вежди тя.

– Да не би да е вашата дъщеря?

– Не! – повиши глас госпожа Делбар, готова да преодолее слабата ми съпротива и да си тръгне. – Не виждам как биха могли да се окажат заедно на снимка отпреди сиропиталището!

Видях я как пребледня, изведнъж осъзнала какво неволно признание бе направила пред мен. Сама се бе издала в спонтанен порив веднъж завинаги да приключи с това. Водена от интуицията си, реших да стигна още по-далече:

– Искате да кажете, че са се познавали преди началото на любовната им история?

Чувствах, че е на път съвсем да рухне, и затова я накарах да седне. Тя се подчини без съпротива, а по румената й, по детски закръглена, като направена от порцелан буза се търкулна едра сълза.

– Запознали са се в Сен Броладр. Така е... – глухо промълви тя. – И двамата са сираци.

Това бе окончателното обяснение на неправдоподобната разлика във възрастта на двамата братя Барле. Това бе обяснението също така на необикновената, едва ли не болезнена привързаност на Давид към Орор, довела го дотам, че да предложи на нейната двойница онова щастие, което тя самата не бе успяла да вкуси.

– Искате да кажете, че заедно са прекарали детството си?

Тя кимна мълчаливо, очевидно потънала в неясни спомени.

– Знаете и колко време са живели заедно?

Всяка споделена година на подобно място, белязано от нищета и страдание, бе допринесла за укрепване на чувството, което ги свързва. Вече осъзнавах, че споделената болка ги е прилепила един към друг като сиамски близнаци.

Ала съсипаната Флоранс Делбар можа само да махне с ръка, след което се втурна навън, без този път да се опитам да я задържа. Беше очевидно, че няма да чуя вече нито една дума от нея. Тайната на снимката с коледната елха си оставаше непокътната.

15.

31 май 2010 година

Най-важният урок по журналистика не се научава по време на лекциите. Дори моят мустакат професор бе запазил по този въпрос виновно мълчание. А всъщност правилото е съвсем просто и може да бъде изразено с едно изречение: реалността не е на наша страна. По никакъв начин и при никакви обстоятелства.

Начинаещият журналист, изпълнен с мечти за репортажи и заглавия на първа страница, наивно вярва, че фактите представляват обширна градина, чиито зрели плодове сами ще паднат в ръцете му, за да се превърнат в статия. Това изобщо не е вярно. Истината се съпротивлява. Бунтува се, подиграва се с вас и непрекъснато се стреми да ви се изплъзне. Истината на терен, както се казва на професионален жаргон, е измамна фасада, съставена от поредица заблуждаващи паравани, всеки от които се издига пред вас като препятствие.

Препятствието, с което се сблъсках този ден, ми се стори непреодолимо:

– Сен Броладр?

Служителката от Отдела за медико-социални грижи в департамента Ил е Вилен от другата страна на линията едва не припадна.

– Това не е ли най-голямото сиропиталище в региона?

– Но това е било преди много време, госпожице... Закрито е преди повече от двайсет години!

Препятствие номер едно.

– А!... Но все пак архивът му е наличен?

– Да, при нас е, както и цялата документация относно осиновяванията в департамента.

– Разбирам. Възможно ли е да направя една справка?

– Зависи какво имате предвид... Архивът е при нас, в Рен.

– Издирвам документите за пребиваването на две деца, обитавали Сен Броладр през седемдесетте години.

– Това вашите родители ли са?

Постоянно забравях тази подробност: разликата във възрастта между мен и Луи и Давид често водеше до объркване. Дали трябваше да излъжа? Прецених, че в определен момент ще се наложи да докажа моята самоличност, и измамата щеше да се разкрие от само себе си.

– Не... Но единият от тях е мой девер.

– В такъв случай не мога да ви помогна. Освен ако не разполагате със съдебно постановление, разбира се.

Препятствие номер две.

Въздъхнах дълбоко, прецених ситуацията и продължих настъплението.

– Само един въпрос: какво е станало със сиропиталището?

– Имате предвид сградата ли?

– Да... Съществува ли още?

– Струва ми се, че е изоставена. Имаше няколко проекта да бъде преустроена в луксозен хотел, само че нито един от тях не бе реализиран и сега сградата се руши. Много жалко, защото е забележителна от архитектурна гледна точка...

Няколко справки в Интернет бяха достатъчни, за да науча, че пансионът „Сен Жозеф“, както го бяха нарекли сестрите от францисканския орден, е построен в началото на ХХ век в характерния за Нор Па дьо Кале стил. На няколко стари пощенски картички се виждаше величественият вътрешен двор и камбанарията, извисяваща се над главното здание.

След раздялата с Флоранс Делбар по-голямата част от следобеда прекарах в квартала Рокабей, като бродих из пустите улици, осмисляйки онова, което бях научила от приемната майка на Орор.

Разходката ми помогна не само да се поразсея, но и да изясня положението. На два пъти все пак се отбивах в близките бирарии, за да утоля жаждата си, а след това изядох две палачинки с масло. Междувременно прегледах в мобилния си телефон получените през деня съобщения.

Освен кода за достъп до блога, друг знак от Луи нямаше. Не ми бе ясно дали това означава, че спазва наложената от мен дистанция, или пък се възползва от нея, за да продължи с осъдителните си постъпки.

Преди да се завърна в хотела, приседнах на един огромен кнехт с формата на пенис, покрит с олющена черна боя. Унесох се, гледайки движението на крановете по кея Дюге-Труен, най-достъпната зона на търговското пристанище в Сен Мало. С контейнерите, подобни на гигантски кубчета за игра, всичко изглеждаше толкова просто. Те така чудесно се подреждаха – без изненади, без уловки.

Двойният сандвич, който си поръчах в стаята, не можеше да се сравни с приготвения от Изиам в „Шарм“, но благодарение на него постигнах чувството за ситост и спокойствието, от което сега се нуждаех. След благотворния душ се сгуших в пеньоара с миризма на чисто пране, захапах препечения хляб със сочна плънка и пуснах телевизора, като разсеяно проследих вечерните новини. Ала ето че поредното съобщение привлече вниманието ми и ме накара да се задавя. Кашляйки шумно, вперих очи във водещия:

„Неочаквано развитие в случая с галерията „Соваж-Барле“, при който, нека ви напомня, Луи Барле, по-големият брат на генералния директор на медийната група „Барле“, вече е в ръцете на правосъдието. Днес следобед прокуратурата на град Париж му отправи официално обвинение, което гласи: предлагане на материали с порнографско съдържание на малолетни и подбуждането им към неприст...“

Това обясняваше мълчанието на Луи. В този момент той трябваше да подготви защитата заедно със своя адвокат, проучвайки подробно материалите от разследването в търсене на слаби места.

„... затвор за Луи Барле е все по-вероятна хипотеза, след като стана ясно, че той има вече няколко присъди за ексхибиционизъм.“

Значи, случаят с колата, за който ми бе споменал Давид, не беше измислица и присъстваше в съдебното му досие. Не виждах нищо романтично във факта, че моят бъдещ съпруг е обект на съдебно преследване. Не бях от жените, които въздишат по лоши момчета.

Отпих голяма глътка газирана вода в опит да прочистя гърлото си.

„Ала според новинарския сайт „Медиатак“ най-утежняващите обстоятелства в случая с Луи Барле не са миналите му деяния, а сегашните му постъпки, които могат да бъдат определени най-малкото като скандални...“

Разлях чашата в момента, когато, заедно с няколко милиона французи, видях върху екрана да минават избрани моменти от блога Ел & Луи.

Ала за разлика от останалите зрители, разкритията по адрес на Луи Барле за мен не бяха нещо ново. Човекът, станал плячка на обществената злоба, бе мой мъж. Бе моята любов. Принадлежеше на мен, защото го обичах. Бе част от моя дъх, от моята кожа, от моята ДНК.

„Става въпрос за сайт в Интернет, в който той открито споделя безразборните си връзки с професионалистки в областта на секса, като стига дотам да излъчва директно изпълненията си с тях...“

Изумлението ми стигна своя връх, когато се появи собственикът на „Мадиатак“ Ален Бернардини, за да опише разкритията на журналистите.

Оказа се, че това е същият онзи професор, когото обожавах като студентка и когото уважавах преди всичко за неговата неподкупност и свобода на мисълта. Ето че сега се превръщаше в мой враг. Бях не разочарована, а направо зашеметена от неговата демагогия и опортюнизъм.

Благодарение на безжичния Интернет в хотела можах да установя катастрофалните последици от тази клеветническа кампания в медиите. Дори най-толерантните коментатори, скрити зад псевдоними, осъждаха разгласяването до най-интимни подробности на личния живот и на развратното поведение от страна на Луи Барле. Нямаха нищо против да прави каквото си ще, но не и да го прави достъпно за непълнолетни. Никак не бе чудно, че Антоан Гобер и неговите помощници от АРВУОУ бяха в първата редица на тази атака, доволни от тази първа победа над човека, който според тях олицетворяваше упадъка на нашето общество.

През нощта трудно заспах. Въпреки климатика в стаята сънищата ми бяха трескави, спохождани последователно от Давид, Бернардини, Гобер и Саломе, която ги разпалваше един след друг и всеки път ми намигаше подигравателно, сякаш искаше да ми каже: „Както виждаш, никак не е трудно да ги накараш да говорят онова, което искаш“.

На сутринта реших да напусна хотела и отново да се настаня в „Рош брюн“, къщата на фамилията Барле в Динар, разположена на десетина километра от другата страна на залива.

Времето се бе оправило и докато минавах с таксито по крайбрежния път през Сен Серван, не откъсвах поглед от възхитителната гледка. Шофьорът ме остави до западния край на нос Малуин, в началото на крайбрежните скали, по които бяха накацали разкошните вили, строени в началото на миналия век. Доста се учуди, че го накарах да спре пред тази изоставена къща, но щедрият бакшиш го накара да си спести коментарите.

В завръщането ми на това място може би имаше нещо зловещо, след като вече знаех, че съм двойница на Орор, загинала долу, сред скалите. Ала все пак се надявах да открия други важни сведения, подобни на онези, които ме бяха накарали да тръгна по следите на семейство Делбар. За щастие, на тръгване се бях сетила да взема големия ръждясал ключ.

Също както преди година, най-напред избърсах праха от пода и от мебелите, а след това проветрих просторните помещения. Вътре нахлу северният вятър, който сега не бе толкова силен и носеше по-скоро живителна свежест.

След солидната закуска реших да си спестя почивката, за да посветя останалата част от деня на подробно проучване на вилата, много по-щателно от първия път, когато бяхме заедно със София. Не пропуснах нито един шкаф, нито едно чекмедже, нито една пластинка на паркета или стена, която да отеква на кухо, тъй като не бях забравила за скривалището в кабинета на Луи. Дори изследвах няколко пъти някои от най-подозрителните места в спалните на първия етаж. За съжаление, не открих нищо ценно, само няколко овехтели дребни украшения, чиято стойност си бе отишла заедно с обитателите на този дом. Очевидно умът ми и петте ми сетива не бяха достатъчни.

След като не попаднах на нищо ново, реших да прегледам още веднъж семейните снимки, защото помнех, че предишната година така и не бях успяла да отворя две от чекмеджетата. Тук нямаше никакъв подходящ инструмент с изключение на металните закачалки и няколко тъпи ножа. Затова реших да прескоча до бараката в дъното на градината, откъм морето, точно до стълбите, които водеха към крайбрежния път.

Тя представляваше дъсчена постройка с покрив от ръждива ламарина, доста мизерна на вид в сравнение с пищната вила. Вратата нямаше ключалка, а разбитият катинар сочеше, че някой преди мен вече бе влизал в нея с взлом. Реших, че предметите, представляващи някакъв интерес, вече отдавна са задигнати. Оставаше ми само да дръпна вратата и да се вмъкна сред полумрака, осеян с всякакви вехтории. По средата имаше по-голям предмет, затрупан в течение на годините с ненужни вещи, които като по чудо пазеха равновесие. Оказа се, че това е малка моторница от лакирано дърво, подобна на прочутите „Рива“ от петдесетте години. Бе толкова разбита, че не можеше да се разбере какъв модел е, ала когато се наведох, открих, че корпусът има пробойна отпред на десния борд.

– Я да видим... Какво се е случило с тебе? – прошепнах, докато опипвах колебливо олющения лак.

Макар лодката да остана безмълвна, отговорът беше очевиден: явно се бе натъкнала челно в подводна скала. За силата на удара можеше да се съди по размерите на зейналата дупка отдясно. Стана ми чудно защо не бе потънала и как бяха успели да я изкарат на буксир. Може би злополуката бе станала съвсем близо до брега. Възможно бе тази „Рива“ да се е нанизала върху скалата и след това отливът да я е повдигнал и е направил възможно извличането й на пясъка.

Ала най-важният въпрос за мен бе: защо семейство Барле бяха запазили тази разбита лодка?

Надявах се сред вехториите да открия и други интересни вещи, затова продължих да ровя, забравила, че бях дошла за инструмент, с който да отворя чекмеджетата.

В резултат от принудителни прояви на ловкост и с цената на немалко нападали по главата ми предмети и драскотини успях да се промъкна под лодката. Веднага го видях: ръждясало сандъче с формата на куб, оставено направо на земята. Беше малък сейф с цифрова заключалка. Познанията ми в областта на сейфовете не бяха по-големи от тези за лодките, но моделът ми се стори доста стар. Бронзовата боя се лющеше от металната повърхност като стара кожа. Без да разчитам особено на успех, се опитах да завъртя циферблата. Той напълно очаквано оказа съпротива и единственото, което постигнах, бе да натъртя дясната си ръка.

– Хм... Изглежда, отказваш да окажеш съдействие.

Справянето с подобна ключалка далеч надвишаваше възможностите ми и вече не виждах как ще мога да се справя със собствени сили. Въпреки това реших да не се отказвам. Никой не крие току-така сейф, ако в него няма нищо важно. Макар да се съмнявах, че ще открия вътре някакви ценни предмети, предчувствах, че съдържанието под дебелата метална броня представлява интерес за мен.

За да прикрия безсилието си, го огледах от всички страни и от дясната му страна, почти на равнището на земята, открих участък, където ръждата бе достигнала доста дълбоко. Грабнах наслуки една стара лейка и след като нанесох няколко звънки удара на това място, установих, че металът се рони, и не след дълго там зейна малък отвор. Стана ми ясно, че с подобно импровизирано сечиво няма да се справя, но нямаше да постигна повече дори да използвах истински чук.

Все още пазех картичката с номера на таксиметровата служба и след по-малко от четвърт час колата ме очакваше пред входната врата.

– Има ли наблизо магазин за инструменти?

По обед, през работен ден пътят беше почти пуст, а в хипермаркета почти нямаше клиенти. Пътят на отиване и връщане и покупката на малка газова горелка за трийсетина евро не ми отнеха повече от един час.

Върнах се при сейфа, коленичих пред него като пред идол, сложих си слънчевите очила, за да предпазя очите си, и следвайки упътването, запалих горелката. Синкавият пламък захапа корозиралия метал.

Резултатът направо ме удиви. Всеки път, когато приближавах късия плътен език от пламък, той сваляше нов пласт метал. Краищата на отвора грееха в красив червен ореол и не след дълго той придоби размерите на монета от две евро. Двайсет минути по-късно бе колкото капачка от буркан и не бе минал половин час, когато реших, че вече мога да пъхна три пръста, палеца, показалеца и средния, използвайки ги като щипци. Оставаше да се надявам, че предметите ще минат през отвора.

Преди да опитам, трябваше да изчакам металът да изстине. Обзе ме напълно ирационален страх, че вътре може да се таи някакво животно, обезумяло от времето, прекарало в този затвор, което ще ме захапе за ръката. Очевидно нищо подобно не се случи и вместо това напипах малък картонен плик. По-навътре открих още няколко, без да мога да определя точно колко са на брой. Отне ми доста време, докато извадя всичките, като използвах най-подходящите за целта инструменти, които открих в къщата, сред които и чифт китайски клечки за хранене.

С помощта на фенерчето на мобилния телефон се уверих, че вътре не е останало нищо.

Отнесох почернелите пликове в спалнята, където бяхме прекарали нощта със София, и ги подредих пред себе си върху леглото. Преди да потъна в дълбок сън, изтощена от положените усилия, успях да зърна, че нечия ръка бе надраскала с молив в горния край на всеки от тях – Давид, Орор, Ортанс, Андре... Всеки от тях имаше свое досие.

Що се отнася до почерка, надписал документите, веднага го разпознах без всякакво колебание въпреки натежалите си от сън клепки: беше почеркът на Луи.

16.

Сънната парализа е смущение, което настъпва в началото и в края на парадоксалния сън. Освен вцепеняването на мускулите, на което дължи названието си, тя е придружена от трудно определими халюцинации, тъй като те смесват реалността на будното съзнание и свръхестествените видения на съня. С други думи, би могло да се каже, че в такива моменти лицата и ситуациите напускат обсега на въображението и проникват в реалния декор на стаята, където се намира спящият. Смущаваше ме това, че мнимият Луи, когото бях видяла в лицето на бригадира Зе, бе в състояние да ми се яви във всеки един момент от моето ежедневие, дори когато бях будна. Луи бе заел такова място в моето либидо, че бе достатъчно сетивата ми да се възбудят леко под действието на външни фактори като повишаването на околната температура, за да се появи пред мен неговият образ, при това като участник в най-неприличните сцени, които би могъл да си представи човек.

Докато лежах разсъблечена сред пръснатите по леглото, белязани от неговата ръка листи, той нахълта в спалнята, която, ако се съдеше по някои предмети, бе принадлежала на Давид.

Приближи до мен с пръст върху устните в знак, че трябва да пазя тишина. Едва тогава забелязах, че е гол, целият в татуировки, а върху лъскавата главичка на пениса му виси породена от желанието сребърна капка, която се отрони върху бедрото ми. Той я докосна с пръст и без да ме пита, я размаза върху вулвата ми, без да пропусне нито една гънка розова плът, която постепенно се зачервяваше от нахлуващата в нея кръв. Дори не се наложи да ме подканя, защото аз веднага разтворих бедра и открих пред него достъпа до моята интимност. Продължи да я гали, потапяйки от време на време пръст в течността, като внимаваше да не докосне калпачето на клитора.

Зад гърба му изплува неясна фигура, обвита в странен ореол, който не ми позволяваше да я разпозная. Въпреки това бих могла да се закълна, че е жена, при това гола, чийто пол ясно личеше по широките и тъмни ореоли на гърдите и по окосмения триъгълник. Луи не изглеждаше изненадан от нейната поява, сякаш дори я очакваше, защото, без да погледне, протегна ръка към нея. Жената постави върху дланта му малък правоъгълен предмет, който той веднага пъхна между бедрата ми. Това бе джобно огледалце, с помощта на което да мога да виждам пространството между тях.

След това хвана дясната ми ръка и я положи върху вулвата ми в знак, че трябва да започна сама да се галя. Това ми напомни анонимната бележка, изпратена от него няколко месеца преди това, съдържаща разказ за начина, по който бях открила моята сексуалност. Намерението му сякаш бе да ме върне към този отминал момент, когато бе започнало всичко, когато си бях дала сметка за тайната, скрита между краката ми, и за нейната загадъчна прелест.

– Хайде – прошепна той на своята партньорка.

Тя заобиколи леглото и застана до главата ми, така че пубисът й бе досами лицето ми, а нежните му косъмчета гъделичкаха носа ми. Близостта ми позволи да доловя миризмата на нейната вулва и с изненада открих, че напомня моята. Вдигнах очи и видях лицето й, което бе точно копие на моето. Това бе Орор, жива, сякаш никога не бе намирала смъртта си в морето.

Никак не се изненадах, когато по знак на нашия общ любовник тя започна да се гали. За момент самата аз останах неподвижна, но увлечена от нейните движения, продължих да й подражавам. Насладата, която изпитвах, се преливаше в нейната, а сетивата ни бяха в плен на едни и същи усещания. Кой по-добре от мен би могъл да разбере какво чувства в този момент?

Погледът ми се местеше от нейната вулва към моята и това още повече ме възбуждаше.

Най-смущаващо бе държанието на Луи, който стоеше неподвижно и сякаш изпитваше наслада от гледката. Чувствата му сякаш бяха изцяло съсредоточени в очите, които той не снемаше от вулвите ни, тъй широко разтворени, както не би могъл да го стори и най-грамадният пенис.

Постепенно аз и моята двойница ускорихме ритъма, опиянени от синхрона, като нейните движения повтаряха с фотографска точност моите. Стигнахме до оргазъм едновременно, в един и същи спазъм, в един и същи вик. Вълната на удоволствието бе мощна като морски талаз, който тъй рязко повдигна тялото ми, че за момент притворих очи, за да понеса тласъка.

Когато най-сетне ги отворих, открих, че лежа посред разхвърляните около мен листи, сама в стаята.

С все още залепнали от няколкото часа неспокоен сън очи, се надигнах с мъка, грохнала, с болезнено изтръпнали мускули на краката, като след няколкочасово бягане. По тъмния правоъгълник на прозореца разбрах, че следобедната ми почивка се е проточила до мръкване.

Бях гладна и готова да се втурна към най-близкия ресторант. Ала също така нямах търпение да разкрия истината, съдържаща се в разпилените около мен документи, върху които безогледно се бях въргаляла. Реших най-напред да прегледам смартфона.

Връзката не беше много добра, но достатъчна, за да мога да се включа в блога Ел & Луи. Когато моят мъж даваше израз на любовта си дори в сънищата ми, с пълно право можех да му отправя предизвикателство на негов собствен терен.

С помощта на получената от него парола се свързах и отворих новата страница.

Имаше безброй възможни начини за отразяване на моя последен фантазъм и за споделяне с читателите чрез блога на главозамайващия екстаз, в който ме бе оставил. Ала само един имаше значение за мен. Само един би постигнал пълно съответствие.

Двамата с Луи си бяхме изработили собствен код, таен език, който само ние разбирахме. Той почиваше върху определени правила, които да следват ласките, и варираше в зависимост от посланието, което искахме да отправим. Като езика на жестовете, използван от глухонемите, нашият волапюк съчетаваше движения, разкриващи намерения, и други, които съответстваха на буквите от азбуката. Така например „обичам те“ се изразяваше чрез леко докосване на лявата гърда и кръгообразни движения, чийто брой зависеше от силата на чувството.

Така описанието на моя сън се сведе до следното по-слание: „Обичам те“ (пощипване на гърдата), „липсваш ми“ (полуразтворени устни в очакване на дълбока целувка), „имам нужда от теб“ (нежно пъхнат във вагината пръст), „искам да те видя“ (движение на клепките като по време на оргазъм), „това положение ми е непоносимо, чакам твоя отговор“. Всеки друг освен него би видял в подобни жестове страстните движения на нимфоманка. Ала той щеше да ги разбере. Ако в този момент се намираше пред монитора, не би могъл да остане глух на моя зов. За да бъда пределно ясна, озаглавих посланието си със Завръщане в първа стая и се подписах с умалителното, което той понякога използваше: Бел.

Когато приключих, стомахът ми куркаше както никога преди, но установих, че е твърде късно за вечеря в града. Целият бряг тънеше в среднощно вцепенение. За щастие открих в килера зад кухнята пакет юфка с изтекъл преди десетина години срок, така че успях да заситя глада си с ригате без сол, без масло и без сос.

След като напълних стомаха си, пристъпих към работата, която ми предстоеше.

Първият документ, който привлече вниманието ми, с обозначение Родители, бе небрежно откъсната от вестник статия. Не бе ясно кой бе вестникът, но видях най-отгоре датата: 7 юли 1990 г. Заглавието, отпечатано с едри букви, бе: Злополука с моторница в Динар, завършила със смърт. Върху избледнялата снимка, чийто растер размазваше чертите на лицата, познах Андре и Ортанс Барле на борда на моторницата „Рива“, усмихнати, и, както предположих, фотографирани през някое лято, предшестващо трагедията.

С дълбока скръб жителите на Динар научиха снощи за смъртта на Андре и Ортанс Барле. Андре Барле, генерален директор на медийна група, прие нашия град в сърцето си, откакто, в средата на шейсетте години, придоби вила „Рош брюн“, най-прекрасното цвете на нос Малуин. Така двамата трайно се установиха на това място, като обичаха да повтарят, че то съчетава „елегантността на родния им Нант с дивото опиянение на бретонското крайбрежие“. Тук те прекарваха почти всички празници и отпуски.

Фаталният инцидент, сложил край на техния живот, е станал вчера, към 16 часа, докато били на разходка в залива на Сен Мало с тяхната моторница „Рива“. По наши сведения по време на драмата управлявал синът им Луи, все още твърде неопитен. Моторницата се движила с прекалено голяма скорост и не могла да избегне скалата, която изтърбушила корпуса и изхвърлила двамата пасажери извън борда. Луи Барле успял да се залови за остъклената част на кабината и така се спасил въпреки сериозната травма на лявото коляно. Безжизнените тела на родителите му били извадени малко по-късно и незабавно откарани в болницата на Сен Мало, където била установена смъртта им. Прокуратурата в Рен е започнала предварително разследване, но всички данни сочат, че става въпрос за грешка при управлението.

Всички жители на Динар, които искат да изразят своята подкрепа към семейство Барле, са поканени да присъстват на погребалната церемония, която ще се състои на 9 юли в 11 часа, в църквата „Сент Енога дьо ла Ранс“, а погребението в гробището Рокабей на Сен Мало.

За пръв път лъжите на Луи излизаха пред мен на бял свят в резултат на странично свидетелство и на материално доказателство, на което бях попаднала случайно. Неприятното усещане бе толкова силно, че за малко не повърнах трудно смилаемото ригате, и ми трябваше доста време, за да се съвзема от обзелото ме вцепенение, притиснала длани към корема, в опит да обуздая спазмите, които го разтърсваха. Значи, той не бе наранил коляното си в опит да спаси Орор, както твърдеше. Това бе станало по време на злополучния инцидент, погубил и двамата му родители; инцидент, за който, според тази публикация, той бе пряк виновник.

Защо бе смесил в едно самоубийството на Орор и тази трагедия? Дали за да прикрие от мен отговорността за гибелта на своите родители? Въпреки късния час и оборилата ме умора, въпреки неравната борба между натежалите клепки и любопитството аз си дадох кратка почивка, след което отново се заех с купчината документи, покрили леглото като немилостива пяна. Защото не се съмнявах, че онова, което предстоеше да открия и по-нататък в тях, щеше да бъде не по-малко ужасно. Инак Луи не би си дал труда да укрие в бараката тези ненавистни за него спомени.

След като събрах сили, отново се заех за работа. Инстинктивно протегнах ръка към документа, който Луи бе отбелязал като Давид. Това бе официалният акт за осиновяване от страна на Андре и Ортанс, издаден от Отдела за медико-социални грижи в департамента Ил е Вилен на 28 ноември 1976 година. Той веднъж завинаги потвърждаваше, че Давид наистина бе роден на 5 януари 1969 година. Следователно не би могъл да бъде биологичен брат на Луи. От другите два листа не научих нищо по-различно от онова, което вече бях чула същата сутрин от Флоранс Делбар: Давид действително бе обитавал сиропиталището в Сен Броладр, преди да бъде окончателно поверен на грижите на семейство Барле.

За втори път с помощта на датите стигнах до изумителното заключение: Давид и Орор са се познавали от най-ранно детство и при всички случаи преди така наречената юношеска „любов от пръв поглед“ на плажа в Динар.

В замяна на това горчиво съжалявах за крещящото отсъствие на подробности относно произхода на осиновеното момче и причините, довели до неговото изоставяне от биологичните му родители. Затова документите, които държах в ръка, не казваха нищо.

Едва след като счупих нокътя си, докато свалях кламера в горния ляв край на листовете, открих закрепената към тях снимка. Откачих я и възкликнах от изненада:

– Какво ли пък означава това?

На преден план се виждаше неумело издълбан с ножче върху дървена основа полузаличен надпис: сърце с вписани в него две букви със знак + между тях. Орор + Давид.

Поредната лъжа на Луи, който ми бе заявил, че Давид и Орор са се запознали вече като възрастни. „Когато бях на двайсет години, а Давид на деветнайсет“, бе ми казал той още при първата своя изповед. Лъжливо твърдение, потвърдено от Ребека...

Напразно дирех нови извинения за Луи, беше ми ясно, че не това е най-важното. Сега вече основният въпрос бе: кога Луи бе научил истината? Кога бе узнал за отколешната силна връзка между доведения му брат и Орор? Беше ли пробудило това у него ревност, чувство, което той така и не бе успял да потуши? Дали то го бе накарало навремето да отнеме жената на Давид, както неотдавна бях научила от Ребека? А по-късно и самата мен, нейната съвършена двойница.

Тази богата жътва ме накара да потърся сред пластовете прашна и пожълтяла хартия всичко, което напомняше фотография или пък свързани помежду си документи. Упорството ми бе възнаградено, защото не след дълго попаднах на страница, посветена на последното действащо лице, на онази, която бе побрала в себе си всички желания, всички намерения, всички тайни: Орор.

Първоначално не обърнах внимание на текста, а се съсредоточих върху прикрепената към листа снимка. Беше портрет на млада жена, едва ли не момиче, в поза, която мигом разпознах. Това сякаш бях аз! Или по-скоро почти съвършено копие на позата, която бях заела върху снимката, която София толкова харесваше и на която Луи ме бе видял за пръв път... Продължението ви е известно.

Тук поразителната прилика между нас изглеждаше едва ли не свръхестествена. Същият жест, същата усмивка и положение на тялото създаваше у мен впечатлението, че съм неин клонинг. Представих си какво бе изпитал Луи, когато, седемнайсет години след смъртта на Орор, бе попаднал върху това нейно съвършено отражение. Какво е било неговото изумление! Ребека не бе споменала за мен пред двамата братя не от ревност, а за да смекчи въздействието от моето съществуване върху тях.

Най-сетне минах към втория документ върху официална бланка на взаимоспомагателна каса. От съдържанието разбрах, че това е шестмесечна карта, която дава право на Орор да получава парична добавка. Отначало този лист хартия ми се стори отблъскващо банален, но когато видях датата на издаване, дъхът ми секна: 1 януари 1992 година. Повторих я на глас няколко пъти, сякаш за да убедя себе си. 1 януари 1992 г., тоест повече от две години след смъртта на Орор Делбар, по мъж Барле. Заблудата на учреждението беше пълна, тъй като на всичко отгоре писмото бе изпратено на адрес улица „Мандел“ № 118, някогашния апартамент на семейство Барле, но обитаван по това време от Луи. Какъв ли интерес представляваше това удостоверение за него? Взаимоспомагателната каса на Орор възкресяваше мъртвите. Що за чудо!

Преди окончателно да потъна в сън с натежала глава и объркан от тези разкрития ум, любопитството ме накара отново да надзърна в блога. Нямаше да мога да спя спокойно, ако не видя какво бе отговорил Луи на моето кодирано послание.

Сякаш желязна ръка притисна гърдите ми и за момент спря дъха ми, когато видях новата публикация. Беше подписана от Луи и озаглавена кратко: Стаята. Тя бе продължение на фантазма от мястото, където го бях прекъснала, и представляваше непохватно сафическо описание, което ми се стори съвсем недостойно за перото на Луи и твърде далеч от обичайните му фантазии.

Правата жена се навежда към другата. Тя хваща едната й гърда и я стиска, сякаш иска да я смачка. Нейната притежателка продължава да лежи и прави гримаса на удоволствие и болка.

Ала най-разочароващ бе не посредственият стил. Не, просто текстът не съдържаше нито един от елементите на нашия интимен език. Липсваше дори лекото докосване на гърдата, знак за повторение на обяснението в любов.

– Това не е той... Това не е той.

Продължих да си повтарям това, докато се унасях. Луи не бе автор на тези редове. Никога не би отказал да продължи тайния диалог с мен. Никога не би излъгал по такъв груб начин моето очакване. Никога...?

17.

1 юни 2010 година

Заминала? Къде е заминала?

Такъв е животът: прекарваме го в задаване на глупави въпроси на хора, които не могат да отговорят. Ето защо в професията на журналиста има нещо рицарско: той преследва една изначално изгубена кауза. Дали съм споменавала, че реалността се съпротивлява на усилията ни да проникнем в нея? Нещо повече. Тя ни се изплъзва, убягва ни, изтича между пръстите ни. Възприятията ни сякаш са неспособни да проникнат в околния мир.

Дребничката съседка ме позна едва когато приближих до оградата. Аз я различих по яркозелените пантофки и роклята-блузон на едри виолетови цветя. Вървеше толкова бавно, че измина половин минута, докато стигне до мен и видя по погледа й, че ме е познала.

– А, племенницата на госпожа Делбар! Успяхте ли все пак да я откриете? – запита тя с прекомерно според мен любопитство.

– Да, да... Само че като същинска глупачка забравих да поискам новия номер на мобилния й телефон.

– А, да... Мобилния телефон.

Тя кимна така, сякаш й говорех за машина на времето. Явно бе чувала за подобно чудо по телевизията, но то никога нямаше да проникне между стените на гранитния й дом.

– Виждали ли сте я от вчера насам?

– Струва ми се, че се прибра на свечеряване. След това не знам. Чух вратата й да хлопва след края на новините по телевизията.

Това означаваше към осем и половина или девет без петнайсет вечерта в зависимост от канала и продължителността на рекламите.

– А тази сутрин не сте ли забелязвали нещо?

– Не, нищо. Обикновено чувам машината й за спресо откъм кухнята. Но не и тази сутрин. Не е чудно да е заминала.

Явно следеше всичко, което правят съседите й, по-скоро за да запълни ежедневието си, отколкото от нездраво любопитство. В крайна сметка знаеше твърде малко за хората, които я заобикаляха, нищо повече от обичайните шумове и небрежните поздрави от входната врата.

Ала всичко сочеше, че Флоранс Делбар се беше измъкнала вероятно за да си спести неудобните въпроси.

Благодарих на възрастната дама, сбогувах се и се обадих на моя приятел с таксито, което само след няколко минути вече ме очакваше на пътя край плажа Сийон. Колата му беше удобна, изборът на музиката, която пускаше, приемлив, а самият той не беше разговорлив, което напълно ме устройваше, предвид мрачното ми настроение. Времето бе все така променливо, ту преваляваше, ту плахо се мяркаше слънчев лъч и имах усещането, че всеки път се озовавам на нова място. Четвърт час по-късно бях пред „Рош брюн“.

– Да ви изчакам ли?

– Не... Благодаря, много мило от ваша страна. Ще ми се да повървя, ще ми подейства добре.

Поради липса на допълнителни сведения от страна на Флоранс Делбар отново се зарових в купчината документи, открити в сейфа, за да открия някакви подробности, свързани с детството на Орор и Давид. Питах се преди всичко къде е направена снимката със сърцето и техните инициали. Дали в Сен Броладр? Близкият план не даваше никакви детайли от декора, които да ме насочат.

Уви, сред хартията нямаше много фотографии.

В замяна на това открих втора статия за смъртта на семейство Барле. Беше публикувана няколко дни след случилото се и съдържаше по-точни указания около набързо приключилото разследване на местната полиция. В едно отношение опровергаваше първата: макар останал във вътрешността на лодката, Луи изгубил съзнание и бил отвлечен от вълните. Благодарение на спасителната жилетка останал на повърхността и след като дълго бил носен от течението в залива, накрая бил открит от рибар, който незабавно го откарал в болницата, за да му бъде оказана първа помощ.

– Защо ли пък да не похапна?

Хм. Самотата явно не ми действаше добре. За да не откача съвсем, си дадох срок от двайсет и четири часа, а след това да се завърна в Париж.

Големият плаж на Динар отстоеше от вилата само на десетина минути пеша. Спомних си за любезния сервитьор, който бе обслужил мен и София по време на предишното ми посещение.

За щастие, той беше на своя пост, макар малко по-закръглен, отколкото си го спомнях.

– Ами че аз ви познавам... Вече сте идвали, нали? Ако не се лъжа, не бяхте сама? С вас беше приятелка. Брюнетка...

Със свободната си ръка той изобрази къдриците на София, примамката, с която тя безотказно привличаше мъжете.

– Вярно. Сигурно и тя ще дойде. Много й хареса тук.

След като си поръчах неприлично количество виенски сладки, които полях с портокалов фреш, тъй като на терасата почти нямаше клиенти, той започна разговор, от който реших да се възползвам.

– Отдавна ли живеете тук?

– Открай време – отвърна той, изпъчвайки гърди. – Динарец съм до мозъка на костите.

– Тогава вероятно се чували за злополуката с една моторница отпреди двайсет години. Двама души са загинали, а третият е бил прибран от някакъв рибар?

Имаше вид на четирийсетгодишен. Ако наистина винаги бе живял по тези места, не би било зле да го накарам да поразрови паметта си.

– Ама разбира се! Рибарят, който спаси момчето със строшено коляно, е бивш съпруг на сестра ми. Вярно, за кратко бяха женени. Празните бутилки, които Ивон хвърляше в морето, бяха повече от раците, които вадеше, ако разбирате какво искам да ви кажа...

– И къде може да се намери сега този Ивон?

– За щастие на всички, се отказа едновременно от рибарството и от пиячката. Сега работи в цеха за ремонт на кораби в Келмер.

– Далече ли е?

– Никак. В залива Троктен, надясно оттук, веднага след естакадата, по пътя за Сен Мало. Чудесно е за разходка. Искате ли да му се обадя, че ще наминете да го видите?

– Не... Не, благодаря.

Той се оттегли с празната табла и ме остави да довърша сутрешното си пиршество сред тишината, нарушавана единствено от далечния прибой и крясъците на чайките. Докато се справях с хрупкавите кроасани с масло, оглеждах плажа Еклюз, най-посещавания в Динар. До началото на отпуските оставаше още един месец и приветливият му вид нямаше нищо общо с плътния килим от плажни кърпи, които не след дълго щяха да го покрият изцяло.

От лявата страна, в подножието на огромен хотел, точно в началото на крайбрежния път, зърнах редица плажни кабини. Конструкцията от петнист бетон бе покрита със синкави плочи и заемаше изцяло този застроен участък от брега. Всяка кабина бе отделена от съседната с полувградени във фасадата колони. Вратите бяха еднакви, от бяло дърво с малко прозорче по средата. Предположих, че само заможните семейства, пристигащи тук заедно с гъмжило от русокоси, добре сресани дечица, можеха да се възползват от тях. Хрумна ми нещо и след като преглътнах последния залък, реших да огледам отблизо това място.

Вратите, естествено, бяха заключени. Ала когато стигнах почти до другия край на редицата, до кабината с номер шейсет и осем, забелязах малък участък, където беше олющена непрозрачната боя, предназначена да скрие от любопитни погледи голите задници на къпещите се. Тъй като нямаше пряка слънчева светлина, вътрешността не се виждаше добре. Въпреки това различих разядената от солта и пясъка дървена облицовка по стените, покрита със синкав лак. Веднага познах, че това е синият фон от снимката. Значи, сърцето с инициалите на Орор и Давид беше издълбано някъде тук, в една от тези малки кутии, зад една от тези врати, може би дори зад тази, на която се бях облегнала, внезапно задъхана от вълнение. Колкото и незначително да бе това откритие, усетих как сърцето ми се свива, сякаш тук някъде се таеше частица от самата мен, готова всеки момент отново да излезе на бял свят.

Сервитьорът имаше право. Келмер наистина не беше далече и пътят дотам бе приятен. Дори прекосяването на река Ранс по бента придаваше на разходката допълнително очарование. Отвъд наклонът ставаше доста стръмен, но не след дълго завих надясно, по една от обраслите със зеленина пътеки, които се спускаха към селото. Тя свърши пред док, от двете страни на който имаше множество лодки и корабчета в най-различно състояние. Редом с готовите да излязат в открито море траулери се виждаха останки, които напомняха покрити с ръжда скелети. Наоколо имаше камари отпадъци, но това опустошение ни най-малко не накърняваше красотата на гледката към блесналия на слънцето малък залив. Недалеч зърнах някакъв мъж в брезентов панталон и шапка с цвят каки, наведен над далекоглед, вероятно любител орнитолог. Необитаемите островчета отсреща наистина гъмжаха от всякакви видове птици, някои от които доста редки, които бяха намерили там естествено убежище. Качулат гмурец, тъмногръд брегобегач, голям свирец, черна гъска... Различните им оперения биха привлекли погледа на всеки, който се интересува от птици.

– Прощавайте... Тук ли се намира цехът за ремонт на кораби?

– Да – отвърна непознатият, без да се отлепи от окуляра.– Макар че, ако питате мен, това е по-скоро гробище за кораби...

На няколко метра оттам имаше проядена от стихиите метална табела с едва четлив надпис: Цех Лоик Керваз – Ремонт на всякакви кораби. Ала тъдява не се мяркаше никакъв Лоик, край стапела нямаше душа. Най-сетне зад грамаден метален корпус забелязах дървена барака, откъдето идваха звуците на музикално предаване по радиото. Вратата беше широко отворена. Приближих се и срещу мен изскочи мъж с матроска фуражка на главата. Явно се смути, когато се оказа очи в очи пред натрапница като мен. огледа ме набързо, подръпна космите на рижата си брада и без поздрав запита:

– Вие коя сте?

– Аз... Аз търся Ивон.

– За какво ви е притрябвал?

– Искам да му задам някои въпроси.

– Да не сте от Социалното осигуряване?

– Не. Нямам нищо общо. Годеница съм на мъжа, когото той е спасил преди двайсет години.

– Нямам какво повече да кажа по въпроса – троснато отвърна той, като сви рамене, готов да се пъхне обратно в бараката. – Вече съм разказвал всичко от игла до конец поне десетина пъти.

Вероятно Ивон вече не се напиваше всеки ден, но носът му си беше все така подпухнал, клепките – увиснали, а лицето му бе съхранило червените петна, присъщи на заклетите пияници. Да не говорим за грубостта, която според мен не бе предназначена само за досадници като мен.

Е, поне го бях открила.

– Да ви почерпя, ако нямате нищо против...

Той ме изгледа, сякаш му бях обещала едновременно ада и рая.

– Да не си мислите, че така ще ме купите?

Беше толкова нелюбезен, че всяка моя дума можеше да го накара да млъкне и да ме прати по дяволите.

– Не, просто...

– Влизайте – прекъсна ме той, като ми посочи вратата на дървения коптор. – Тъй или иначе, на два километра наоколо няма кръчма.

Вътре цареше страхотен безпорядък. Помещението напомняше едновременно канцелария и работилница, като камари всевъзможни документи се валяха редом с плувнали в масло части от двигатели, и над всичко това се носеше острата миризма на бензин и на тютюн.

Той спря радиото и измъкна изпод бюрото бутилка с кафява течност без етикет и две чаши със съмнителна чистота. С покровителствен жест ги напълни и ми подаде едната.

– Я пийнете от това. Приготвя го едно тукашно момче. По-добро е от всички онези свинщини, дето ги продават в супермаркета.

Постарах се да скрия отвращението си и поех една глътка от адското питие, което изгори гърлото ми като почистващ препарат, но остави в устата ми изненадващо приятен вкус.

– Бива си я, а? – ухили се той и ми намигна.

Отвърнах му с любезна усмивка.

– Не е лоша.

– Та какво искахте да знаете за онзи момчурляк?

– Казва се Луи Барле.

Всеки път, когато произнасях цялото му име, тонът ми ставаше твърд, а погледът пламенен като на самка, готова да брани със зъби и нокти своя самец. Той отново ме изгледа, този път по-сериозно, и на две глътки почти изпразни своята чаша.

– Барле... Вярно. Трябваше да се сетя.

– Защо?

– Защото през онази година на това семейство му се случиха какви ли не работи.

– Имате предвид злополуката?

– Не само... Тогава не само вашият човек излезе в залива да си търси белята.

Опитах се да прочета какво има предвид по лицето му, което го състаряваше поне с десет години.

– Струва ми се, че не разбирам...

– По онова време водех една гемия за лов на крабове и морски паяци.

– И какво общо има семейство Барле?

– Между нас, моряците, тайни няма. Когато на някого му се случи случка, същия ден всички знаят за нея. Тъй че има-няма шест месеца, преди да се разбие моторницата, един колега спаси друго момче от същото семейство.

– Давид...

– Може и тъй да му е името... Беше я братовчед, я брат на другия... Вече не помня какво разправяха тогава.

– Да, бил е брат му. И какво се е случило с него?

Той вдигна вежди в знак, че не знае.

– Тъй и не се разбра... Май се опитал да помогне на своята мацка. Та моят авер го измъкнал някъде край вилите на Малуин. Само че момичето май така си останало на дъното.

Гледах го занемяла. Според онова, което бях чула последователно от Давид, Луи и Ребека, съпругът на Орор не би трябвало да се намира в Динар през онази вечер. Коледната вечер през 1989 година. Техните разкази съвпадаха в едно отношение: Давид, наскоро назначен от Андре като негов наследник начело на фирмата, е заминал по спешност за Париж. Защо всички те ме бяха излъгали? Поради каква причина Давид бе приел да бъде съпругът, който изоставя депресираната си жена в самия разгар на обзелата я криза и навръх новогодишните празници? Какво означаваше тази размяна на ролите? Дали за да снеме от Луи отговорността за смъртта на родителите му? Трудно можех да си представя как Давид приема подобна измама само за да защити своя съперник, който при това не бе негов същински брат...

При това техните версии така добре се съчетаваха, че очевидно бяха плод на предварителна договорка. Дори нещо като съглашение, помислих си аз. Главата ми бе замаяна от техните лъжи и от изпития алкохол. Кога бяха съчинили тази измислица и за кого точно бе предназначена тя?

– Знаете ли дали Давид Барле е бил ранен? – запитах аз, отърсвайки се от алкохолните пари и от мислите си.

– Май че да, но леко. Драскотина на ръката или на бедрото... Не помня точно.

Поех си дъх, погълнах остатъка от контрабандното питие в чашата и запитах:

– Може би на китката?

– Възможно.

Благодарих му толкова сърдечно, колкото ми позволяваха направените от него разкрития и недотам апетитната му длан, след което се отправих обратно към „Рош брюн“, разкъсвана от противоречиви мисли.

Измежду всички чути измислици имаше една, която бе особено оскърбителна за мен. Откакто бях забелязала копринената превръзка върху лявата китка на Давид, всички обясняваха този свенливо прикриван белег като резултат от опит за самоубийство, последвал смъртта на Орор. Ала след като не се бе опитал да пререже вените си, би ли трябвало да приемам отчаянието на Давид за чиста монета? Опитвах се да прогоня ужасната перспектива, която подобна възможност откриваше пред мен: дали не само че не се бе хвърлил да я спасява, а по-скоро самият той я бе блъснал в бурното море?

– Доктор Пулен? На телефона е Анабел Лоран.

– А, здравейте. Как сте?

– Вече съм по-добре.

Не бях му се обаждала от погребението на мама. Той се бе завърнал в своя кабинет в Нантер, а аз към новия си живот в Париж. Все пак бях сигурна, че е съхранил нежни чувства към мама дори след смъртта й. В крайна сметка именно той я спаси преди последния й престой в болницата. А и бях запазила номера му в паметта на моя телефон.

– Съжалявам, че ви безпокоя, но бих искала да ви помоля за една услуга.

– Слушам ви.

– Бихте ли могли да направите справка за хоспитализацията на човек, извършил опит за самоубийство?

– Зависи... Кога се е случило това?

– Преди двайсетина години.

– Доста време е минало... И в коя болница?

– Не съм съвсем сигурна. Или в Бретан, в Сен Мало, или в Париж, в Шестнайсети или в Девети район.

– Хм... Няма да е лесно. Регистрите отпреди двайсет години не са на електронен носител. Освен това и картоните може да са забутани някъде из кашоните. Все пак мога да опитам – приключи той в опит да ме обнадежди.

Бе достатъчно тактичен да не ме попита с каква цел искам от него това сведение. Преди време бях споделила с него увлечението си по разследващата журналистика и сега вероятно този мотив му бе напълно достатъчен.

Продиктувах му името и фамилията на Давид, номера на социалната му осигуровка, в който бе включена мнимата му рождена дата, и се въоръжих с търпение, като превърнах завръщането си в дълга разходка, зяпайки витрините на скъпите магазини в центъра на Динар. Двайсет минути по-късно доктор Пулен ми позвъни.

– Не може да се твърди със сигурност, че господин Барле никога не е предприемал подобно нещо – започна предпазливо той, – но при всички случаи във въпросните болнични заведения няма регистриран опит за самоубийство нито през осемдесет и девета, нито през деветдесета, нито дори през деветдесет и първа година. Нито в обществените, нито в частните болници.

Явно бе решил да разшири обсега на издирването с двете години, последвали смъртта на Орор, което изключваше всякакви последици с късна дата. Може би Давид Барле бе затаил вътре в себе си болката, но вече беше напълно очевидно, че никога не бе посягал на живота си. Самоубийството му бе толкова мнимо, колкото реално бе богатството му.

18.

2 юни 2010 година

След като напразно опитах да се свържа с Франсоа Маршадо на служебния му телефон в Економист, а след това и на личния му номер, реших да обобщя моите разкрития от последните двайсет и четири часа. Беше странно, че се чувствах разстроена не толкова от тях, защото потвърждаваха мои отколешни предположения, а по-скоро от мотивите, ръководили някои участници в тази фамилна история. И особено мотивите на Луи.

Начинът, по който бе съставил за всеки от своите близки същинско досие, побрало в себе си тайни и изненади, никак не подхождаше на мъжа, с когото живеех от една годна насам. А това повдигаше куп въпроси за отношенията му с тях и на първо място с неговия осиновен брат Давид. Тази съвкупност от компрометиращи материали ми напомняше някоя от онези информационни бомби в бизнеса или политиката, предназначени да извадят от равновесие противника или да предотвратят евентуално нападение, откъдето и да идва то. След като до този момент нито едно от тези сведения не бе излязло на бял свят, бях склонна да приема втората хипотеза. Тези папки трябваше да послужат като щит срещу всяка възможна атака.

От кого искаше да се предпази Луи с помощта на тези оръжия за масово поразяване? Очевидно от своя брат. Но защо? Или може би самият факт, че Давид е осиновен, би могъл по някакъв начин да застраши Луи?

– Маршадо, слушам ви.

– Добър ден, Франсоа. Обажда се Ел Лоран.

– Ел? Каква приятна изненада – пресилено се въодушеви той. – Може би сте обмислили моето предложение и сега ми звъните, за да ми кажете, че го приемате?

– Не, съжалявам...

Настъпилото мълчание показа, че съм на път да разваля доброто му настроение, но той все пак реши да не се издава:

– И по какъв повод тогава имам честта?

– Намирам се в Динар. В „Рош брюн“.

– Радвам се, че сте намерили време за почивка – подхвърли той с незлобива ирония. – Само че това с какво ме...

– Не съм на почивка. Проучвам архивите на семейство Барле. Е, това-онова може да се открие тук.

– И попаднахте ли на интересни неща? Ех, „Рош брюн“ – въздъхна с носталгия той. – Не съм стъпвал там след сватбата на Давид и Орор.

Понякога забравях, че двамата приятели се познават отдавна. А това означаваше, че Маршадо непременно се е срещал с Орор. Означаваше също така, че бе разпознал в мое лице нейна двойница още вечерта, когато ме бе наел като момиче на повикване и когато се запознах с Давид.

– Много интересни – отвърнах уклончиво аз. – Затова ви се обаждам. Бих искала да споделя с вас някои подробности... струва ми се, неизвестни.

– Само че, ако отново започнете да вадите пред мен някакви професионални компромати за Давид, спомнете си какво ви казах: сбъркали сте адреса – заяви с по-рязък тон той.

– Не са професионални, а персонални. И за разлика от това, което си мислите, нямам намерение да провалям великите му проекти. Изобщо не ми пука за тях.

– В такъв случай какво искате?

– Да разбера истината за отношенията му с Луи.

Дочух как отпи от чашата кафе, след което отново се обади:

– В такъв случай ви желая успех. Имайте предвид, че други преди вас вече са си строшили зъбите.

– Кой?

– Ребека Сибони например.

– Ребека не влиза в сметката. Повече от двайсет години е влюбена в Луи.

– Вярно. Тъкмо това е общото между вас.

– И какво точно е общото между нас? – сопнах се, готова да се нахвърля върху всеки, който обиди дори с една дума моя любим.

– Пристрастието към Луи в цялата тази история.

Насоката, която пое разговора, определено не ми харесваше. Той предварително опровергаваше аргументите ми, сякаш привързаността ми към по-възрастния от братята Барле изопачаваше моя подход към фактите.

– Не искате ли да чуете това, което имам да ви кажа?

– Искам... – въздъхна той. – Обадете ми се, когато се върнете в Париж.

От първото посещение в „Бригантен“, единствената гей сауна в Сен Мало, бях съхранила смътни спомени, свързани с мощни мъжки пъшкания. Сигурна бях обаче, че не им бях дала номера на моя мобилен, тъй като вечерта там бе организирана от Луи изцяло в духа на повелята „неизвестното ще изследваш“.

И все пак тази следобед получих оттам съобщение, което би трябвало да бъде примамливо:

Всички в замъка!

Вечер на изненадите за всички, гейове, хетеро,

самотни мъже и жени

Тази вечер в 21 часа

Среща в „Бригантен“, единствения малуински пристан

на насладите!

Вход: 50 € за сам мъж, 30 € за двойки, 15 € за сама жена.

Подобно обещание не звучеше особено правдоподобно за онзи, който вече бе посещавал заведението. То бе долепено до склад от сива ламарина насред промишлената зона и ни най-малко не съответстваше на изисканите и претенциозни фантазии, за които мечтаят повечето жени. „Бригантен“ отговаряше напълно на вкусовете на обичайните му посетители: хард секс почти без любовни игри, без много церемонии и чувства. Всеки можеше да влезе, да се задоволи с първото тяло, което му попадне, и след това да си тръгне с удовлетворени примитивни желания. Всяка мисъл за истинска еротика бе толкова неуместна, колкото бе и самата покана. Всички в замъка? По-скоро всички в бардака!

От друга страна, подозирах, че самата покана не ми е била изпратена случайно, без намеса от страна на Луи. За пореден път ми изпращаше послание, макар то да бе необичайно тромаво и грубо. Що за човек беше той? Какво се криеше зад този призив към разврат? Нима ме бе последвал дотук? Дали по този начин не ми определяше среща, както се бях заблудила предишния път, когато всички последствия бяха останали за моя сметка?

При тази мисъл коремът ми се сви, гърдите ми се втвърдиха, вулвата ми омекна, покорна пред желанието, което я изстискваше всеки път, когато се сетех за неговия парфюм, за нежната му кожа и за твърдия му член. Ами ако сега наистина ме очакваше там? Ами ако ми предоставяше възможност да удавя съмненията си във вълните на страстта? Ами ако тъкмо там ни предстоеше да преживеем моменти, които да бъдат също толкова силни, нежни, лудешки и преди всичко приятни като този, по време на който го бях приела в моя дом, в моя задник? Дали тъкмо това място не бе най-подходящото, за да започнем всичко отначало?

Част от самата мен изгаряше от желание и смяташе, че това е начинът отново да поема инициативата. Друга обаче предпазливо отхвърляше всякаква близост между нашите тела, докато душите ни не постигнеха хармония. От чисто практична гледна точка бях взела със себе си само два пуловера, чифт стари памучни слипове и едни джинси... Нищо що-годе секси и за пред хора.

Не можех да се реша и обърканите ми аргументи бяха готови да отлетят при първия полъх на съмнение. Луи чудесно знаеше какво въздействие оказва върху мен.

Тръпката, появила се между бедрата ми, предизвика контракции на ануса, а след това се разпростря към перинеума и устните. Изкушението бе твърде силно. Внезапно се сетих нещо и започнах да ровя из гардеробите.

Бинго!

В дрешника на спалнята открих три рокли, които очевидно бяха принадлежали на Орор. Една на цветя, предназначена за разходки с велосипед, друга, по-официална и с дълбоко деколте, за коктейли. Третата, скрита най-отвътре, ми се стори най-подходяща. Беше черна, съставена от бюстие и два насложени волана, единият с бродерия, а другият от прозрачен воал, доста къса и определено подчертаваща формите ми по толкова предизвикателен и сладострастен начин, че едва не се изчервих пред огледалото.

Усещането на нейните стари дрехи върху кожата ми толкова ме смути, че забравих да си сложа бельо.

– Къде отиваме? – запита ме шофьорът на таксито с дяволит тон, очевидно доволен, че ме вижда отново, особено облечена по този начин. – Пак ли в магазин за железария?

– Отиваме...

Внезапно ме досрамя да съобщя направо адреса на гей сауната, убедена, че пикантната й слава му е добре известна. Ето нещо, което възпитанието, на което ме бе подложил Луи, все още не бе успяло да преодолее: губех самообладание всеки път, когато трябваше да дам публичен израз на моята сексуалност.

– Отиваме в промишлената зона.

– В Декуверт? В търговската зона до пристанищните складове? – зачуди се той. – Че по това време всичко е затворено!

– Имам среща там. Ще минат да ме вземат и веднага заминаваме.

– Окей, няма проблеми – съгласи се той с неприкрит скептицизъм.

Що за човек би ми уговорил среща привечер на подобно място?

Без спиране колата стигна до Сен Мало. На третото кръгово движение, което смътно разпознах, накарах шофьора да ме остави.

– Сигурна ли сте, че всичко ще бъде наред? Не искате ли да изчакам, докато пристигнат вашите приятели?

– Благодаря... Няма нужда.

– Добре тогава... Приятна вечер.

В този момент нямах никаква представа до каква степен вечерта, организирана в „Бригантен“ за хетеросексуалните клиенти, ще съвпадне с обяснението, което бях дала на шофьора.

Тръгнах по безлюдната и зле осветена улица със складове и хангари от двете страни и едва ли не с облекчение зърнах малка група хора край ламаринената постройка, точно до будката пред входа на сауната. Бяха оскъдно облечени, силно гримирани и похотливите прегръдки на някои двойки не оставяха никакво съмнение относно начина, по който имат намерение да прекарат нощта.

Тъкмо стихнах до тях, когато недалеч спря микробус и шофьорът даде кратък сигнал с клаксона, за да привлече вниманието ни. Той слезе от колата и разпознах културиста с бръснат череп, който пропускаше клиентите при първото ми посещение.

– Готови ли сте за живот в замъка? – провикна се весело той.

– Няма ли да изчакаме още малко? – запита рижа красавица със закръглени форми, стегнати в рокля от бял латекс. – Люси и Марк казаха, че също ще дойдат, но още не ги виждам.

– Не се притеснявайте, тръгваме след десет минути. През това време можете да се качвате и не забравяйте да си сложите превръзките върху очите. Има по една на всяка седалка.

Очевидно повечето се познаваха и бяха свикнали с подобни изпълнения. Както установих по-късно, общността на развратниците представлява тесен кръг, съставен от различни кланове, като всеки член поне веднъж се е включвал в някой от другите, особено в малък град като този. Ето защо вероятно за тях аз бях едва ли не извънземно. По погледите, които ми хвърляха обаче, разбрах, че присъствието на нов участник им се нрави, особено когато това бе жена с моята физика.

Отчаяно дирех сред тях силуета на Луи, жадувайки срещата с него, тялото му, долепено до моето, но купето се напълни и аз реших, че може би ме очаква на мястото, където отивахме.

След като огледа своето паство, мъжът с бръснатия череп даде сигнал за тръгване. Нощното пътуване с превързани очи и ритмичното поклащане на микробуса за мен не бе лишено от определено очарование. Чувството, че следвам чужда воля, сякаш бе прелюдия към момента, когато щях да отдам и тялото си.

Носихме се така поне половин час, който прекарах в напразни опити да отгатна към кой замък, близо до Сен Мало, сме се отправили. Край мен от всички страни валяха предположения:

– Сигурен съм, че това е замъкът на руснака... От месеци е обявен за продажба.

– Дворецът на Акунин? Никак не ми се вярва... Той се намира в Сен Серван, по посока на Во Гарни. Ако бяхме потеглили на запад, щяхме да чуем шума на пристанището.

– Да не би да отиваме в Комбур? Ще се чукаме в дома на Шатобриан!

Аз самата се питах кой момент ще избере Луи, за да се появи, и дори започвах да се съмнявам в неговото присъствие. Дали щеше да ме изостави на тази зажадняла за секс безчувствена и безлика орда?

Пристигането ми поднесе първото разочарование, споделено от моите спътници. Когато свалихме превръзките, установихме, че няма никакъв замък. Пред нас се издигаше голяма сграда, подобна на манастир, оградена от висока порутена стена, обрасла с плевели.

Второто ми огорчение бе, че никой не ни посрещна, нито Луи, нито кой да е друг.

– Някой има ли представа къде се намираме? – дочух дрезгавия глас на една тъничка брюнетка.

Никой не й отговори, дори служителят от „Бригантен“, който сякаш подготвяше изненадата и не искаше да назове мястото. Ала след като минахме отвъд полуотворената желязна врата и влязохме в просторния вътрешен двор, не успях да прикрия изумлението си.

– Сен Броладр... – възкликнах полугласно аз.

– Какво? Какво казваш? – запита жената до мен.

– Зная къде сме... В сиропиталището Сен Броладр.

Главната постройка, камбанарията... Въпреки запуснатия вид на сградата тя малко се различаваше от пощенските картички, които бях открила в Интернет.

Бръснатият дангалак ме стрелна с очи и предпочете да се обърне към останалите, за да ги поведе към вътрешността:

– Ще видите, никога не сте разполагали с толкова про-странство и с толкова легла, където да безчинствате!

Основното спално помещение, което също съответстваше на старите снимки, беше устроено специално за случая. По принцип беше предназначено за петдесетина души, а ние бяхме не повече от петнайсет.

Подът беше почистен набързо, но стените си бяха в предишното състояние. Само леглата бяха нови, осветени на равни интервали от големи канделабри върху чугунени триножници. Обстановката като цяло напомняше по-скоро обиталище на призраци, отколкото дворец от Хиляда и една нощ, но новодошлите изглеждаха доволни, а някои дори подсвиркваха от възхищение. Край мен вече започна размяната на първите ласки.

– Прощавайте – обърнах се аз към културиста. – Очакваме ли някого?

– Не, освен вас, други няма. Разочарована ли сте? Искате ли да ви върна в Сен Мало?

Долових във въпроса му нотка на съчувствие.

– Не... Не, ще остана.

В крайна сметка със или без Луи, със или без разюздан секс, трябваше да се възползвам от случая да последвам стъпките на Орор и Давид. Отделих се от групата, която вече се бе разпределила по двойки, мъже и жени, жени и жени, и дори двама мъже, за да огледам спокойно останалата част от сградата.

Значи, тук са се срещнали двамата. Без съмнение тук са изпитали първите детински трепети. Очевидно момичетата и момчетата са заемали отделни спални. Двете сирачета вероятно не са спали в тази зала. Ето защо минах в съседните помещения, водена от лунната светлина, тъй като нощта бе настъпила. Разпознах трапезарията по колоните и няколкото оцелели маси и кухните в съседство, където, изглежда, за известно време бяха намерили приют бездомници. Посетих също така библиотеката, която бе празна, с изключение на няколко проядени от плъховете книги, захвърлени на пода. Нямаше нито един документ, нито една снимка по стените или в албум, никаква осезаема следа от присъствието на Давид и Орор на това място. Малка синя врата в дъното на коридора ме отведе в съблекалнята и там го открих: сърце, издълбано в олющената боя и в мазилката. Въпреки сумрака можех да се закълна, че то бе дело на същата ръка, нарисувала сърцето от снимката, открита в сейфа.

Исках да се уверя и приближих, като почти опрях нос в стената. Проследих с пръст очертанията. Същите извивки, пълни с вяра в бъдещето.

Ала макар втората буква наистина да бе Д като Давид, първата бе съвършено различна: Е. Неволно си помислих, че това е Е като Ел.

– Идваш ли с нас?

Едва не изкрещях от уплаха.

Рижата в рокля от бял латекс, чиито пищни, но стегнати форми още по-добре се открояваха на синкавата светлина и донякъде напомняха тялото на Алис, бе застанала на няколко крачки от мен с приветлива усмивка. Не бях усетила кога ме е проследила.

– Жалко... Вече имаш няколко почитатели, които те очакват в спалното.

– А, така ли? – промълвих аз по-скоро изненадана, отколкото смутена.

– Да знаеш, че и аз съм от тях.

При тези думи тя съкрати разстоянието между нас със сладостно потриване на бедрата, без предупреждение долепи устни до моите, едната й ръка обхвана тръпнещите ми гърди, а другата с властен жест сграбчи задника ми. Дланта й бе влажна.

Отдръпнах се съвсем леко, но това бе напълно достатъчно, за да я накара да се намръщи, но веднага след това лицето й отново се разведри.

– Само не ми казвай, че не ти се иска – погледна ме предизвикателно тя.

– Не... Не знам.

Това бе чистата истина. В този момент не бях способна да анализирам чувствата си. Непрекъснато се люшках между страха и желанието, между порива да избягам оттук и да се отдам. Тя бе разкошна жена и през ума ми мина мисълта, че може би е подарък от Луи, а това накара корема ми да се свие от вълнение, което се прехвърли на вулвата ми и тя затрепери като малко, изплашено животинче.

Жената, изглежда, усети това, защото без много церемонии пусна ръка под полата и подплатата и я притисна към влажните и вече полуразтворени устни. Можех да доловя тежкия, наситен парфюм, който се съчетаваше с естествената миризма на мускус, което, както предположих, идваше от нейната вулва.

Когато пъхна в мен средния си пръст, аз я улових за китката с намерение да я възпра. Ала насърчена от учестеното ми дишане и от неволно извитата снага, тя го завъртя, като всеки път достигаше онзи грапав участък, допирът до който ме накара за притворя очи от наслада. Вече се бе долепила до мен и можех да почувствам гърдите й, притиснати в моите, горещото й дихание и изпънатия й от нетърпение корем. За хищница като нея аз не бях нищо повече от лесна плячка. Явно бе, че умира от желание по мен, което издаваше интимната миризма откъм бедрата й, която постепенно изпълваше околното пространство.

– Само посмей да ми кажеш, че не ти харесва... – прошепна тя на ухото ми.

Възможно бе да ме е набелязала и пожелала още при качването ни в микробуса. Затова това, че сега се подмокрям, потръпвам и примирам от наслада при всяко нейно докосване, бе за нея победа, която бе съмнение й доставяше удоволствие.

Ала без тя да си дава сметка, в тази тъмна съблекалня, изпаднала в плен на натрапчивите си спомени и на изгубената си любов, аз се отдавах не на нея. Движението на пръста й сякаш го правеше по-голям. Започвах да различавам позната извивка, позната дължина, острия издут връх, изпънатата до скъсване кожа, всичко това ми бе до болка близко до последната пулсираща веничка. Не, тя изобщо не съзнаваше това, но всъщност пенисът на Луи бе този, който се движеше вътре в мен. Той проникваше все по-навътре, изтръгвайки от гърлото ми признателни стенания.

– Да... ДА!

– Преструваш се на невинна, но всъщност си една малка мръсница!

Изобщо не чувах непристойните й забележки. Оргазма си дължах на друг, през друго време, на друго място и курвенските й подмятания не можеха да ме засегнат.

– Хей, ти май си на път да свършиш?

Въпреки умението, което проявяваше в тази игра, силата на контракциите я изненадаха. Бликналата от мен струя обля ръката й и потече по прашния под.

Да, бях свършила, но не благодарение на нея, а на Луи. На Луи, чието отсъствие вече можех да запълня при всеки удобен случай, при всеки достатъчно осезаем контакт от мъж или жена, всеки от които би могъл да бъде негов заместник.

19.

3 юни 2010 година

Текстът, изображението. На кое от тях да вярвам? Това е въпрос, който всеки студент по журналистика в един момент си задава. Думите тежат, думите претеглят. Ала единствено изображенията притежават способността да слисат читателя, само те могат да завладеят съзнанието му така, че вече да не го изпуснат и да прекъснат една по една нишките на критическото му чувство. Двете медии са в непрекъсната неравна борба и преживените от мен огорчения в телевизията ме бяха запратили в лагера на победените, на думите, които никой не чете.

И въпреки това именно текстът ми помогна да разоблича човека, който се опитваше да омърси Луи чрез този отвратителен блог. Бях снела всякакво съмнение от моя любим. Ала след като Луи не беше автор на този компрометиращ сайт, тогава кой? Кой би могъл да го злепоставя в толкова труден за него момент? Антоан Гобер? Колкото и враждебно да бе настроен той към него, изобщо не виждах как отмъква нашия „Десет-пъти-дневно“, за да подхранва чрез него почти ежедневните си публикации в Интернет. Това предполагаше съучастие с хотел „Шарм“, което не можех да си представя. Според мен Изиам беше невинен също както другите грумове и камериерки. Оставаше господин Жак. Ала при всички случаи малко вероятно бе председателят на АРВУОУ да влезе в каквато и да било връзка с управителя на хотел със съмнителна репутация.

Обратния път изминах отново със скоростния влак, но този път нито за момент не затворих очи през трите часа до Париж. Чувствах облекчение при мисълта, че Луи няма нищо общо с блога, но бях смутена от останалите му лъжи и това оставяше в устата ми горчив вкус. Може би Луи не бе чудовищният ексхибиционист, за какъвто се опитваха да ми го представят, но загадката около братята Барле си оставаше непокътната.

Измъчвана от тези мисли, едва се сещах за случилото се през последната нощ. След моята среща на лунна светлина с рижата красавица продължих да страня от основната група и целомъдрено изчаках края на любовните им игри, след което Бръснатия череп ни откара обратно в Сен Мало. За щастие, живееше на западния бряг на Ранс и бе така любезен да ме остави недалеч от вилата. Вече се зазоряваше и имах време само за един последен оглед на помещенията, да прибера моите съкровища и да се отправя към гарата.

Бях обещала на Франсоа Маршадо да му се обадя веднага след завръщането си, но изпитвах насъщна необходимост най-напред да се прибера в моето гнездо. Бях се настанила в гарсониерата само преди няколко дни, но за мен тя бе вече уютно убежище, където мога да събера силите и мислите си.

– Улица „Трезор“, в квартал Маре – съобщих решително аз на шофьора, след като се качих в таксито на гара „Монпарнас“.

Първото нещо, което ми направи впечатление, когато влязох във входа на сградата, бе, че пощенската ми кутия вече е препълнена. От нея стърчаха няколко еднакви дебели плика формат А4. Грабнах ги припряно и побързах да ги отворя.

Всеки от тях съдържаше дебел топ изписани на ръка листи. Почеркът бе същият, който открих върху откритите в Динар записки. Почеркът на Луи.

Ала макар да разчитах на някаква изповед или може би извинение, още от първите редове разбрах, че съдържанието е от съвсем друго естество. Като ехо на моите литературни проекти, текстът имаше хибридна форма.

Бе озаглавен Азбуката на твоето тяло и всяка рубрика бе посветена на част от моята анатомия, кратка еротична новела, изтъкваща нейното предназначение. Очевидно някои части бяха почерпани от ярките спомени от първа стая, макар стилът да бе по-изискан от описанията в „Десет-пъти-дневно“. Повечето новели обаче описваха въображаеми ситуации, граничещи на моменти със свръхестественото: например върху лявата ми буза се появявало розово петно с формата на буквата С всеки път, когато съм имала желание за секс; при всеки оргазъм от вагината ми изскачали букви, които се подреждали в поема.

На места откривах дискретни следи от някои пози, присъщи на нашия еротичен код. Луи изпъстряше писанията си с едва прикрити сладостни признания, които действаха като балсам на моето изтерзано сърце. Препрочитах някои пасажи, за да се убедя, че не съм се заблудила и че неговата любов блика от неспокойните извивки на буквите, които на моменти ставаха нечетливи.

Задник (същ. м. р.): тази гъвкава плът притежава съвършена закръгленост, приятна пълнота, идеална извивка и представлява божествен завършек на хълбоците. Понякога ми се струва, че има свой собствен живот. Притежателката на този горд задник можеше да се разхожда край мен, пренебрегвайки ласките ми. Ала задникът непременно биваше привлечен от моите длани, които всеки път се долепяха до него и прекарваха така минути и дори часове. Още при първия досег за деня, с неговата еластичност, неволно го приветствах радостно, както се поздравява близък приятел: здравей, драги. Той се състои от две части, аз имам две длани. А това ще рече, че сме създадени един за друг.

Любовта му не се поддаваше на анализ поради различните и сложни форми, които приемаше, но от друга страна, разкриваше своята многоликост, когато се съсредоточеше върху някой от моите женски атрибути. Тя бе лирична за моя задник, палава към бедрата ми, носталгична при съзерцание на тила ми или похотлива към устните ми. Луи нямаше за цел да подреди пъзела на моето тяло, а да разкрие чувствата си към мен, и това толкова ме развълнува, че сълзи потекоха по бузите ми, които той описваше като „захарни ябълки, които никога няма да се стопят от докосването на езика ми, дори ако ги смуча до безкрай“.

Луи не отговаряше на мобилния. Нито пък на телефона в дома на госпожица Марс. Желанието да го видя, да говоря с него, да го докосна бе толкова силно, че не след дълго вече бях в метрото, на спирка „Сен Пол“.

– Луи? Луи, тук ли си?

Ледена тишина изпълваше величествената сграда. Макар да знаех, че тук съм си у дома, все пак се чувствах като натрапница и чуках на всяка врата, преди да вляза, за да не обезпокоя някого. Колкото по-голямо е едно пространство, толкова повече време е необходимо, за да се приобщиш към него, а аз бях пребивавала твърде кратко в този плашещ в много отношения дворец, за да оставя в него някакъв осезаем белег.

Ала това не бе единственото нещо, което ме смущаваше: стаите бяха прекалено чисти, прекалено подредени, спокойствието – прекалено дълбоко. Беше ми напълно ясно, че от дни насам Луи не се бе завръщал тук.

Изневиделица се появи Фелисите и така ненадейно се омота в краката ми, че едва не я настъпих.

– Оставихме те сама тук, миличка...

Последвах я, докато тя с мяукане ме водеше към кухнята, където напълних догоре купичката й, и бях възнаградена с мъркане, което следваше ритъма на моите ласки.

– Не знаеш ли къде е отишъл?

Щеше ми се да вярвам, че знае отговора и че беснее вътрешно, защото не може да ми отговори. Ала тя хрускаше крокетите и изобщо не ми обръщаше внимание. След като си напълни корема, се отправи в дирене на някое огряно от слънцето място, за да поспи.

Бях обиколила два пъти сградата, без да намеря спокойствието, обзело котката, когато подрънкването на връзката ключове ми напомни за съществуването на сутерена.

Слязох доста предпазливо и от пръв поглед разбрах, че уредбата е изключена. Нищо не показваше, че напоследък е била използвана, но въпреки това любопитството ме накара да включа една по една десетте камери. Изобщо не се изненадах, когато установих, че всички стаи в дома на госпожица Марс са отчайващо пусти.

Ала върху двата екрана, включени към камерите в съседния дом, от пръв поглед се виждаше, че там цари оживление. В спалнята без колебание разпознах Давид. Много по-изненадваща бе компанията му. Състоеше се от две дългокоси блондинки, едната от които се бе настанила върху слабините му, докато другата й бе подложила задника си. Двете действаха усърдно, като придружаваха всяко свое движение със съответното пъшкане.

– Иессс! – стенеше с нарастваща сила жената, яхнала Давид.

Другата без всякаква ревност се радваше на впитите във вулвата й устни.

Славянският акцент, вероятно руски, не оставяше никаква сянка на съмнение: бяха професионалистки в областта на секса. Съмнявах се обаче да са от състава на „Нощни красавици“. Очевидно бяха обикновени момичета на повикване, тръгнали на една от онези секс обиколки из Европа, по време на които руски, украински или полски проститутки правят престой в поредния град, а диспечерката им урежда срещите по Интернет.

Докато наблюдавах заниманията на Давид, се сетих за аферата „Дьолакроа“, която отново излизаше на дневен ред, и то в най-критичния момент от неговата кариера. Дали тези две хлапачки не бяха дошли по прословутите канали от Източна Европа? Как се наричаше продуцентската къща, чрез която групата Барле се бе компрометирала?

Бях чула названието, но в момента ми убягваше. Почти по инерция натиснах червеното копче за запис. Които и да бяха те, откъдето и да идваха, щяха да останат в паметта на уредбата. Щяха да се запечатат завинаги там, докато стенат от удоволствие, вкопчени една в друга.

Макар да не бяха толкова скъпи, колкото компаньонките made in France, вероятно тези създания струваха немалко пари на Давид, защото изборът му бе паднал върху първокачествени екземпляри: възраст около пълнолетието, прозрачна кожа, съвършено тяло, дълги коси и сладки муцунки: все качества, с които биха спечелили точки на конкурс за манекени.

Ала, като изключим екзотиката, трудно можех да проумея мотивите за подобен избор. Самата аз, а преди мен Орор бяхме доказателство, че негов тип са пълничките, пищни брюнетки, а не тези крехки, безвкусни същества.

Сякаш за да ме опровергае, правата жена прояви неочаквана дързост, като се наведе към допирната точка между другите двама участници. Тя пъхна глава между коремите им, протегна острия си розов език и започна да гали с него последователно основата на члена на мъжа и клитора на другата жена. Правеше го с такова старание, че приятелката й скоро получи оргазъм. Давид бе доволен от това разнообразяване и на свой ред се изпразни върху алабастровия корем на едната и върху алените устни на другата.

Трябваше да заснема този епизод. Все пак, преди тримата да изчезнат от екрана, по рефлекс извадих смартфона, включих го на запис и успях да съхраня сцената с все още вирнатия му пенис, който изстрелва съдържанието си срещу целомъдрените им на вид лица.

Тъй като тук действието бе към края си, реших да хвърля един поглед към салона. На пръв поглед там нямаше жива душа, но при по-внимателно вглеждане долових известно движение. До масата зърнах приведена фигура. Лицето на мъжа беше осветено от сребристия екран на лаптопа. Беше се разположил в дъното на салона, на най-отдалеченото от камерата място, при това в профил. При това положение ми бе трудно да позная кой е.

Огледах командното табло и не след дълго открих знак във формата на лупа, редом с ротативен бутон. Завъртях го в едната посока, след това в другата и успях да приближа образа, за да мога да различа лицето на човека, който енергично чукаше по клавиатурата. Това бе Ив, главният програмист на БТВ.

Бях го срещала един-два пъти по коридорите на телевизията, но помнех ролята, която бе изиграл миналата година в уволнението на Алис Симонсини. Именно той бе заловил сегашната годеница на Давид в неприлично положение с художествения директор Кристофър Хиймс, който също бе изгонен след този инцидент.

Отново извадих мобилния и като го насочих към чернобелия екран, направих няколко снимки, които при първа възможност щях да покажа на Фред. Той със сигурност щеше да потвърди самоличността на този човек. Що се отнася до причините за неговото присъствие в салона на генералния директор, признавам, че не намирах нито едно логично обяснение. Ала и в това отношение отново разчитах на сведения от първа ръка, които можеше да ми даде моят бивш.

Преди да се кача горе, отстъпих пред изкушението да огледам още веднъж записите. Подбрах онези, до които още не бях стигнала при предишното си посещение. Освен смътното вълнение, на което бях в плен, все още се надявах да открия мъжко лице, различно от това на Луи: дори най-незначителна физическа подробност, която ще го оневини.

Уви, за пореден път върху монитора се появи анонимното тяло, суховато и без отличителни белези, което би могло да принадлежи на когото и да било.

Този път партньорката му бе доста различна от жената на предишните записи. По масивната й задница и гънките, които тук-там се открояваха по кожата й, разбрах, че е на средна възраст, много по-зряла от останалите създания, но надарена с вулгарен чар, разкошни гърди и удивителни трапчинки до всяка от тях. Предположих, че това е нейна запазена марка.

Легнала по корем, тя бе подложила задник и бедра на партньора си, който се бе настанил между тях и усилено блъскаше. Камерата показваше ту половите им органи, от които се отделяше белезникава пяна, знак, че отдавна са започнали, ту лицето на жената в профил, усмихната и с блажено изражение. Изглежда, изпитваше необикновено удоволствие от действията на Луи и приемаше всеки негов тласък с продължително стенание.

За момент кадърът спря върху две гънки в долната част на гърба, две вдлъбнатинки с формата на f, което ми напомни прословутата фотография на Ман Рей Цигулката на Енгр.

Отново запечатах кадъра в паметта на мобилния телефон.

Качих се в хола с намерение веднага да си тръгна, но преди това трябваше да запася с храна Фелисите. Щеше ми се да се обадя на Арман, за да поверя на грижите му моята мустаката щерка, но ми се стори, че би било неуместно тъкмо в този момент да звъня на съседната врата.

– Всички те изоставят, красавице... – въздъхнах аз, докато галех копринената козина на котката.

Към нея ли бяха отправени тези думи, или към самата мене?

Телефонът ми започна да вибрира и това разсея обзелата ме печал. В гласовата поща имаше съобщение от скрит номер. Беше пристигнало, докато съм се намирала в сутерена, където нямаше обхват. Гъгнив мъжки глас с припрян и суховат тон избълва онова, което имаше да ми каже:

„Здравейте, Анабел, на телефона е Жан-Марк Зерки. Както ви е известно, аз съм адвокат на Луи Барле. Ще бъда кратък. Откакто бе освободен, моят клиент е подложен на преследване от страна на медиите и папараците. По мое настояване за известно време се оттегли от публичния живот. Той ми възложи да ви съобщя, че не ви отбягва, но би желал настоящото му местонахождение да остане в тайна. Ето защо в близко време няма да можете нито да разговаряте, нито да се срещате с него. Зная, че за вас е трудно да приемете подобно положение, но става въпрос за неговата защита и сигурност... Надявам се да проявите разбиране. Вече бе заплашен от някои крайно десни групировки. Засега няма място за тревога, но предпазливостта е наложителна. А, да, и още една подробност: той няма нищо общо с блога, за който бе съобщено по телевизията. Засега не ни е известно кой стои зад тази манипулация, но ви приканвам да не обръщате внимание на публикациите в този сайт, нито пък на имейлите, които бихте получили от него. Имаме сериозно основание да смятаме, че е налице пиратско проникване в неговия компютър и поща. Не отговаряйте на писмата, пристигнали от неговия адрес. Смятам, че засега това е всичко. Скоро отново ще се свържа с вас. Приятна вечер“.

20.

4 юни 2010 година

Този път Франсоа Маршадо беше без панамена шапка и в тъмен костюм, а освен това не се държеше така непринудено и едва ли не самодоволно, както по време на предишната ни среща. Истината бе, че оттогава насам положението на неговия другар Давид Барле се бе доста усложнило. Този път бе избрал не повърхностния декор на кафенето „Марли“ с откритата тераса, а уютната и дори натруфена обстановка на бирария от началото на миналия век на площад „Шатле“.

– Искам да ви предложа сделка – веднага му заявих аз, прескачайки обичайното предварително дърдорене.

Излегнат в креслото и опънал ръце върху облегалките, той смръщи саркастично вежди и подхвърли подигравателно.

– Сделка? Откакто започнахте разследване, говорите като шпионка от телевизионен сериал.

– Аз ще се съглася да поема прословутата хроника за Давид... а вие ще ми помогнете да получа достъп до източници относно фамилията Барле, с които засега не разполагам.

Той отпи от чашата чай „Мариаж Фрер“ (етикетчето с марката „Марко Поло“ висеше отстрани на фаянсовата чаша) и ме изгледа невъзмутимо, опитвайки се да разгадае намеренията ми.

– И защо да ви предоставям каквото и да било за нещо, което вие, така или иначе, сте готова да приемете?

– Първо, защото изобщо не е сигурно, че имам желание да се занимавам с тази хроника...

– Хайде де! – прекъсна ме той. – Ако беше така, нямаше да ми се обадите.

– ... а освен това притежавам информация за нашия общ приятел, която вие нямате.

Тъкмо в този момент известен актьор, който играеше в съседния театър, влезе в заведението, разтваряйки червената плюшена завеса на входа, все едно че се намираше на сцената. Той се озърна, няколко чифта очи веднага се отправиха към него и вълна от любопитство премина през салона, докато той отиваше към избраната от него маса, недалеч от нас. С изненада открих, че в действителност е много по-млад и енергичен, отколкото изглеждаше от екрана на телевизора.

– Чудесно, слушам ви. Какво толкова сензационно и загадъчно сте открили, че аз да не го знам?

– Няма да ви кажа веднага. Искам преди това да поемете задължението да ми помогнете в моите проучвания.

– Прието.

Поех си дълбоко въздух като плувец преди скок и се хвърлих с главата напред, подканена сякаш от гръмотевицата, която проехтя отвън, подобно на барабан в последното действие на театрална пиеса:

– Давид не е син на Андре и Ортанс Барле. Живял е в сиропиталището Сен Броладр и е бил осиновен на седем или осемгодишна възраст. С други думи, бил е достатъчно голям, за да знае какво се случва.

– Знае го – потвърди високомерно Маршадо. – Дори сподели навремето това с мен.

Не биваше да му позволявам да вземе инициативата. Ето защо, докато навън рукна пороен дъжд и принуди минувачите да се разбягат във всички посоки, побързах да добавя, гледайки предизвикателно моя събеседник:

– В такъв случай вероятно ви е споменал също така, че той и Орор са се познавали още в сиропиталището?

– Глупости – отрони той след моментно стъписване. – Запознали са се на плажа в Динар. Били са на шестнайсет-седемнайсет години. Луи лесно може да го потвърди. Достатъчно силно ревнуваше брат си, за да забрави подобно нещо...

Предпочетох да не коментирам последните му думи и бръкнах в чантичката си, за да извадя откритото в „Рош брюн“. И преди всичко снимката със сърцето, издълбано в плажната кабинка. Подадох му я и зачаках неговата реакция.

– Мислите ли, че един седемнайсетгодишен ще се забавлява с подобни неща? – подхвърлих предизвикателно.

Все така сдържан, той пое снимката, дълго я гледа и накрая заяви:

– Не виждам какво доказва това. И само върху тази рисунка ли се крепи вашата теория? Много неубедително.

– Запознах се с приемната майка на Орор в Сен Мало. Казва се Флоранс Делбар.

Като прескочих подробностите, му описах нашата среща, признанието на госпожа Делбар за Сен Броладр и накрая за внезапното й изчезване, очевидно за да избегне въпросите ми относно връзката на Давид с нейната дъщеря.

– От това, което чух, заключавам, че тази жена не е съвсем с всичкия си. Може да ви разкаже всякакви небивалици, за да придаде важност на дъщеря си...

Дали според него мъката бе помрачила ума на майката?

– И какво толкова, ако Давид и Орор са се запознали, преди да навършат шестнайсет години? Това не е новина, която си струва да бъде публикувана на първа страница.

Нежеланието му да приеме истината ме дразнеше. Ето защо извадих мобилния и с няколко натискания на клавишите открих снимката на Давид и момиченцето със заличеното лице до коледната елха.

– Какво е това? – запита той, изведнъж станал по-сериозен, и се надигна от креслото.

– Уместен въпрос. Давид лесно може да бъде разпознат. Само че останалите... Единственото, което знам, е, че това не са нито семейство Делбар, нито семейство Барле. И че, доколкото може да се съди по възрастта на Давид, снимката е направена преди постъпването му в сиропиталището.

Маршадо неочаквано пребледня и аз разбрах, че съм спечелила решаваща точка. Смущението му беше очевидно. Почти осезаемо. Ала без съмнение това не бе достатъчно, за да го накарам да промени мнението си.

На две маси от нас прочутият актьор се изправи като на пружини в мига, когато в бирарията влезе с мокри коси млада нашумяла певица, с трийсет години по-млада от него. Той й отправи заучената усмивка, която бе негова запазена марка, редом с патетичните му тиради и скандалните изяви по телевизията. Втурна се да я посрещне и я прегърна покровителствено през раменете, а край нас няколко мобилни телефона веднага увековечиха тази гледка. Изглежда, връзката им бе придобила официален характер, за да си позволят подобно нещо.

– Да не си въобразявате, че това момиченце може да е...?

Не довърши въпроса си, без да обръща внимание на водевила, който се разиграваше на две крачки от нас.

– Орор? Не може да се твърди със сигурност. Но е една от възможните версии.

– А тези двамата... – промълви той, сочейки двамата възрастни, които стърчаха от двете страни на децата. – Кои ли са?

– Нямам никаква представа. Приемно семейство, служители в сиропиталището... Могат да бъдат какви ли не.

На свой ред той сподели с мен оскъдните си спомени за Жан Франсоа и Флоранс Делбар, родителите на Орор, които бе видял само веднъж, преди двайсет години, на сватбата на Давид. Неговото описание на госпожа Делбар напълно съвпадаше с представата, която си бях изградила за нея по време на кратката ни беседа.

– Предстоят ни още разкрития.

– Възможно е – съгласи се той, играейки великолепно ролята на верен и неподкупен приятел. – Трябва да имате предвид обаче, че това изобщо няма да накърни отношението ми към Давид.

– Не искам от вас да предавате вашия приятел. Вече ви казах, че ви предлагам само да ми помогнете да разбера естеството на връзките му с неговия брат.

– Ако става въпрос само за това, всичко е наред – усмихна се той в опит да си върне убягващата му непринуденост.

Докато говореше, се сетих за сцената с Давид и двете руски компаньонки. Дали на Маршадо бе известна тази страна от живота на Давид? Дали пък не споделяше с него от време на време подобни развлечения? Или пък представата му за неговия приятел бе чиста и неопетнена като сълза?

За момент се поколебах дали да разкрия всичко, но се въздържах. Ако исках да го задържа поне още известно време на моя страна, не биваше прибързано да изгарям неговия идол. Огорчението, което щях да предизвикам, нямаше да бъде в моя полза.

Ала в този момент сякаш се намеси съдбата, защото той неволно натисна един бутон на мобилния ми телефон, който все още държеше в ръка, и върху екрана започнаха да се редят един след друг кадри. Най-напред зърнах снимката, на която Давид се изпразва върху двете рускини, след нея безликия мъж, притиснал пищната червенокоса жена. Той ги изгледа безмълвно, с втренчен поглед и стиснати челюсти. После нервно се върна на главното меню и почти захвърли телефона върху масата, сякаш той изгаряше ръката му.

Очаквах да даде израз на възмущението си, да започне да говори за лош монтаж, едва ли не за заговор, но не каза нищо. Нервно бутна димящата чаша чай настрани и повика с жест сервитьора.

– „Джак Даниелс“, ако обичате. Без лед.

Сетне, сякаш тези дяволски снимки изобщо не съществуваха, продължи прекъснатия разговор:

– Споменахте преди малко за „източници относно фамилията Барле“, с които засега не разполагате... За каква информация по-конкретно става въпрос?

– Бих искала да получа достъп до архивите на Отдела за медико-социални грижи в департамента Ил е Вилен.

– Оставете ме да позная: става дума за досиетата на Давид и Орор?

– Нещо не може да остане скрито от вас. Справките са разрешени само за роднини по пряка линия или със съдебно постановление.

Той смръщи вежди, присви глава между раменете и уверено заяви:

– Хм... Имам познат в кабинета на министъра на социалните грижи. Бих могъл да уредя това.

– Чудесно.

– Нещо друго?

Макар досега да бе отхвърлял моите молби да помогне на Луи, реших, че сега е моментът отново да мина в настъпление.

– Да... Антоан Гобер.

– Че какво общо има той с Давид?

– По принцип никакво. Само че ожесточението, с което напада Луи, ми се вижда доста странно. Ще ми се да знам на какво се дължи то. Предполагам, че не е станал председател на АРВУОУ веднага след като е завършил училище. Все е работил преди това някъде.

– Окей – промърмори моят събеседник. – Ще видя какво бих могъл да открия за този тип. Само че нека се разберем предварително: не може да става и въпрос да използвам намереното срещу него в Економист.

– Съгласна съм.

Следващите пет минути обсъждахме как ще изглежда моята хроника и се разделихме тъкмо когато дъждът бе престанал, докато през това време шейсетгодишният актьор вече бе пъхнал ръка под полата на младата си приятелка, а тя тихичко пискаше, боейки се да не привлече допълнително любопитството на околните.

– Ето, сама виждаш... – прошепна ми Маршадо и ми посочи с очи скандалната двойка, минавайки неочаквано на „ти“ – Не бива да съдим прекалено строго онези, които постоянно са обект на обществено внимание. Когато всички погледи са насочени към тях, една грешна стъпка може да ги провали. А животът е дълъг, ако от най-ранна възраст си център на внимание.

Също както след първото ми пътуване до Динар, реших, че непременно трябва да се срещна с Ребека. Взех метрото и трийсет и пет минути по-късно натиснах звънеца на входа на авеню „Мандел“ № 118. Както предишния път, бившата ми шефка не изглеждаше изненадана, че пристигам без предупреждение. Тя отвори вратата и ме покани в малкия двустаен апартамент на деветия етаж, облечена в розов анцуг със златни нишки.

– Влизай... Искаш ли чай?

– Не, благодаря.

Влязох в малката спретната всекидневна, същата, каквато я бях видяла година преди това. Единствената разлика бе, че кашоните с архивите на „Нощни красавици“, натрупани в ъгъла, бяха изчезнали, вероятно унищожени или пренесени в мазето.

– Значи, Саломе се оказа склонна да сътрудничи?

Събитията от последните дни почти бяха заличили от паметта ми тази среща, продиктувана от внезапния порив на ревност.

– Да речем, че получих потвърждението, което очаквах... И останах жива – пошегувах се само донякъде аз.

Домакинята изчезна за момент в кухнята и скоро се върна с чаша горещ чай в ръка, а парата, която се издигаше от нея, замъгляваше чертите на лицето й като върху стара снимка. В известен смисъл тя бе част от историята на семейство Барле и затова нейното свидетелство бе ценно за мен, макар да ми го предоставяше капка по капка, сякаш бе китайско мъчение.

Също както малко преди това с журналиста, най-напред й разказах какво съм открила в Бретан, за да я накарам да си развърже езика и да бъде малко по-откровена с мен: актът за осиновяване на Давид, снимката със сърцето, многозначителният разказ на Флоранс Делбар и пр.

Отначало тя ме слушаше невъзмутимо, стиснала пълната чаша, за да затопли ръцете си, въпреки че в стаята изобщо не беше студено, сетне прие носталгичното изражение, което бях видяла последния път.

– Давид и Орор не са искали пребиваването им в Сен Броладр да се разчува извън семейния кръг.

– Защо?

– Вероятно от стеснение. Или пък за да заличат неприятните спомени... Предполагам, че ако се запозная с бъдещия си съпруг в затвора, няма да искам целият свят да научи за това.

Звучеше доста смислено.

– Значи, когато са се сгодили, родителите им са знаели, че просто са се преоткрили и не може да се говори за обикновена любовна история?

– Не и в онзи момент.

– След като има неофициална версия за тяхното запознанство, вероятно има и официална?

– Истината е, че никога не са преставали да се виждат. Още през лятото, последвало тяхното осиновяване, са се срещали на плажа в Динар. Първия път случайно. Давид прекарва ваканцията в „Рош брюн“ с новата си майка, с новия си брат и с Арман. Самата Орор живее в Сен Мало, а семейство Делбар обикновено са ходели на плажа Бон сьокур или на Сийон. С изключение на онзи ден... Вероятно се е случило през юли или август седемдесет и осма година.

– И знаете ли защо са отишли да се къпят в Динар?

– Не... Може би просто за да сменят обстановката. Или пък за да се видят там с роднини. Само че от онзи ден нататък Орор постоянно искала да ходят на плажа Еклюз.

– А Делбар не са ли я питали защо?

– Вероятно са приели това като невинен детски каприз и затова не са й отказали... Съгласили са се заради нея да изминават по няколко километра до Динар.

– Всеки ден ли?

– Почти всеки ден – потвърди тя. – Спомням си, че май по онова време Флоранс Делбар напуснала работа. Искала да се посвети изцяло на дъщеря си.

– И нито за момент не се е усъмнила, че момчето, с което Орор си играе, идва от същото сиропиталище като нея?

– Имай предвид, че когато твоето осемгодишно момиченце се забавлява заедно с момченце, което си има майордом и живее в най-прекрасната вила по крайбрежието, и през ум няма да ти мине да се притесняваш... В крайна сметка те са били просто деца, които си играят. Не са създавали проблеми. Нито Флоранс, нито Ортанс са подозирали каквото и да било.

Представях си как търчат от единия до другия край на плажа, как строят пясъчни замъци и се замерят с малките топчета от изсъхналите водорасли. Накрая се скриват в плажната кабина номер шейсет и осем, за да оставят там завинаги своя отпечатък.

– Откъде знаете всичко това?

– От Луи. Бил е ужасно ревнив, че осиновеният му брат предпочита да прекарва времето си с някакво момиче, вместо да си играе с него. Тъкмо по това време той също се е влюбил в Орор. Непрекъснато ги следял, наблюдавал ги и затова пръв разбрал, че между Давид и тази хлапачка има по-силна и по-стара връзка.

Защо ли не бях изненадана?

– И нищо ли не е казал на родителите си?

– Напротив. Споделил подозренията си с Ортанс, но тя го накарала да не казва нищо на никого. И Луи послушал майка си.

Това ме трогна. Вълнуваше ме и мисълта, че моят любим е живял дълги години в апартамента на долния етаж, само на няколко метра под краката ни.

– И какво е станало по-нататък?

– През следващите години продължили да се срещат. Лете, разбира се, но също и през другите ваканции по време на учебната година. Коледната, великденската... Били неразделни. Когато станали на петнайсет-шестнайсет години и започнали да флиртуват, нещата се уредили от само себе си, все едно че всеки от тях вече бил член на другото семейство. Останалите били очаровани от това, че двете другарчета от плажа са се влюбили, а след това са се сгодили...

– Предполагам, с изключение на Луи?

– С изключение на Луи, разбира се...

Тя взе от масата малка кутия от тъмно дърво и извади от нея черна пластмасова тубичка. Измъкна електронна цигара и я пъхна между устните си. Издуха няколко облачета пара без всякакъв мирис и това сякаш й донесе успокоение. Въпросният предмет добре й служеше, като при това й придаваше тайнствен и благороден вид, който би възхитил немалко куртизанки, чиито имена носеха стаите в хотел „Шарм“.

– И как е реагирал на вестта за сватбата?

– Много зле. Още повече че между него и бъдещата му снаха вече е имало тайна връзка, която той е смятал за страстна и неразрушима.

– И въпреки това Орор е избрала Давид – заключих вместо нея аз. – Предпочела е старата си привързаност пред моментното увлечение.

– Не – възрази тя, като поклати глава. – Та избра Давид не заради миналото... Даже напротив.

– Не съм сигурна, че ви разбирам...

– Тя избра властта, Ел.

Властта?

– Още преди сватбата Андре бе определил Давид за свой наследник – обясни тя, преди да съм продължила с въпросите.

– А това по какъв начин се е отнасяло за Орор?

– Това бе реванш не само за Давид, но и за нея... Редом с него, тя се е надявала да сподели славата му и че това ще излекува собствените й рани. И двамата са се нуждаели от реванш в живота.

Сен Броладр. Сиропиталището. Преживените мъки и неясното бъдеще.

Веднъж изгубил надпреварата с Давид и директорското кресло на групата „Барле“, Луи губи и Орор. В замяна на това, избирайки Давид за свой рицар, тя печели всичко, всичко, което би могло да й помогне да навакса разбитото си детство. Поне привидно.

Без да каже нищо, Ребека стана и като ме остави за момент, отиде в спалнята. Когато се появи отново, държеше в ръка малък плик, който ми подаде с видимо вълнение.

– Какво е това?

– Поканата за тяхната сватба.

Отворих внимателно плика и извадих пожълтяла от времето картичка. Тя трептеше между пръстите ми, сякаш напечатаните върху нея думи всеки момент щяха да изригнат. Трябваха ми няколко секунди, за да се справя с шрифта, който бе толкова изискан, че трудно се четеше:

Флоранс и Жан-Франсоа Делбар,

Ортанс и Андре Барле

с радост ви канят на сватбената церемония на техните деца

Орор и Давид,

която ще се състои в събота, 18 юни 1988 година, 15 часа,

в катедралата „Сен Венсан“ в Сен Мало.

Младоженците ще бъдат щастливи да ви приемат

в 18,30 часа

на чаша вино и на предвидената след това гощавка

в ресторант „Мезон дьо Брикур“,

улица „Дюгесклен“ № 1 – 35260 Канкал.

Тъкмо 18 юни. В деня, когато съм навършила две години.

Явно щеше да ми бъде трудно да съхраня на моя смартфон тази ценна реликва Ето защо реших да запиша основните данни – дата, час и място, след което върнах картичката на нейната притежателка.

– А преди този съдбоносен ден семействата Барле и Делбар поддържали ли са някакви отношения?

– Не особено. Андре смяташе семейство Делбар за провинциални големци, а бащата на Орор пък гледаше на родителите на Давид като на претенциозни столични снобари... Макар че в тесен кръг бяха доволни от сполучливия брак на тяхната дъщеря.

И каква сватба наистина: церемония в катедралата, прием в скъп ресторант, един от най-прочутите по Изумрудения бряг, вероятно няколкостотин гости...

– А след това съхраниха ли връзката помежду си?

– След смъртта на Орор ли? Доколкото знам, са се срещнали само за погребението. Подобен повод ни най-малко не предразполага към размяна на спомени за ранните години на децата, ако това имаш предвид.

Правилно. Дори изоставена край магистралата, каквато представляваше животът на братята Барле, Ребека съхраняваше онази проницателност и язвителност, които й бяха спечелили приятелството, ако не и любовта на Луи.

– Споменахте, че Луи е преживял много тежко този брак?

– Меко казано. Впрочем именно в онзи момент се завърна при мен. Може би не е трябвало да бъда толкова наивна.

Каза това без огорчение, само леко и някак уморено сви устни.

– По онова време животът му бе белязан преди всичко от алкохол, много жени и много пътешествия... – продължи тя.

– И от един инцидент.

Прямият й, студен поглед ми показа, че е схванала намека, но че не желае да поеме хвърлената ръкавица.

– Това наистина беше инцидент... – натърти върху всяка дума тя, сякаш за да ме убеди.

– Според публикации във вестниците от онова време Луи не е умеел да управлява лодка – продължих все пак аз. – Ако това наистина е така, защо Андре му е позволил да води моторницата „Рива“?

– А защо не? – уклончиво, не много убедително отвърна тя.

Оставих я да всмукне от етеричните пари и още повече затегнах примката:

– Ако в този случай няма нищо нередно, защо досега Луи го е крил от мен? Защо ме излъга каква е причината за неговия недъг?

– Именно поради чувството на вина, че вече ти е поднесъл друга версия. Бъди откровена: ти самата би ли разказала на човека, когото обичаш, че си убила родителите си? Дори ако това е станало неволно?

Можех да разбера това, но все още не разбирах защо си бе приписал заслугата за опита да спаси Орор и от друга страна, защо Давид се бе самообвинил. Защо бе приел роля, която изобщо не му отиваше.

Когато й предадох думите на Ивон от ремонтната работилница, тя само сви рамене.

– Всички рибари са алкохолици. Онзи, който през онзи ден е видял Давид, вероятно е бил по-пиян от обикновено.

Сега вече бе заела отбранителна позиция и ясно виждах, че повече нищо няма да науча от нея.

Ето защо реших да изиграя най-силния си коз: картата от взаимоспомагателната каса на Орор. Извадих я от чантичката си и я поставих пред нея. Сега не можеше да избяга от въпросите ми.

– Виждали ли сте този документ?

Погледът й се местеше от листа хартия към мен и обратно, без да може да се съсредоточи. Явно се страхуваше и дори може би бе в изпаднала в паника. Притвори за момент клепки, за да се посъвземе.

– Не... Нищо не ми говори.

– Само че в него е вписан адресът на семейство Барле тъкмо тук, в тази сграда.

– Вярно, вярно... Само че аз не съм тяхна портиерка – отбеляза донякъде засегнато тя. – Не съм следила пощата, която получават, нито когато тук живееше Давид, нито пък когато на негово място дойде Луи.

Реакцията й издаваше, че е било по-скоро обратното. Вероятно години наред бе проверявала съдържанието на пощенските кутии, дебнейки и най-малкия окуражителен знак.

– Документът е бил издаден повече от две години след смъртта на Орор – подчертах аз. – При това е бил изпратен тук, където официално е живеел Давид.

Ребека прехапа устни, сякаш диреше логично обяснение на този абсурден факт.

– Тялото й така и не бе намерено – каза накрая тя. – Смъртта й бе официално призната едва няколко години по-късно. Вероятно това е причината за подобна грешка... Докато е съществувала дори най-малка вероятност тя да бъде открита, Давид и семейство Делбар не са имали никакво основание да прекратяват нейните застраховки или пък здравното й осигуряване.

Това вече звучеше съвсем правдоподобно и предварително елиминираше всички други въпроси, които се канех да задам.

– Ребека... Ще ми се да ви запитам, защо ми разказвате всичко това едва днес?

Защо не преди година? Защо не в момента, когато предпочетох по-големия брат пред по-малкия?

– Преди всичко Луи не желаеше да си помислиш, че също като брат си е влюбен в теб заради приликата ти с нея...

Самият той неведнъж ми бе повтарял това: без съмнение фактът, че съм същинска двойница на Орор, ме правел по-привлекателна в очите му, но не след дълго това чувство се засилило и минало отвъд тази подробност, за да намери опора в онова, което принадлежи само и единствено на мен, Анабел.

Тръгвах си малко по-осведомена за оформянето на тяхната дяволска тройка, макар да имаше все още много бели петна върху цялостната картина. Ето защо, тъкмо преди да затвори вратата след мен, й зададох един последен въпрос:

– Знаете ли дали през това време Давид е бил влюбен в друго момиче?

Думата, която употребих, бе детинска и затова тя на свой ред запита:

– Имаш предвид като малък?

– Да. В сиропиталището. Преди Орор.

Мислех си за инициалите Е + Д, открити в полутъмната съблекалня на Сен Броладр.

– Може би – въздъхна тя. – Но поне аз не съм чувала за подобно нещо.

– Някоя Еманюел? Или Елиз? Елоди? Каквото и да било име, което да започва с Е...?

– Не... Наистина не знам. Съжалявам.

Преди да изляза от сградата, постоях известно време на долната площадка, долепила ухо до вратата, отвъд която до неотдавна бе живял Луи. Накрая един от живущите във входа излезе от асансьора и това ме принуди да си тръгна.

След бурята над града грееше слънце, но въздухът бе наситен с влага. Макар потта да бе избила под мишниците и по слабините ми, сякаш в резултат от силна треска, реших да се разходя из квартала, за да събера мислите си и да обобщя всичко, което току-що бях научила.

Сякаш нищо не бе в състояние да ме разсее, дори лъскавите скъпи коли, паркирани покрай тротоарите, но ето че това направи мобилният телефон:

– Ел? Обажда се Маршадо.

Бях изненадана, че ми се обажда толкова скоро, само два часа след нашата среща. Гласът му бе твърд и решителен. В него нямаше и следа от предишната сдържаност.

– Да...?

– Попаднах на нещо за Гобер.

– А... И какво е то?

Представете си, преди да стане председател на АРВУОУ, Антоан Гобер дълго време е работил в частния сектор като експерт-счетоводител.

Постепенно се измъквах от летаргията. Междувременно моят събеседник се изкашля многозначително.

– Работил е близо двайсет години за „Софиба“, кантора за финансова експертиза... Стопроцентов филиал на групата „Барле“.

Мълчах известно време, без да мога да реагирам, а Маршадо ме довърши, като добави:

– Според адвоката на Дьолакроа напуснал е преди по-малко от година. И черешката на тортата: именно Гобер е предоставил на Давид компрометиращите данни за Дьолакроа в аферата East-X Prod.

21.

4 юни 2010 година

През цялото време на краткото си експозе Франсоа Маршадо се придържаше към безизразния тон, до който прибягват водещите в новинарските емисии по телевизията, за да подчертаят своя професионализъм. Все едно коментираше курсовете на борсата или правеше прогноза за времето. Въпреки това чувствах, че се е заразил от моята жажда да научи истината. Какво го бе накарало да промени отношението си? Дали онези снимки, които случайно бе зърнал на моя телефон? Не ми се вярваше. Достатъчно добре познаваше Давид, за да си въобразява, че е света вода ненапита. В крайна сметка и двамата ме бяха срещнали за пръв път като момиче на повикване...

Въпреки това бях сигурна, че това откритие за него бе важно не по-малко, отколкото за мен, но до каква степен все още не бе ясно. Вече знаеше, че връзката между Антоан Гобер и Давид без всякакво съмнение доказва участието на последния в кампанията за очерняне на Луи. Ала за пръв път Маршадо си даваше сметка за истинската същност на своя приятел. И докато това за него бе причина за стъписване и огорчение, аз възприемах реакцията му като едно от най-добрите неща, които ми се бяха случили през последните седмици. Упреквах се донякъде, че поради наивност за момент бях изпаднала в плен на коварния чар на Давид. Той почти бе успял да ме убеди, че работи единствено в полза на брат си.

Подобна двойственост от страна на моя бивш годеник изобщо не би трябвало да ме учудва. Ала това, че всеки следващ път низостта му стига още по-далеч, ме изпълваше с отчаяние. Щеше ми се да открия у него нещо добро, братска любов например, и поне веднъж да не се измамя в надеждите си.

– В крайна сметка аз съм причината за всичко това... – промълвих в слушалката.

– Вие ли?

– Ако не бях напуснала Давид в деня на нашата сватба, нямаше с такова ожесточение да се опитва да съсипе брат си.

Сама не вярвах на подобно, прекалено просто обяснение. Разговорът с Ребека и откритите в Динар сведения доказваха, че историята е започнала много преди моята поява. Аз не бях нищо повече от поредното действащо лице в безкрайната поредица от епизоди в сапунения сериал на техния живот.

– Какво правите в момента? – запитах го направо аз.

– В редакцията съм. Защо?

– Ще можете ли да избягате за един час?

– Тук съм почти шеф. Така че излизам за толкова време и толкова често, колкото намеря за добре.

Донякъде се учудих, че вече не оказва съпротива. Последният шок явно бе променил възгледите му и нанесъл смъртен удар на нерушимото му приятелство с Давид. „Двайсетгодишно приятелство.“ Принадлежеше към поколение, което постоянно бълва подобни високопарни изрази, сякаш те бяха нещо като имунитет срещу разочарованията и предателствата. За него това бе приключило. Вече не вярваше на клетвите за вечна вярност.

Половин час по-късно той ми махна от ъгъла на улиците „Сен Лазар“ и „Ларошфуко“, където ме очакваше, на почетно разстояние от дома на Дюшеноа и дома на госпожица Марс. Докато пътувах с метрото, въпреки проблема с обхвата, бях успяла да изпратя на Фред снимката с мъжа пред компютъра, която бях направила от контролния монитор. След по-малко от десет минути той потвърди подозренията ми:

Да, това е Ив. Какво прави

в дома Дюшеноа?

И аз това се питам.

Смяташ ли, че той е проникнал в

електронната поща на Луи?

Твърде е възможно.

Ив не е единственият компютърен

гений в БТВ. Моят авер Франки е

още по-добър. Искаш ли да го накарам

да влезе във въпросния комп?

Ще бъде страхотно! Благодаря!

Няма защо.

Франсоа Маршадо бе свалил сакото и вратовръзката, а светлосинята му риза бе потъмняла от пот под мишниците. Въпреки небрежния вид бе запазил аристократичната си елегантност. Не го харесвах особено, но не можех да не се възхитя на смелостта на този човек, готов да се отрече от своята каста в името на истината, а също и от обида.

Предполагам, че именно от желание да приличам на хора като него бях избрала журналистическата професия.

– Няма ли да ме поканите на чай у вас? – пошегува се той, за да прикрие колко е напрегнат.

– Е, не... Елате – подканих го аз да ме последва във вътрешността на сградата отляво.

Не продума, докато слизахме към наблюдателната зала, но в погледа му прочетох възхищение от реставрационната работа, извършена от Луи. Подобен декор напълно съответстваше на вкуса, който си бе изградил с годините.

За по-малко от минута успях да включа контролния пулт и да открия записа.

На един от мониторите се появиха Давид и двете дългоноги блондинки, все така разгорещени, както ги бях оставила. Една от двете насърчаваше посестримата си да смуче с повече старание вирнатия пенис: „Давай! Давай! Это отстой!“

Бях забавила да натисна червения бутон за запис и по-голямата част от сцената липсваше, но позите и акцентът бяха достатъчно ясни.

– Откога е това? – запита глухо Маршадо.

– От вчера следобед.

– Показвали ли сте го на някой друг?

– Не... Освен мен, вие сте първият, който го вижда.

Той си пое дълбоко въздух, прокара разтреперана ръка по влажната си от пот коса и продължи:

– Знаете ли какво ще се случи с Давид, ако този запис излезе оттук?

Естествено: това бе доказателство, че шефът на групата „Барле“ е накиснат до гуша в афера с трафик на проститутки от Източна Европа... Сигурна загуба на делото в Апелативния съд, който не след дълго щеше да го изправи лице в лице със Стефен Дьолакроа. На всичко отгоре сам по себе си моментът беше особено неблагоприятен, тъй като би довел до провал на сделката по сливане с ГКМП и до рухване на акциите на „Барле“. И най-сетне за самия него това би означавало опозоряване и разорение. Загуба на цялото, толкова трудно и на такава висока цена получено наследство, което той с такова усърдие се бе постарал да умножи. И всичко това заради един аматьорски запис с посредствено качество, сив и неясен, каквито имаше хиляди в хъбовете за порнографски клипове.

– Как мислите, защо ви поканих да изгледате това заедно с мен?

– Хм... – промърмори той. – Смятам, че не сте имали друг избор.

Вярно бе, че нямаше смисъл да крия този запис след онова, което бе видял на мобилния ми телефон.

– Как трябва да постъпим според вас? – поисках аз мнението му на опитен журналист.

– Засега няма да предприемаме нищо. Това е най-доброто скривалище за подобен арсенал.

Кимнах в знак на съгласие и се канех да изключа апаратурата, когато той задържа ръката ми с влажната си, но силна длан.

– Сигурна ли сте, че в тази машинка няма нищо друго, което да заслужава моето внимание?

– Останалото не ви засяга.

– Не смятате ли, че аз сам би трябвало да преценя?

Налагаше се да стигна докрай и затова заявих колкото се може по-авторитетно:

– Другите записи не показват Давид.

– А кого?

– Показват... – измънках аз. – Показват Луи. И някои от неговите любовници.

– Нима?

Донякъде изненадана от неговата настоятелност, подразнена от скептицизма му, отново започнах да търся и избрах един от записите, които вече бях изгледала.

Маршадо го съзерцава без никаква проява на емоция и без коментар. Когато екранът угасна, той ме накара да пусна друг, по време на който все така остана мълчалив и безстрастен. И така до момента, когато протегна ръка към командното табло и натисна бутона за пауза:

– Ето.

На преден план се виждаше основата на пениса в ерекция на оператора, както и долната част на корема му, която бе напълно избръсната.

– Не забелязвате ни нещо? – запита ме той.

– Не. А би ли трябвало?

– Само не ми казвайте, че никога не сте виждали Давид напълно гол.

– Давид ли? – едва не се задавих аз.

Той приближи изображението върху участък от пубиса, където имаше малка луничка, малко по-голяма от бобено зърно, подобна на татуировките, които Стефан бе направила върху мен и Луи в нощта на нашия годеж.

– Този малък ангиом е неговата фабрична марка. Никога ли не ви го е показвал?

– Никога... – прошепнах слисано аз.

Петното изчезваше, когато оставеше космите да пораснат. Въпреки това ми беше чудно, че Давид нито веднъж не бе споменал за него през няколкото месеца интимен живот с мен.

А и откъде Маршадо знаеше за него?

– От двайсет години насам двамата с Давид споделяме една и съща съблекалня, един и същи душ – сякаш прочел мислите ми, побърза да обясни той.

След това се възползва от стъписването ми, за да проучи съдържанието на твърдия диск. Занемяла, следях как сцените минават една след друга пред погледа ми. Като си помислех, че се бях усъмнила в Луи...

Все пак в уравнението оставаше едно неизвестно: как тези заснети от Давид филми за негово лично ползване бяха попаднали в апаратурата на неговия брат? Кой ги бе пренесъл тук и с каква цел?

Маршадо така шумно щракна бутона за пауза, че звукът отекна от тавана и ме откъсна от мислите ми.

– Какво става? Това не е ли Давид?

Той не обърна внимание на въпроса ми, пусна по-нататък записа и пак го спря. Накрая благоволи да се сети за моето присъствие.

– Давид е... – потвърди той със задгробен глас.

Без да снема поглед от черно-белия екран, той остави видеото да продължи нататък. Веднага разпознах червенокосата жена на средна възраст, която също бях заснела с мобилния. Без да се допита до мен, Маршадо върна записа и го пусна отново от начало до край, а аз не посмях да го прекъсна. Поразително бе, че това тяло, създадено за любов, с неговите извивки и закръглености, това лице, което съчетаваше дяволския чар на вещица и изяществото на мадона, му беше познато.

Ала коя бе тази, която пред очите ни изпадаше в оргазъм в резултат от ритмичните движения на своя партньор?

Когато се качихме горе, аз го оставих да се съвземе от изумлението, а през това време нахраних Фелисите и взех от моята стая две рокли, които ми се сториха по-подходящи за задухата, налегнала Париж след отминалата буря.

– Ел? Фред е.

Обаждането му отекна някак неприлично сред тягостната тишина на къщата.

– Какво има?

– Ами... Нали не си забравила, че ме помоли за услуга?

Упрекнах се за студения тон и продължих, вече по-приветливо:

– Да. Прощавай. Какво ново?

– Не е много. Франки твърди, че проникването е направено от служебния лаптоп на Давид.

– Сигурен ли си? Струва ми се нагло да използва за това собствения си комп...

– Не е толкова просто. Ив е използвал няколко IP адреса извън страната, за да прикрие следите на Давид. Франки обаче успя да стигне до него.

– Има ли някакви доказателства?

– Според онова, което ми каза, от разстояние това е невъзможно. Единственият начин е да се направи запис директно от компа, използван за атаките.

С една дума, от лаптопа на Давид.

Втурнах се обратно в контролната зала и без да обръщам внимание на моя съучастник, който объркано гледаше екраните, включих камерата в салона на дома Дюшеноа. За щастие, лаптопът последен модел все още се намираше на същото място, където го бях зърнала предишния път. На него не работеше никой и екранът бе свален.

– Какво става? Какво правите? – запита едва чуто Маршадо.

– Ще имам нужда от вас.

– От мен ли?

– Да. Обадете се на Клое и поискайте да разговаряте с Давид.

– И защо?

– За да проверим дали в момента наистина се намира в своя офис.

Втората камера потвърди, че го няма и в спалнята. Ала възможно бе да е в движение някъде из хилядата квадратни метра на своя дом, макар това да бе малко вероятно тъкмо следобед през работен ден.

– А ако Клое ме свърже с него, каква идиотска причина да измисля за това обаждане?

– Нямам представа, импровизирайте... Познавате го по-добре от мен.

Той не бе твърде доволен от намека ми и от доста спорните ми журналистически методи, но след като преглътна шумно, излезе с предложение:

– Бях му заел една книга на английски за историята на групата GKMP. Мога да му я поискам под предлог, че трябва спешно да подготвя материал за публикуване.

– Чудесно. След това се обадете на Арман. Помолете го да се срещнете някъде из Париж, за да ви я върне. Изберете място, което да се намира достатъчно далеч оттук, за да имам време да приключа, преди да се е върнал.

Маршадо се качи горе, за да говори по телефона, а аз пуснах отново компрометиращия запис с Давид, по време на който родилното петно се виждаше най-ясно. Определено приликата с еднаквите татуировки, които си бяхме направили с Луи, беше направо поразителна. Ала в случая Луи бе извън всяко подозрение, защото инициативата бе моя. Въпреки това съвпадението силно ме смущаваше. Как съм могла да пропусна тази анатомична подробност на Давид? Дали бях съхранила някакъв несъзнателен спомен, който бе породил моята идея за татуировките?

Сцената, която се разиграваше пред очите ми, бе една от най-разюзданите измежду онези, които бях открила в този еротичен пандемониум. Жената беше с бяла маска, подобна на онази, която Луи ме караше да си слагам от време на време. Анонимността не намаляваше ни най-малко обаянието, което се излъчваше от нея. Беше червенокоса, с изключително тънка талия, широк ханш, изваяна задница, съвсем леко изпъкнал корем, сякаш за да привлича мъжките ръце, вирнати месести гърди, нежни рамене, закръглено тяло, създадено за любовни наслади. Беше тъй прекрасна, че хвърляше предизвикателство към всички традиционни канони за женска красота.

Вулвата й пърхаше около вкарания в нея пенис и сякаш му бе тъкмо по мярка. Освен това бе добре очертана и с правилни пропорции. Стори ми се съвършена.

Сред книгите, които Луи бе ми препоръчал за прочит, бе и краткото съчинение на доктор Жерар Зуанг Половият орган на жената, където авторът определя нормата за изящество на вагината. Според него тя трябва да съответства на следните пропорции: девет сантиметра за отвора, разпределени на три степени по три сантиметра – три за клитора и неговото калпаче, три за малките устни и три за канала. Към тях трябва да се прибавят още три сантиметра за венериното хълмче, в резултат на което се оформя едно хармонично цяло от осемнайсет сантиметра от началото на окосмената част до основата на перинеума.

Като се прибавеха умерената пигментация и лъскавите от възбуда косми, вулвата на жената от екрана представляваше едно от най завършените творения на човешкото тяло, които някога бях виждала. Съзерцавах нейните прелести, споделяйки за пръв път възхищението, което изпитват мъжете към онова тайнствено място, което крием между краката си.

Давид ускори темпото, без да си даде труда да измъкне главичката от пламналата вулва, когато...

– Анабел? Тук ли сте?

Гласът на Маршадо ме откъсна от завистливото съзерцание. С решителен жест изключих апаратурата, прекалено припряно, за да мога да отрека надигащото се в мен вълнение. Под слиповете ми избиваше подозрителна влага и аз чевръсто ги наместих, преди да се присъединя към Маршадо.

– Е, какво стана? – запитах го с поруменяло лице.

– В момента Давид е в конферентна връзка със Сеул, а Арман ще се срещне с мен след трийсет минути в бирария „Зимер“.

– Чудесно!

Оставаше ни само да изчакаме кога ще хлопне вратата на съседната къща в знак, че майордомът е излязъл, за да преминем към следващия етап на нашата операция.

Пет минути по-късно Франсоа Маршадо тръгна за срещата с Арман, а аз вече можех да се промъкна безпрепятствено в дома Дюшеноа с помощта на ключа, който майордомът ме бе посъветвал да задържа. Откакто по спешност се бях отправила към болницата в деня на провалената сватба, не бях влизала там... Това бе денят, в който мама почина. Затова присъствието ми сякаш бе два пъти по-нередно.

С изключение на грамадния пясъчен часовник, строшен преди година от Синус и Косинус, мопсовете на Давид, нищо не се бе променило. Двете кучета бяха усетили присъствието ми и ми устроиха триумфално посрещане, сякаш бях отсъствала не повече от ден.

С разтуптяно от страх и от нахлулите спомени сърце влязох в салона. Ниската масичка бе отрупана с вестници в прослава на Давид, а последните броеве приветстваха стратегията му за завоюване на корейския медиен гигант.

Лаптопът все така беше върху масата за хранене, както го бях видяла от монитора за наблюдение. Отворих го и екранът веднага светна, а в центъра му се появи малък диалогов прозорец.

– Мамка му... – промърморих аз. – Паролата.

Какво си въобразявах всъщност? Че също както вагината на онази вълшебна красавица, компютърът на Давид ще ми разрие без всякаква съпротива всички свои тайни?

– Фред? – прошепнах аз в слушалката.

– Май без мен не можеш да минеш?

– Имам проблем... В момента съм пред компютъра на Давид, но не зная неговата парола.

– Това трябваше да се очаква. Опита ли нещо, рождени дати и прочие?

– Не... Боя се да не направя някоя глупост и да блокирам всичко.

– Няма страшно. Системата е стандартна, така че няма ограничение нито във времето, нито в броя на опитите. Почвай.

Пробвах късмета си няколко пъти, но без успех: 5 януари 1970, 5 януари 1969, 050169, Орор, ОрорДелбар, СенБроладр, Рошбрюн... Машината един след друг ги отхвърляше.

– Нищо не става... Защо не попиташ твоя приятел Франки? За него една парола сигурно е като детска игра.

– Да, само че той не е тук.

– Не можеш ли да се свържеш с него? – настоях аз.

– Затворил се е да работи вкъщи. А в такива моменти го пиши бегал. Просто изключва всичко.

Значи, щях да се лиша от доказателства. Явно Давид щеше да продължи да се възползва от електронната самоличност на своя брат. С всички произтичащи от това катастрофални последици.

Синус, по-гальовният от двата мопса, излая весело, подканвайки ме до го последвам на горния етаж. Без особена причина се изкачих по широкото мраморно стълбище, водена от смътно любопитство. Може би това бе по-скоро желание да посетя още веднъж спалнята, където бих видяла върху екрана Давид да се проявява като далеч по-страстен любовник, отколкото въобще някога е бил с мен.

Както обикновено, вътре цареше безупречен ред. Леглото бе оправено и върху него бе забравена никаква дреха. Една мисъл ме накара да отворя дрешника.

Истината веднага се набиваше на очи.

– Тя не живее тук!

Сред мъжкото бельо, белите ризи и костюмите не видях нито една рокля, нито един сутиен. Въпреки гръмогласните изявления и гротескния запис, получил широко разпространение в Интернет, явно Алис не бе получила правото да се нанесе при своя годеник. В момент, когато Давид полагаше усилия преди всичко да си изгради образ на уважаван член на обществото, със съпруга и в перспектива с деца, дали бъдещият им брак не бе резултат от сделка помежду им, скрепена със сериозна финансова инжекция?

Под разбърканата купчина пуловери, в която очевидно често бе ровено, нещо доста странно, като се има предвид сезонът, зърнах ъгъла на някаква корица.

Изтръпнах.

Това бе сребриста корица на бележник.

– Мръсник! – прошепнах през зъби. – Значи през цялото време е бил у теб.

Измъкнах изпод меката кашмирена камара моя „Десет-пъти-дневно“. Набързо го прелистих и се успокоих. Нищо не липсваше и нищо не бе добавено. Чисто и просто съдържанието му бе похитено заедно с нашата интимност.

Поколебах се за момент дали да си го прибера, но след това с въздишка се отказах. След като злото веднъж бе сторено, в мой интерес бе този бележник да си остане в ръцете на моя враг. Бих допуснала грешка, ако го вземех, защото по този начин той щеше да научи, че съм влизала тук, и цялата игра щеше да излезе на бял свят. Сметнах, че би било по-добре да го оставя и занапред да ме подценява. За мен това бе предимство, което смятах да съхраня. А може би дори да се възползвам от него.

22.

Пред предадения, пред поваления на земята има само две възможности. Или да рухне духом, прибавяйки към нещастието си и позора. Или да се изправи и отново да грабне оръжието срещу човека, станал причина за неговите злочестини. За мой късмет Франсоа Маршадо бе избрал втората възможност и бе станал мой съюзник, този път напълно безусловно. Съгласил се бе не само да помага на моите проучвания за фамилията Барле, но да съдейства при реабилитирането на Луи, тъй като от този момент нататък това означаваше да сломи неговия по-малък брат.

След като вече бяхме в един лагер и служехме на едни и същи интереси, време бе да споделя с него всичко, което знаех, без да затая нищо... или почти нищо.

По-малко от час, след като излязох от дома Дюшеноа, го открих там, където предишната вечер се бяхме приютили от бурята, сред ламперията и кървавочервените завеси на бирарията „Зимер“ на площад „Шатле“. Отново си бе поръчал чай „Марко Поло“ – отдалече разпознах осмоъгълния черно-жълт етикет – и прелистваше книгата, която Арман му бе върнал.

– Открай време тази нещастна жена за него е като парцалена кукла... – изръмжа той, когато му съобщих, че у Давид няма никакви лични вещи на Алис.

Дали имаше предвид новата годеница на Давид, или Сесил, червенокосата красавица, която неговият стар приятел му бе отнел?

Сетне продължи, потвърждавайки безцеремонно моето предположение:

– Тази сватба, както и назначението на Алис са само прах в очите. Налагаше се да успокои корейците – добави той, като вдигна книгата, сякаш от нея щеше да изскочи цяла тълпа азиатци в традиционни костюми. – Налагаше се да успокои пазарите. А опитът сочи, че неженен генерален директор без помощник, на когото да се опре, винаги предизвиква безпокойство.

– И какво предлагате да направим при това положение за Луи, за Давид?

Той поклати глава, отпи от горещия чай, след което заяви с донякъде поучителен и самоуверен тон:

– Засега нищо.

– Нищо ли?

– Твърде рано е за действие.

– Но ние разполагаме с всичко необходимо, за да съборим Давид? – възмутих се аз.

– Можем само да го разклатим – поправи ме той с вдигнат показалец. – Не и да го съборим. Ако излезем само с това, с което разполагаме в момента, той ще има достатъчно време да подготви защитата си, преди делото „Дьолакроа“ да бъде разгледано пред Апелативния съд.

– И кога ще стане това?

– Датата все още не е определена. Само че е въпрос на седмици и може би на дни.

Опитваше се да ме убеди, че от юридическа гледна точка аферата „Барле-Соваж“ и аферата „Дьолакроа“ вече са свързани. Ако успеехме да отложим достатъчно процеса на Луи, щяхме да успеем да дискредитираме Давид пред Апелативния съд, противопоставяйки го на неговия бивш финансов съветник. По този начин обвинението за сводничество в съучастие с Антоан Гобер щеше да постави Давид на колене и той нямаше да има друг изход, освен да накара последния да оттегли жалбата си във връзка със скандала в галерията. Плодът сам щеше да падне от дървото, без дори да се налага да се вдигаме на пръсти, за да го откъснем.

Намръщих се недоволно, но той ме хвана за ръката приятелски, едва ли не бащински.

– Повярвайте ми. Той разполага с един от най-добрите адвокати. Ако започнем атаката, въоръжени единствено с нашите подозрения и няколко видеозаписа без юридическа стойност, ще си строшим главите.

– И кой е този прословут адвокат?

– Жак Бофор. Трийсет и пет години стаж в колегията. Занимавал се е с най-сериозните криминални и финансови дела през последните десетилетия.

– Смятате ли, че е в състояние да се справи със Зерки, ако той разполага с нашите доказателства?

С други думи, доказателствата за заговора на Давид, предназначен да компрометира брат му. И по-конкретно пиратското проникване в неговите сайтове.

Зерки навремето е стажувал при него. Всичко е научил от него. Хитростта на единия е бледа сянка в сравнение със способностите на другия. Зная това, защото съм ги виждал в действие по време на едно старо дело, свързано с Давид, когато ученикът все още асистираше на своя учител.

– Доколкото разбирам, трябва да изчакаме делото в Апелативния съд и междувременно продължаваме да събираме доказателства?

С недотам приятна гримаса дадох израз на безпомощното състояние, в което щяхме да изпаднем, ако се съобразяхме с тези, общо взето, разумни доводи. Той ме гледа известно време, след което устните му се разтегнаха в приятелска усмивка.

– Не ставайте дете. Наясно сте, че моята стратегия е единствено възможната.

След като голямата офанзива се отлагаше за неопределено време, той предложи да се завърнем към основните насоки на моето разследване: Орор, съперничеството между братята Барле, многобройните лъжи и неясни моменти около тримата.

– Не бих искал да бъда нелюбезен, но като се вземат предвид всички пасиви от юридическа гледна точка, които Луи е натрупал, и някои сделки с истината, които, изглежда, е сключвал през младостта си... Възможно е да стигнем до немалко нови разкрития. Ако не желаем в решителния момент Зерки да бъде неприятно изненадан, ще трябва да му предоставим колкото се може повече доказателства. И колкото се може по-стойностни.

– Само един въпрос – прекъснах го аз, раздразнена от неговите намеци. – Добре ли познавате Луи?

– Не, не особено. Срещали сме се по време на официални вечери и приеми. Нали съм... по-точно бях най-добрият приятел на Давид. А това не ме поставя в благоприятна позиция да се сближавам с брат му. Знаете какво имам предвид.

Макар да споделях съмненията му, не можех да позволя страничен човек да тъпче репутацията на мъжа, когото обичах.

– Тогава на какво основание говорите за него по този начин?

Той отново се наведе към мен и ме хвана за ръцете, като за малко не преобърна чашата пред себе си.

– Нека се разберем: аз съм съпруг-рогоносец, а вие сте влюбена жена.

Значи, червенокосата жена, която двамата бяхме видели в прегръдките на Давид, наистина беше негова съпруга. Това обясняваше неочакваното му преминаване на моя страна.

– С други думи – продължи той, – искам да бъда наясно с всички мръсни тайни на тази фамилия, докато вие се стремите към обратното. Преди всичко не желаете да накърните представата, която сте си изградили за Луи. Разбирам ви, но все пак имаме една и съща цел. И твърде е възможно пътем да се натъкнем на неща, които бихме предпочели да не сме виждали.

Напомнянето за компрометиращите записи бе явно.

– Това е положението, Ел... Трябва да го приемем или още сега да се откажем, да оставим правосъдието да си свърши работата и да се молим. Изборът е ваш.

Изкашля се нервно, все още под впечатлението на сцените, които бяхме изгледали сутринта.

– Само че всичко това вие вече го знаете – продължи той. – Инак нямаше да дойдете при мен за помощ.

Беше напълно прав. По принцип бранех Луи, но бях приела да не затварям очи за истинската му природа.

Маршадо се задоволи със смутената усмивка, която му отправих. Зад донякъде безцеремонното му държание се криеше доста тънък психолог.

Прегледът на всички събрани в Динар и Сен Мало сведения продължи по време на обяда и зае голяма част от следобеда. За мен най-чудно бе до каква степен Давид бе държал Франсоа настрани от миналото си и чрез заобикалки или лъжи бе крил от него всичко онова, което той сега научаваше от мен, повече от двайсет години след като двамата се бяха запознали като студенти.

Както мнозина от нас, Давид имаше няколко живота и до този момент умело бе поставял преграда между тях. При него обаче непроницаемостта на тези прегради се бе превърнала във фикс-идея. Ето защо Франсоа не знаеше почти нищо за детството му, прекарано в сиропиталището. Досега Маршадо си бе обяснявал съперничеството между неговия приятел и Луи с обикновена ревност без особени последици, непряко предизвикана от различния им статут по отношение на родителите. Смятал бе, че Орор е обикновен епизод от историята на това съперничество.

От онова, което му разказах през този ден, включително измамната и странна размяна на ролите между двамата братя по време на драматичните събития през 1989 и 1990 година, той разбра, че всъщност любовният триъгълник Орор-Давид-Луи бе източникът на всички нещастия и че всичко това бе започнало още през детството им. Вероятно още преди осиновяването на Давид от Ортанс и Андре Барле.

– Бяхте ли в „Рош брюн“?

– Искате да кажете, по време на злополуката с Орор?

– Да, или когато Луи и родителите му са катастрофирали с лодката.

– Не, нито в един от тези два случая. Вече ви казах, че Давид по всякакъв начин разчленяваше живота си на отделни сектори. Няколко пъти ме кани в Динар, но нито веднъж не видях там нито родителите му, нито пък брат му.

Ала Франсоа едва сега научаваше много други неща, като например тайната връзка между Орор и Луи, „преди и след“ брака на младата жена с Давид. Поне по думите на Ребека.

– Мога все пак да разбера защо не е споменавал нищо за тази креватна история. Не ми е ясно обаче защо Давид и Орор така старателно са крили годините, прекарани заедно в Сен Броладр.

– И аз така мисля – подкрепи ме той. – Не виждам какво смущаващо или осъдително има в този епизод от живота им, та да го премълчават така усърдно.

– Още повече че той не е бил никаква тайна. Самата аз открих трима души, които са били в течение: Луи, Ортанс Барле и Флоранс Делбар.

Той кимна мълчаливо и замислено приглади с ръка сивеещата си коса.

– Успяхте ли да се свържете с вашия човек от министерството във връзка с архивите на Отдела за медико-социални грижи?

– Още не. Оказа се по-сложно, отколкото съм си представял. Приятелят ми може да улесни достъпа до архивите, но се налага да отида на място в Рен. При това положение ще се възползвам от случая, за да проведа мое собствено разследване.

Само шейсетина километра отделяха двата града, а пътят Д 137 се наричаше „Път на свободата“. Всъщност двамата с Франсоа бяхме водени от желанието истината да излезе на свобода...

– Най-странно от всичко – промълви той между две глътки чай, докато прехвърляше за пореден път документите, пръснати върху масичката – е тази грешка на взаимоспомагателната каса по отношение на Орор.

Споделих с него предположението на Ребека, но той сви гневно рамене.

– Това са глупости! Ако някой изчезне безследно при обстоятелства, които на практика изключват възможността той да е оцелял, а именно такъв е случаят с удавянията, прокуратурата може незабавно да издаде смъртен акт. Задължителни срокове в това отношение няма.

– И какво ви кара да мислите, че това е било сторено в случая с Орор?

– Много просто: присъствах на нейното погребение по-малко от месец след злополуката. Във Франция не може да има погребение без наличието на смъртен акт.

Следователно взаимоспомагателната каса със сигурност е била информирана, че номер 2 70 06 35 063 056 19 вече не е между живите. Според Маршадо продължила цели две години грешка изобщо не бе възможна.

– Е, това няма да е първата издънка на социалното осигуряване.

– Хм... – изръмжа скептично моят събеседник.

Прегледах за пореден път издадената посмъртно карта и в долната част открих с дребен шрифт данните за допълнителната здравна застраховка на Орор: застрахователно дружество „Мютализ“. Запитах се дали адресът и телефонът все още са валидни.

Без да споделя това откритие с Франсоа, набрах номера.

– Какво правите?

– Върша си журналистическата работа. Обаждам им се по телефона.

– Да не сте луда? И какво ще им кажете? Че у вас се намират документите на една покойница?

– Нищо подобно... – гордо заявих аз със заговорническа усмивка и му дадох знак да запази тишина.

След рекламната презентация най-сетне чух човешки глас:

– Добър ден, „Мютализ“. Слушам ви.

– Здравейте, госпожо. Аз съм ваша клиентка.

Пред мен Маршадо вдигна сърдито и недоверчиво очи към небето. За да му докажа, че моето начинание ще даде резултат, включих високоговорителя на мобилния си телефон.

– Можете ли да ми дадете клиентския си номер? А също номера на социалната осигуровка, ако обичате?

Продиктувах номерата от картата.

– Орор Делбар? Нали така?

– Точно така.

– Чудесно. С какво мога да ви бъда полезна, госпожо?

– Срокът на разплащателната ми карта изтича след един месец, а все още не сте се свързали с мен.

– А... Бъдете така добра да изчакате, веднага ще проверя.

Докато чувах в слушалката тракането върху клавишите на компютъра от другата страна, Маршадо ми правеше красноречиви жестове на неодобрение: въртеше пръст до слепоочието си, прокарваше длан по гърлото си, сякаш го прерязва, и пр.

– Госпожо Делбар? – обади се най-сетне служителката. – Вижте, има нещо, което не разбирам. Според мен новата ви карта е била налице в срок. Издадена е на първи май и на пети май е изпратена на вашия адрес.

Дъхът ми секна. От другата страна на масата Франсоа вече не жестикулираше и ме гледаше втренчено. Значи, в огромната картотека на „Мютализ“ Орор Делбар все още се водеше толкова жива, колкото бях и аз. Беше загинала преди повече от двайсет години, но за тях това сякаш нямаше никакво значение. Тя продължаваше редовно да получава своите карти и да тегли съответните суми. А може би това правеше някой друг на нейно място.

Трябваше ми известно време, за да си върна дар-слово.

– Госпожо Делбар... На телефона ли сте?

– Да, да... Извинете.

– Ако желаете, мога да наредя да ви издадат нова карта.

– Да, благодаря ви, ако нямате нищо против.

– Ще повторя вашия адрес, за да съм сигурна, че този път ще я получите. Нали все още живеете на площад „Орлеан“ № 5, Париж, Девети район?

За момент се поколебах, преди да отговоря. Дали да не дам моя адрес? Какво щях да постигна с едно парче картон? Дали щях да науча от него нещо, което вече да не знаех?

Маршадо извади от джоба на сакото си химикалка и записа адреса на Орор на гърба на картата с изтекъл срок. Чисто журналистически рефлекс.

– Да. Точно така – потвърдих аз с безизразен глас.

– Чудесно. Ще получите документа до пет-шест работни дни.

Служителката приключи разговора с обичайните любезности и ме остави безмълвна, зашеметена, неспособна да отлепя слушалката от зачервеното си ухо.

След този изумителен епизод двамата с Маршадо се гледахме слисано още няколко минути, след което си тръгнахме. Междувременно успях да му съобщя, че този адрес не съответства на нито един от онези, които по някакъв начин биха могли да се свържат с фамилията Барле. Нито с Андре и Ортанс, нито с младоженците преди смъртта на Орор, нито пък с Луи след това.

Решихме да продължим проучванията и се уговорихме да се срещнем веднага след като някой от нас попадне на нещо ново.

– А, впрочем... – подхвърлих аз, преди да се разделим.

– Какво?

– Снимката в моя мобилен... Изтрих я.

– Благодаря – кимна признателно той и се усмихна смутено.

Тъй като времето се бе оправило, а и не бях далече от улица „Трезор“, се прибрах пеша. Терасите на заведенията бяха пълни с постоянни посетители и туристи, които седяха пред чаша аперитив. Самата аз имах само едно желание: да се приютя в моето малко убежище и да осмисля още веднъж откритото през този ден.

Измъчваше ме по-скоро въпросът кой, а не толкова защо. Кой ли би могъл през всичките тези години да поддържа илюзията, че Орор все още е жива? Можех да разбера внушението, че някой жив е мъртъв, криминалните романи изобилстват от подобни измами, но какъв е смисълът да се прави обратното? Кой би имал полза от това един призрак да продължава да живее по документи?

За щастие, онова, което открих в пощенската кутия, пробуди у мен съвсем други емоции, по-нежни, по-близки до моите пориви. За мен Луи бе не само обект на разследване. Не бе абстракция или герой от драма в няколко действия, когото пресата и адвокатите бяха готови да разкъсат на парчета.

С всеки изминал ден все по-остро чувствах липсата му. Така, както той описваше страница след страница частите на моето тяло, аз самата започнах да изброявам симптомите, които отсъствието му предизвикваше у мен: свит стомах, мускулни спазми, неволно движение на клепките, непредизвикано втвърдяване на гърдите, контракции на вагината... Скоро обаче прекратих тази игра. Нямах желание да пиша.

Споменах, че Луи ме спохождаше като призрак и че на моменти ме обладаваше в моите сънища наяве. Този път аз бях тази, която ще призове името му, аз щях да се превърна в жрица на култа в негова прослава, готова на всичко, за да усетя присъствието му.

В тази лятна вечер, след слънчевия ден въздухът в стаята бе гальовно топъл. Изтегнах се върху леглото, разстлах край себе си сътворените от него определения, всяко възможно най-близко до съответното място. Тъй като творбата му все още бе недовършена, имаше много липси, но за мен те бяха като обещания за други такива сеанси в бъдещето. За други наслади.

Гърди (същ. ж. р. мн. ч.): онова, с което твоите гърди предизвикват у мен най-силно възхищение, е способността им да променят облика си в зависимост от отношението към тях, но също и в резултат от най-незначителни дразнения като лека промяна на температурата или въздушно течение.

Разполагах единствено с ръцете си, но пръстите ми скоро доказаха правдивостта на описанието му. Ореолите на гърдите ми потъмняха, зърната се втвърдиха и усетих как под кожата набъбват зрънца епидермис, предизвикани от електрическите искри на възбудата от моето докосване.

Гърло (същ. ср. р.): през гърлото минава дъхът на живота, но освен това у жената гърлото първо пробужда желанието.

Аз действително чувствах как то поруменява под дланите ми, как потръпва, сякаш го обхващаха дланите на Луи, и това караше гърдите ми да се повдигат. Дъхът ми стана пресеклив. Топлината, излъчвана от това място, постепенно се разпростираше към долната част на тялото ми, подготвяйки тъканите и лигавиците за други нашествия.

Перинеум (същ. м. р.): перинеумът е дискретен. Той играе скришом. Сгушен между бедрата, сякаш никой не му обръща внимание и не го цени, докато в действителност и най-беглата ласка, дори една целувка от любящи устни са достатъчни за да възпламенят тази зона с вълнуващи околности.

Прокарах показалец по този малък участък грапава кожа и сякаш като по команда, задействана дистанционно от Луи, бедрата ми се разтвориха, хълбоците ми се извиха, вагината ми се разтвори широко и лакомо погълна двата пръста, които вече проникваха в нея.

Това обаче не засити глада й, а и не ми оставаше нищо друго, освен да продължа четенето.

Юмрук (същ. м. р.): свит, стиснат, заплашителен юмрук. Той често се смята за оръжие, но по отношение на някои телесни отвори и с помощта на известно умение може да се превърне в най-ударния инструмент на насладата.

Не си спомням преди да съм вкарвала цялата длан в себе си. Ала този път го направих с убеждението, че Луи е този, който пъхва в корема ми отмъстително юмрука си и разкъсва вътрешностите ми. Повдигнах ханш, за да не изкълча китката си, и открих колко дълбоко в себе си мога да достигна. След като вкарах цялата си ръка, постепенно я свих на топка, предизвиквайки спазми в околните тъкани.

Като туптящо сърце бавно свивах и отпусках пръсти, сетне все по-бързо, разширявайки при всяко движение вагината си. Бях изпаднала в екстаз любовница, смазана от юмрука на своя мъж. Ритъмът постепенно ме унасяше, вече усещах как тежестта на тялото му ме притиска, едната ми ръка запуши устата ми, за да заглуши напиращия в гърлото ми вик, докато другата победно шестваше вътре в мен. Крепостта, градът бяха превзети.

В момента на оргазма пръстите ми инстинктивно се разтвориха и болката присви корема ми, разкъсвайки вечерния покой. Избилата влага покри дланта ми като ръкавица.

23.

Не знаех какъв отговор да дам на определенията на Луи. Нямах намерение да му изпращам откъслечните бележки от моя лаптоп, първоначален скелет на страниците, които четете в момента. Струваше ми се неуместно да му ги предложа, преди да съм приключила моето разследване. Не ми се щеше да се заблуди относно намеренията ми. Не исках да ме вземе за някаква интригантка, след като в действителност целта ми бе да проникна в душата му и да се слея с нея.

Ами ако раздялата, наложена от обстоятелствата, бе едно последно изпитание за взаимните ни чувства? Можеше ли да има по-убедително доказателство за тяхната сила от дистанцията между нас и невъзможността да общуваме? Не струваше ли този тест поне колкото всички наши креватни експерименти? И нима призракът, излязъл от гардероба на моите фантазми, който все по-често ме спохождаше, не бе в действителност завършеният образ на онзи Луи, в когото бях влюбена?

Площад „Орлеан“ № 5

Единственото, на което бях способна тази вечер, след като се прибрах в моята гарсониера, бе да набера този адрес в търсачката.

Преди да се разделим с Маршадо, той ме прегърна, след което ме остави отмаляла и безмълвна. Бях сигурна, че не толкова желае да ме насърчи, колкото самият той дири опора в този непохватен жест. Съчетанието от мириса на пот и уханието на тоалетната му вода не ми бе приятно, но не посмях да го отблъсна. Ако исках той да остане на моя страна, тази приета ласка бе най-малкото, на което бях готова.

Както подозирах, първите резултати от алгоритъма на проучването дойдоха от агенциите за недвижими имоти. Те описваха типично английското великолепие на тази луксозна неокласическа сграда, дело на архитекта Едуард Креси, по проект на Джон Наш. Със съвсем сериозно изражение научих, че теренът, на който е построен ансамбълът, е бил собственост на някоя си госпожица Марс, която го преотстъпила, след като се установила на улица „Тур де Дам“.

Още по-интересно ми бе да чуя, че сред прословутите обитатели през трийсетте години на ХІХ в. са били Александър Дюма, Йожен Дьолакроа...

Погледът ми се спря върху реда от проспекта, посветен на номер пет. Това бе цитат от 1842 година, който започваше по следния начин:

Два дни, откакто ние се установихме на площад „Орлеан“, улица „Сен Лазар“ № 5. Апартаментът е красив и удобен, но все още не сме го обзавели.

Прочетох набързо още няколко параграфа, докато стигна до името на автора: Жорж Санд. Що се отнася до това „ние“, отговорът открих няколко реда по-долу, в които личеше зле прикрита, белязана от презрение завист:

Маестрото от своя страна се старае и обзавежда великолепен салон на същия площад „Орлеан“ № 9, където да приема своите величествени графини и прелестни маркизи. Маестрото, разбира се, беше Шопен.

Ако приживе Орор бе обитавала тази сграда, вероятно е разполагала със значителни средства. Впрочем не само средства, но и причини да се засели сама тук. Ала от друга страна, бе известно, че след брака й с Давид тя бе напуснала Сен Мало и се бе установила в неговия апартамент на авеню „Мандел“.

За пореден път нещо не се връзваше. Единственото обяснение, което ми мина през ума, бе, че Жан-Франсоа Делбар й направил вложение в недвижимо имущество в столицата. В такъв случай престижът на това място имаше значение. Нотариусът е имал достатъчно солидни доходи, за да може да си позволи подобен разкошен апартамент, а бащата на Орор вероятно е притежавал и достатъчно широка култура, за да може да оцени уникалността на това място. Ала самият факт, че изборът му бе паднал именно на площад „Орлеан“, само на две крачки от улица „Тур де Дам“, продължаваше да ме смущава.

Свечеряваше се и не виждах по каква следа да тръгна оттук нататък. Сякаш всичко вече зависеше от проучванията на Франсоа Маршадо. Едва сдържах нетърпението си и желанието веднага да му позвъня. Вероятно в този момент той се качваше на влака за Сен Мало. Ето защо реших, че е време да изпълня моя дял от договора, който ме обвързваше със заместник-главния редактор на Економист.

Да пиша за Давид така, сякаш все още споделям неговото ежедневие, си беше измама по отношение на времето и на чувствата, които изпитвах към него. Следвайки разумните съвети на Маршадо, описах набързо един негов обичаен ден, като избрах неутралното заглавие: Двайсет и четири часа от живота на Давид Б., генерален директор от САС 40 и владетел на медийна империя. Според желанието на моя работодател не спестих нито една подробност, включително каква паста за зъби използва, придавайки на моя разказ онази клинична безпристрастност и изчерпателност, на която Брет Ийстън Елис дължи литературния си успех:

Всяка сутрин Давид се събужда в шест и двайсет и пет, не и петнайсет или и трийсет, а точно и двайсет и пет. Тогава будилникът му, марка „Черути“, 1881 година, започва да звъни пронизително. Не се протяга, не се излежава, не се чумери преди началото на работния ден. Напротив, скача от леглото, воден от неизчерпаемото желание да се справи с купчината проблеми, препятствия и деликатни решения, които го очакват през следващите дванайсет или петнайсет часа. На всяко от приготовленията му през следващия половин час са отредени пет минути: пет минути бръснене със самобръсначка „Луи Вюйтон“; пет минути душ с гел „Роже & Гале Боа д’оранж“; пет минути за обличане на костюм по поръчка или на блейзер с две копчета „Пол Смит“; пет минути за прическа и парфюмиране с един от шестте вида тоалетна вода, които винаги са на разположение върху лавицата в банята, като предпочита нещо класическо, като „Аби руж“ на „Герлен“ или „О соваж“ на Диор; пет минути за кафе „Малонго Блу Маунтин“ и купа мюсли „Квакер Оуст Лайф“ с бадемово мляко без лактоза и с портокалов фреш, осигурен от майордома; най-сетне пет минути за синхронизиране на неговия айфон 5 с компютъра „Макбук Еър“ и прибиране на папките, донесени у дома предната вечер. В шест и петдесет и пет, или в най-лошия случай в седем, Давид Б. е готов да завоюва света...

Така изписах цели две страници, нахвърляйки един портрет, който, макар че в някои отношения вероятно би предизвикал завист у читателите, като цяло бе доста отблъскващ. Кой ми могъл да мечтае за подобно роботизирано битие, сведено до поредица изпълнявани по хронометър действия и лишени от каквато и да било страст битки?

Това нямаше никакво значение. Подобен начин на живот за мен бе останал в миналото. А и историята на този човек никак не ме интересуваше, тъй като задачата ми бе да го опиша само откъм онези негови страни, които биха предизвикали известен интерес: как у един по-малък брат, и при това сирак като Давид, би могъл да се роди дух на завоевание и морал, неясен като самия му произход.

Препрочетох набързо написаното – в работата си винаги съм се доверявала на първия порив, след което го изпратих на адрес fmarchadeau@leconomiste.fr, без да забравя да поискам потвърждение при получаването, и освен това пуснах есемес, за да го предупредя, че когато се завърне на работното си място, може да открие текста в електронната си поща.

Почти веднага получих отговор:

Благодаря. Публикуване в следващия брой. Не забравяйте да ми съобщите псевдонима, под който ще излезе. ФМ

От изминалата година си бях извлякла поуката, че да повериш съдбата си в ръцете на един-единствен мъж е същинско безумие. Непредпазливост, граничеща с непоследователност, която вече нямах намерение да допускам. Дори от любов, дори това да бяха ръцете на Луи. Предложението за брак и организирането на годежа от моя страна не бе отстъпление, а по-скоро завоевание. Не му се предлагах, а го превземах с щурм. Наистина бях готова на всичко, за да бъде той само мой, но не и слепешката да приема всичко.

Същото се отнасяше и за Маршадо. Това, че го бях привлякла за партньор, но ми пречеше да следвам своя път, да разработя стратегия, основана на собствената ми интуиция. А освен това нищо не ми пречеше да запазя за себе някои сведения и да не ги споделям с него.

Прибра ли се? По чашка в „ТрезОр“? Со.

Не бях се чувала с моята приятелка след телефонния разговор тъкмо преди да потегля за Сен Мало. Струваше ми се, че оттогава е минала цяла вечност. Нямах намерение да й разказвам всичко, до което двамата с Маршадо се бяхме добрали, но тя ми липсваше. Липсваше ми нейната жизнерадост. И най-много от всичко здравият й разум, който тя съумяваше да облече в нежност, фантазия и хумор.

Окей. След 20 минути?

Тя пристигна с два пъти по-голямо закъснение от обичайното. Допивах първия коктейл „Монако“, когато най-сетне се появи на по-многолюдната от обикновено тераса, в рокля на цветя, която определено подчертаваше извивките на тялото й.

– Това не е идеалната рокля – бе моят коментар, свързан с опитите й да постигне съвършенство в облеклото. – Но все пак ще свърши работа.

– И твоята си я бива.

Комплиментът й ме изуми: след връщането си не бях имала време да изпера и набързо бях навлякла една рокля с бюстие от гардероба на Орор. Откраднала я бях от миналото.

– Фред знае ли, че излизаш облечена по този начин? – опитах се да отвлека вниманието от себе си.

– Каквото и да си сложа, каквото и да направя, Фред, така или иначе, ще ревнува. Няма нужда да ти напомням що за човек е.

– Е, май преувеличаваш?

– Може и да си права. Освен че постоянно ме ядосва... с него ми е добре.

– Доколкото разбирам, това е голямата любов...

Гримасата, която направи, издаваше смесени чувства. Просто разчитах София да е наясно с Фред, що се отнася до амбициите, които влага в тяхната връзка. Клетият младеж и така бе преживял достатъчно разочарования през последните месеци.

– Като стана дума... Отново се видях с моя анонимен клиент.

Всъщност „видях се“ не бе точната дума. Ала чувствах, че тези тайнствени срещи я възбуждаха много повече, отколкото всички вечери на ресторант-кино-в леглото, прекарани с Фред.

– И все така никаква отличителна черта?

– Не... Впрочем да. Почти сигурна съм, че този път носеше шапка.

– Шапка ли?

– Лятна шапка. Сламена, струва ми се. Остави я на един фотьойл и аз я смачках със задник, когато той ме... Е, спестявам ти подробностите.

Подобна срамежливост никак не подхождаше на моята София. По това можех да съдя до каква степен смущението, което предизвикваше у нея този мъж, надхвърляше обикновената сексуална възбуда. Той носеше със себе си уханието на непознатото и на изненадата, които толкова липсваха на нейното битие, разчетено така, че да свързва двата края, и загрозявано от принудителните компромиси със себе си.

Тъкмо се чудех, че все още не е започнала да ме разпитва за престоя ми в Бретан, когато два мъжки силуета спряха до нашата маса и аз зърнах два чифта мокасини, стъпили върху неравните павета на терасата. Мъжът отляво бе слаб, с напомадена, сресана назад коса, облечен в двуреден костюм и бяла риза, разтворена над косматите гърди. Той решително ми подаде ръка и с безизразен глас, който вече познавах, се представи:

– Добър вечер... Жан-Марк Зерки.

Двете със София отвърнахме на поздрава. Адвокатът хвърли бегъл поглед към деколтето на моята приятелка и веднага след това отново придоби професионално изражение.

Редом с него стоеше Луи, който бе с половин глава по-висок и облечен с обичайната за него изисканост, но далеч по-неуверен. Въпреки това ме погледна така, сякаш искаше да ми каже колко му липсвам и колко съжалява, че се виждаме при подобни обстоятелства. Двамата се изпивахме с очи, сякаш не знаехме как да се държим на публично място. Аз първа сведох поглед.

София също се чувстваше доста неудобно. Очевидно бе, че двамата с Луи ми бяха устроили тази клопка, и обърнала лице към мен, моята приятелка сякаш безмълвно искаше прошка.

Ала когато двете с нея се надигнахме, за да направим място, отношението на Луи към мен явно се промени. След като ме огледа от главата до петите, изненадата му отстъпи място на сдържан гняв. Бе познал роклята, макар и двайсет години по-късно.

– Искате ли да ви оставя? – предложи София, в опит да се измъкне от неудобната ситуация.

– Не, остани.

За да покажа колко съм й сърдита, стиснах с все сили лакътя й. Тя разкаяно придърпа роклята си на стола, сякаш едва сега бе разбрала колко неприлично къса е тя.

Много й бях ядосана, но същевременно се нуждаех от нея. Нямах намерение да споделям с двамата мъже онова, което бях открила по време на моя престой на брега на морето, така че нейното присъствие щеше да ми послужи като алиби. То щеше да ми спести необходимостта да споменавам за съдържанието на сейфа от „Рош брюн“ и новите перспективи, които то разкриваше. Вместо това се съсредоточих върху онова, което би могло да бъде от полза на Зерки за защитата на неговия клиент. Сподавено и цялата разтреперана при мисълта за присъствието на моя любим, който бе толкова близо до мен, че спокойно можеше да протегне ръка и да ме прегърне, най-напред заговорих за Гобер и за връзките му с Давид.

– Това ни е известно още от самото начало – прекъсна ме адвокатът, масажирайки раздразнено тила си. – Гобер яде от ръката на Давид, а той пък се опитва да дискредитира брат си. Това е ясно. Само че не решава нищо. Никой съд няма да обърне внимание на подобни несъстоятелни доказателства.

– В такъв случай... Мисля че мога да ви предложа нещо по-добро.

С преминалия над улицата порив на вятъра сякаш в този момент ни облъхна дъхът на истината, който щеше да отвее всички съмнения и недомлъвки. Той повдигна полите на роклята ми и на роклята на София за радост на похотливите очи, вперени в нас. Луи обаче не сне от лицето ми изпълнения си с упрек и смесени чувства поглед.

Тъй като ме бе предупредил да не предприемам нищо, което би могло допълнително да го компрометира, а освен това ми бе поверил ключа за контролната зала в сутерена, предположих, че знае за съществуването на записите. В такъв случай как бих могла да си обясня удивлението, което замени обичайното му сдържано и непроницаемо изражение, когато описах сцените, които бях видяла върху екрана? Десетки епизоди с Давид в компанията не безброй любовници, до една заснети сред характерния декор на стаите в хотел „Шарм“?

– Да, разбира се, че знам за тези камери – потвърди той, като се стегна, за да запази самообладание.

От вълнение кожата му сигурно се затопли, защото до мен достигна уханието на лавандула и това ме накара да изтръпна от мъчителен копнеж.

– Само че, каквото и да си мислите, тази система не е инсталирана нито от мен, нито от Давид.

– А от кого в такъв случай? – обади се София с обичайната си настоятелност. – Може би от Биг Брадър?

Луи се обърна към приятелката ми и това движение откри част от шията му, където се виждаше татуировката на розовия храст, започващ от рамото му. Не знам дали причина бе меката светлина, която в тази част на деня обливаше терасата, но ми се стори, че розата е някак повяхнала, сякаш мастилото върху кожата бе излиняло.

– В случая бих казал по-скоро Биг Фадър – отвърна той със смутена усмивка. – Цялата тази електроника бе по прищявка на баща ни.

Това обясняваше защо техниката бе стар модел, екраните черно-бели, а пластмасата на командното табло доста износена.

Зерки, който до този момент бе съхранил дискретно мълчание, на свой ред се намеси в разговора:

– И каква е била целта му на времето?

– Никаква определена цел. Предполагам, за да може да следи мен и Давид. Или пък прислугата. Татко страдаше донякъде от параноя. Убеден бе, че конкуренцията го шпионира. Възможно е да е инсталирал система за наблюдение против евентуално проникване в дома и кражба на поверителни сведения.

– И откакто си наследил дома на госпожица Марс, нито веднъж ли не прояви любопитство да огледаш събраните в паметта записи?

– Не – отговори той, като се извърна към мен. – И въобще не съм си представял, че има някаква връзка между тази система и стаите в „Шарм“. Сама знаеш, че съм човек по-скоро на словото, отколкото на образите.

Този прозрачен намек за неговата Азбука и за последните му послания ме накара да се изчервя. Толкова ми се искаше изведнъж да се окажем насаме и неговото същество от плът и кръв да се слее с призрака от моите видения и заедно да ме любят в една грандиозна еротична феерия. Бяхме привикнали да съчетаваме телата си по няколко пъти на ден, а ето че през последните седмици се оказахме жестоко разделени. Дългата нощ, прекарана в Малмезон, ми се струваше толкова далечна...

Пропъдих тези мисли, за да продължа с въпросите:

– Дори с Давид Гарше не си правил записи?

– Просто му показах системата. Когато му споменах за нея, той страхотно се въодушеви. Оставих го да се забавлява сам... След това ми каза, че не е открил нищо особено.

Спомних си как вечерта на празника по повод откриването, свързан с 1830 година, той с такава възбуда предложи да ме заведе в сутерена. Запитах се какво ли е станало с него и с творбите му след посещението на капитан Льошер и неговите ченгета в галерия „Соваж“.

Ненадейно адвокатът се обърна към своя клиент и му заяви сериозно, едва ли не тържествено:

– Луи, ще ви задам много важен въпрос: смятате ли, че на Давид е известно съществуването на тази система за наблюдение? Знае ли той, че е бил заснет в собствения му дом?

– Не мисля. Като деца живеехме в другата сграда, в дома Дюшеноа. Нямахме достъп до дома на госпожица Марс. Едва ли сме влизали там повече от два пъти за десет години, и то винаги придружени от баща ни. Получих ключа от сутерена и влязох там едва след като получих наследството, около година след смъртта на родителите ни. При това Давид нито веднъж не е бил с мен в редките случаи, когато съм слизал долу.

– А след като узнахте какво има там, не сте ли споделяли пред него?

– Никога.

– А той не ви ли е споменавал за това?

– Не.

Отговорът му беше напълно категоричен.

Оставаше следата, която водеше към Арман. Ако старият майордом е бил посветен от Андре, никак не би било чудно той да се е разбъбрил пред Давид. Ала без сама да знам защо, подобна хипотеза ми се струваше малко вероятна, предвид недотам близките отношения между двамата.

Що се отнася до Луи, въпреки че се опитваше да свали от себе си отговорността, все си мислех, че поне известно време се бе възползвал от уредбата и нейните електронни очи... Например когато бе следил мен. Благодарение на камерите се бе промъкнал в интимния ми живот по-близо от когото и да било друг и в резултат ми бе изпращал анонимните бележки, в които ме описваше по най-неприличен начин. Именно така бе прочел в сподавена въздишка върху устните ми думите: „Така няма да ме накараш да се почувствам на седмото небе“.

Ала ако не той бе шпионирал с помощта на камерите в хотел „Шарм“, тогава кой? Кой бе превърнал Давид в мишена на своето болезнено любопитство? Кой бе поел риска, предполагам, пресметнат риск, да съхрани тези записи в твърдия диск на компютъра?

– Защо си я запазил? – осмелих се да запитам накрая аз, разкъсвана между пороя от въпроси и желанието, което се надигаше в мен.

– Моля?

– Системата за наблюдение... Можел си да използваш ремонта, за да я демонтираш. Защо си я оставил?

По стиснатите челюсти разбрах, че съм го подразнила. Опитваше се да го прикрие, като въртеше сребърната дръжка на бастуна между дланите си, сякаш се надяваше той да се превърне във вълшебна пръчка, с чиято помощ да ни накара да изчезнем.

О, Луи! Ти си най-прекрасен именно в тези моменти, когато заприличаш на преследван звяр. Най-силно ме вълнуваш тъкмо когато се почувстваш в опасност. А аз съм готова на всичко, за да те спася.

Ала макар напълно основателен, ясно виждах, че въпросът ми те засегна. Искаше аз да бъда покорна, пламенна, всеотдайна. Не разбираше, че зад моите нападки се крие само и единствено желанието да те обичам целия, такъв, какъвто си, с всички твои драми и тъмни ъгълчета.

– Не зная... Казах си, че един ден може да послужи.

– Е, смятам, че успяхте да ни докажете това – възкликна възторжено Зерки, за да разсее напрежението. – По този начин ще можем да дадем отпор на вашия противник.

Всеки от нас разбираше, че съвкупността от тези доказателства и на първо място записът на Давид с двете руски проститутки ще бъдат напълно достатъчни, за да оневинят Луи в очите на правосъдието и на общественото мнение.

Ала също като преди това Маршадо, адвокатът на Луи охлади ентусиазма:

– Все пък ви приканвам към предпазливост и сдържаност. Ако искаме да съхраним силата на тези документи, те трябва да останат поверителни до процеса по делото „Дьолакроа“ пред Апелативния съд.

След това повтори тактиката, предложена от журналиста, излагайки най-подробно бъдещите процедури, подчертавайки отделни части от речта си с мрачни, вторачени погледи като учител, който мъмри учениците.

Изслушах натруфените му думи като послушно дете и реших да не споменавам пред тях за разследването, което водех заедно с Маршадо. Накрая, докато останалите размишляваха върху чутото, аз все пак се обадих:

– Разполагаме и с друго преимущество по отношение на Давид.

– Какво? – зачуди се Зерки.

– Блогът... Или поне представата, която той все още има за него.

– Тоест?

– Той все още е убеден, че аз смятам този блог за дело на Луи.

– След като не можем да докажем, че това е негова работа... Няма да ни послужи за нищо.

– Именно в това е работата. Мисля, че бих могла да го разоблича.

С няколко думи им описах играта на Фред и Франки, моите ангели хранители информатици, и препятствията, на които тримата се бяхме натъкнали.

– Ако добре ви разбирам – обади се адвокатът, – единственият начин да бъде доказано съучастието на Давид е да бъде открита неговата парола за достъп до неговия компютър?

– Точно така.

– А това не може ли да бъде направено дистанционно? – подсказа София.

Главата на орела от дръжката на бастуна се въртеше все по-бързо в ръцете на Луи, сякаш всеки момент щеше да го изпусне на земята. Вече не криеше раздразнението си, а успяваше само да го сдържи. И колкото по-силно ставаше то, толкова по-дълбока ставаше между нас пропастта, която аз се надявах да запълня с една целувка. Или може би с безброй целувки.

Очевидно ровенето в техните семейни тайни му причиняваше болка. Може би също така видът на моята рокля, благодарение на която вероятно приличах повече от всякога на нея, на бледата сянка, останала от неговата някогашна любов. Или може би нервите му бяха опънати до крайност от мисълта за предстоящата решителна схватка с неговия брат след толкова години съперничество?

– Според въпросния Франки лаптопът на Давид е снабден с всевъзможни защити срещу проникване. Ще бъде изключително трудно да влезем в него от дистанция.

– И по-конкретно каква възможност ни остава?

– Да го накараме да продължи да вярва, че той води играта. И да влезем в компютъра му, когато го няма у дома.

– Това означава отново проникване с взлом в неговото жилище – въздъхна Зерки.

– Няма да има никакъв взлом... тъй като имам ключ.

Ала детинският ми победен възторг не успя нито да убеди, нито да успокои Луи. Той стана изведнъж, едва не пре-обърна нестабилната масичка и просъска в лицето ми:

– Забранявам ти!

– Забраняваш ли ми? – сопнах му се изчервена аз.

– Чудесно ме разбра. И дума не може да става отново да влизаш във връзка с Давид!

При това дори не му бях споменала, че съм вечеряла с брат му и че поне за момент бяхме възобновили отношенията си.

Не му бях споменала и за хилядата евро, които Давид ми бе заел и които все още не му бях върнала.

Не бях... Не разкрих и онова, което бях изровила за него в Сен Мало и в Динар, за вестникарските статии и актовете за раждане, за снимката с издълбаното в дървото сърце и за картата от взаимоспомагателната каса... За неясното минало, което надничаше от друга една снимка с коледна елха и където вероятно се криеше ключът към загадката.

– Нямам намерение да влизам във връзка с него – плахо се защитих аз, съкрушена от гнева му. – Просто ще вляза в неговия дом. Не е същото.

– За мен е същото! – избухна той. – Същото е!

Докато се обръщаше, бастунът му едва не събори чашите, които все още трепереха от разклатената маса. После се изгуби в полумрака на тясната улица, като накуцваше още по-силно поради неравния паваж. Доста мрачен образ на онзи слънчев Луи, когото толкова силно обичах.

Под слисаните погледи на замаяните от изпития алкохол клиенти аз на свой ред станах и след като се опрях за момент в масичката, за да запазя равновесие, се провикнах след него:

– Няма да избягаш! Чуваш ли? Можеш да си отидеш... но няма да можеш да избягаш!

Да избяга от какво? От мен? От моя гняв? Или може би от онова изчерпателно и може би окончателно обяснение, което ми дължеше и което щеше веднъж завинаги да заличи преградата от свян и болка, което неговото минало бе издигнало между нас?

24.

Ярост. Не, по-скоро униние. Или може би нещо друго. Умора, чувство, че всички битки са предварително изгубени, а най-безнадеждната от тях е опитът да бъдат променени другите. Никой никого не може да промени. Особено пък човек като Луи.

– Ел! Ел, мамка му! Върни се!

Зерки пригласяше на София:

– Върнете се! Той не знае какво говори. Не е наясно...

Зарязах моята приятелка заедно с напомадения мъж, без да ме е грижа за нейните утешителни прегръдки и за неговите настоятелни призиви. След няколко непохватни крачки, подобни на куцукането на моя любим, свалих леките обувки, за да мога да вървя по-лесно, за да избягам от този досадник и от предателката. Изкачих на бегом седемдесет и петте стъпала до моето убежище на шестия етаж и се хвърлих в леглото. Плаках, плаках на воля, докато изплаках всичките си сълзи. С боси нозе и беззащитно сърце.

Да спася Луи от брат му, да спася Луи от самия него... Това бе едно и също и започвах да си мисля, че задачата е непосилна за мен. Аз бях просто Анабел Лоран от Нантер, озовала се по силата на обстоятелствата в тази гарсониера в квартала Маре. Същинско безумие бе да се опитвам да поправя сама едно сложно и противоречиво минало, белязано от злополуки, мъртъвци, прекършени съдби, озлобление и неосъществени блянове. Сега вече виждах ясно границата на моите възможности. Дори с помощта на Маршадо цял живот нямаше да ми стигне, за да разплета това кълбо от драми и мелодрами.

В този момент сянката на Луи направи опит да разбие вратата. Успях да я отблъсна, поне в мислите си. В същото време умирах от желание да почувствам тялото му до мен, в мен, без да се налага да прибягвам до юмрука си и до анонимни пръсти. Писна ми от миражи. Желаех него, истинския Луи. Обзета от надежда, вулвата ми вече се разтваряше, когато:

Знам, че е късно. Мога ли все пак да ви позвъня?

Бях по-скоро изненадана, отколкото обезпокоена от обаждането на Франсоа Маршадо. Очаквах новини от него най-рано на следващата сутрин. По това време той вероятно едва бе слязъл на гарата в Рен. Натиснах копчето за автоматично набиране и той вдигна почти веднага:

– Маршадо.

– Добър вечер, Франсоа. Ел е.

– Ел! Нали не съм ви събудил?

Погледнах към часовника на микровълновата фурна в кухненския бокс и едва сега си дадох сметка, че съм била задрямала. Двайсет и три и четирийсет и седем. Бях спала близо час.

– Не, не... Не се притеснявайте. В хотела ли сте?

– Още не. Намирам се в префектурата в Рен.

– По това време? – възкликнах стреснато аз.

– Една приятелка на моя приятел се съгласи да ми отвори архива на Отдела за медико-социални грижи. Реших да се възползвам от това, за да мога още утре сутринта да замина за Сен Мало.

Представих си как е действал в началото на кариерата си като разследващ журналист, когато е ценял всяка минута и не е пренебрегвал нито един източник.

Въпреки професионалната закалка би трябвало да доловя в гласа му леката досада от неблагодарната работа, с която се бе захванал, особено по това време на денонощието. Напротив, в тона му се четеше по-скоро припряност и възбуда.

– Попаднахте ли на нещо интересно?

Глупав въпрос.

– Може да се каже – отвърна той с подчертано загадъчен тон. – Ще добавя дори, че онова, което липсва, е толкова интересно, колкото и документът, който е в момента пред очите ми.

– И какъв е той?

– Пълният акт за раждане на Давид в регистъра на Отдела в Ил е Вилен!

Изпитваше почти садистично удоволствие да ми съобщава за разкритията си капка по капка.

– Е, и? – подканих го аз да прескочи тези заобикалки.

– Наистина е роден на 5 януари 1969 година, което вече ни беше известно. Бил е осиновен от Андре и Ортанс Барле на 28 ноември 1976 година, когато е седемгодишен.

– Добре... Но, както сам казахте, това вече го знаем.

Чух в слушалката как разгръща широката и тежка страница на регистъра.

– Постъпил е в Сен Броладр на 11 март 1972 година, след като е прекарал няколко седмици във временни приемни семейства.

– И известно ли е как се е озовал там?

– Не. При вписването му не са указани никакви подробности около смъртта на родителите му. В замяна на това разполагаме с фамилията им.

– Фамилията? – възкликнах аз, без да мога да сдържа нетърпението си.

– Ако се вярва на името, с което е вписан Давид при осиновяването, биологическите му родители са господин и госпожа Льобурде.

Скочих като ужилена от леглото. Чувала бях това име. Известно ми бе, но не можех да свържа с него нито лице, нито някакъв спомен. Защо ми звучеше така познато?

Напразно оглеждах предметите в стаята, сякаш някой от тях щеше да ми подскаже. Това обаче не се случваше. Отговорът бе на върха на езика ми, пред очите ми, и все пак...

– Льобурде? – повторих най-сетне аз, обзета от колебание.

– Да, защо? Познавате ли ги?

– Не... не зная. Не съм сигурна.

Чувах дишането му в слушалката.

– Това име ви говори нещо, но не можете да си спомните откъде го знаете... Или се лъжа?

– Не... напълно прав сте.

– Ако това може да ви помогне, имайте предвид, че осемдесет процента от неотдавнашните ни спомени са от визуален източник. Затова, ако нещо ви убягва, припомнете си всичко написано, което е минавало пред погледа ви през последните дни. Списания, книги, рекламни проспекти, надписи от телевизионния екран...

В много отношения и особено що се отнася до подобни тънкости, Маршадо ми напомняше Ален Бернардини, мустакатия преподавател от университета. Запитах се дали двамата не се познават. Без съмнение се бяха срещали поне няколко пъти, тъй като светът на печатните медии не бе чак толкова голям.

Опитах се да приложа тази мнемотехника, като започнах да изреждам в паметта си всички текстове, които напоследък бяха попадали пред очите ми. Стигнах дори до проспектите и менюто в кафенето до плажа в Динар...

– ... може би е нещо съвсем незначително, като крайпътни табели, названия на улици, имена или адреси върху пощенски пликове – продължаваше той в опит да ме насочи.

– Писмата! – прошепнах изведнъж аз.

– Писма ли? Какви писма?

– В хотел „Шарм“... Там има някаква жена, която получава писма. Грумът Изиам на няколко пъти се заблуди и ги даде на мен.

– А коя е тази жена?...

– Нямам представа с какво се занимава там. Сега си спомням името й. Казва се Емили Льобурде.

– Емили Льобурде – повтори след мен той. – Може би не е съвпадение. Тази фамилия се среща рядко.

Постепенно парченцата от мозайката идваха на местата си. Виждах безупречно белите зъби на Изиам, усмивката му в момента, когато ми връчваше дебелия плик от амбалажна хартия, пълен с писма, сетне собствената си учудена физиономия, когато открих, че едно от тях не бе адресирано до мен. Два пъти една и съща грешка, за да запомня със сигурност името на получателката, Емили Льобурде. Спомних си, че върху един от пликовете бе отбелязан статутът на хотела: ОАД „Шарм“. Съобщих тази подробност на Франсоа, който веднага се хвана за нея.

– Подобно уточнение никак не е случайно. Което и да е това лице, то непременно е свързано с управата на заведението. Дали вашият Изиам няма все пак някаква представа коя би могла да бъде?

– Изобщо няма представа. Каза ми, че никога не е виждал тази жена. Само че, когато първия път погрешка ми даде писмото, направи проверка в шкафа за кореспонденция зад бюрото на рецепцията. Това означава, че тя редовно получава писмата си на адреса на хотела.

– Може би го използва като пощенска кутия – предположи замислено той. – А това ме подсеща нещо.

– Какво?

– Смятам, че бихме могли да направим възможно най-пълен и точен опис на цялото недвижимо имущество на фамилията Барле: кой какво притежава, какъв дял, кой какво е наследил и от кого...

– Като се има предвид богатството им, няма да бъде лесно.

– Права сте. Само че нещо ми нашепва, че бихме могли да поровим в тази посока. Вижте: ако Давид бе наследил дома на госпожица Марс, а не обратно, тези прословути видеозаписи никога нямаше да стигнат до нас.

За мен подобно перспектива все още бе неясна, но не можех да одобря намерението му и реших да се доверя на неговия нюх на опитен журналист.

– Но, от друга страна, не мога да не се съглася с вас – добави Маршадо, без да си поеме дъх, възбуден като попаднало на следа ловно куче. – Вероятно ще се натъкнем на доста тъмни сделки. Здравата ще трябва да се потрудим, за да очертаем общата картина.

– Защо казвате това?

– Защото като имаме предвид аферата East-X Prod, явно за Барле е обичайна практика да прибягват до финансов илюзионизъм, до фиктивни и офшорни фирми...

Фактът, че е решил да рови толкова дълбоко в мрачните дълбини на империята „Барле“, бе доказателство за неговата лоялност към мен и за решителността му да стигне докрай.

– Преди малко споменахте, че най-интересно е онова, което не сте намерили... Какво имахте предвид?

– А, да – отвърна той и разбрах, че се усмихва. – Познайте, чие досие така и не можах да открия?

– Орор...? – колебливо предположих аз.

– Точно така. Орор Делбар. Не присъства в документите на Отдела за медико-социални грижи в Ил е Вилен.

– Сигурен ли сте? Дори под друга фамилия? Тази на биологичните й родители например?

– Не, невъзможно. Всички деца са регистрирани с фамилиите на осиновителите. Например: Давид Барле, а не Льобурде. Така или иначе, проверих всички Орор през периода 1975 – 1978 година... Не открих нищо.

Точно в този момент ми се щеше да бъда с него и сама да прехвърля документите един по един. Не се знае. Късният час, умората... Може да е пропуснал досието на Орор, да е минало пред очите му, без да обърне внимание, да се изплъзне от вниманието му в тези дебри на прекършеното детство.

Значи, Орор Делбар отсъстваше от тези архиви. Следователно изобщо не е била осиновявана. Потънах в продължително мълчание, размишлявайки върху причините, които биха накарали толкова различни помежду си хора като Луи и Давид Барле, Ребека Сибони и Флоранс Делбар, с толкова различни интереси, да лъжат пред мен в един глас.

В този момент на вратата се почука няколко пъти и се наложи да прекъсна разговора с Маршадо.

– Ел? Ел, спиш ли?

София.

Когато най-сетне й отворих, тя ми призна, че дълго време е бродила из квартала, преди да се осмели да се качи до шестия етаж, за да ме потърси. Тревожела се за мен. Сипеше плоски като паркета извинения, опитвайки се да използва доброто си настроение като балсам за душевните ми рани.

– Хей, като си помисля само... Ти си сгодена!

– Да... И какво от това?

– След като си сгодена, значи ще се омъжиш, красавице. Този път наистина!

Това изобщо не беше толкова сигурно. Шансовете един ден да мина под венчило с Луи ми се струваха толкова хипотетични, колкото преди една година с Давид. Само че не ми даваше сърце да се опълча на усилията й да се покаже от най-добрата си страна. За пореден път тази нощ й простих, увлечена от нейната жизнерадост и заразителна усмивка.

– Заключение?

– Заключение: все още не сме отпразнували погребението на твоето моминство!

Подобна перспектива ми се струваше толкова нелепа, колкото и ако ми бе предложила да празнуваме Коледа през юни. Ала все пак се досещах, че зад тази традиция се крие похвалното й желание да ме откъсне за момент от безбройните грижи, които ме бяха налегнали в последно време. Поне за няколко часа, колкото за една чаша и един танц.

– Искаш да го направим сега? –удивих се аз.

Да, именно сега и до зори, да лудуваме, като единствената граница ще бъде нейната издръжливост на алкохола и на мъжките ухажвания.

Въобще нямах настроение за празник, но отстъпих, като се опитах да убедя себе си, че може би нейната веселост ще успее поне за една вечер да пропъди от главата ми всички мрачни мисли.

Открай време София обича да открива нови места и заведения, където да изложи на показ особата си. През този сезон кварталът Пигал отново бе на мода и си струваше да му пуснем края в някой от неговите секси барове и клубове, чиито клиенти бяха с неясна сексуална идентичност. Така попаднахме в един лесбийски бар на улица „Фрошо“, на две крачки от „Мулен руж“.

– Хей, Софи... Смяташ ли, че идеята е добра?

Край входа се трупаха пийнали жени от всякакви възрасти, прегърнати по двойки или на цели гроздове. Някои от тях подсвирнаха към нас, докато минавахме, и дори успях да дочуя едно „Ще те изпапкам!“ и две „Сладурани!“, а погледите им направо залепнаха за задниците ни, докато влизахме.

– Защо? – зачуди се моята водачка. – Да не би да те е страх, че ще те свали някоя мацка?

Страх не. Желание? Също не, макар да ми бе известно, че играта на прелъстяване между жени е по-изтънчена от тази на мъжете и определено би поласкала накърненото ми самочувствие. Тази вечер обаче никак не ми се щеше да бъда ухажвана, независимо кой е кандидатът и към кой пол принадлежи.

– Хайде, идвай! – подкани ме София, като ме повлече вътре. – Поемам ролята на твоя наставница. Ако пък започнат да ти досаждат, готова съм веднага да ти пусна един език!

Именно такава харесвах София: непринудена, покровителствена, достатъчно пряма с мен, за да може да говори такива неща, без да се изчерви, лавираща около онази неясна граница между приятелството и привличането, без никога да преминава към действие.

Барът „Каламити Джо“, бивш „Фокс“ и бивш „Моун“, който променяше названието си след поредното принудително затваряне и смяна на собственика, бе пълен с изискано облечени същества на трийсет-четирийсетгодишна възраст. Повечето от тях подчертаваха своята женственост с помощта на тоалети, прически и грим, а понякога и изумително високи токчета, подплънки на бюста или перуки. Прибягваха до всякакви средства, за да изглеждат колкото се може по-съблазнителни, без да разчитат само на естествената си красота.

Понечих да се отправя към бара, но София ме повлече в противоположната посока, сякаш познаваше топографията на това място. Не посмях да я попитам дали вече е идвала тук, а още по-малко с кого.

След поредица от врати стигнахме до коридор с безброй малки помещения от двете страни, някои от които заети, а други свободни. Колкото по-навътре отивахме, толкова по-ясно ми ставаше предназначението на тези кабини: в тях нямаше маси и столове, а само от подобни на татами постелки, върху които бяха нахвърляни големи кърпи за баня. Вътре двойки голи жени, понякога в компанията на трета, се прегръщаха сред симфония от нежни писъци и стенания. Не бяхме единствените, които се наслаждавахме на тази гледка, защото дори когато вратата бе затворена, всеки можеше да надникне през специално оставените за тази цел прозорчета с дървена решетка.

– Хайде... – прошепна ми София с двусмислена усмивка, подканяйки ме и аз на свой ред да надзърна. – Не се бой. Правят това именно за да ги гледат. Инак щяха да си останат у дома.

Смутено надникнах през най-близката врата, отвъд която три чернокоси нимфи, със съвършени форми, съчетаваха телата си, водени от моментното желание. Вниманието ми бе привлечено от непрекъснатата и грациозна смяна на позите, напомняща балет. Като се изключат порно филмите, които Фред пускаше навремето, никога не бях виждала секс между жени. Нежността и благосклонността, които лъхаха от всеки техен жест, ме омаяха, защото нямаха нищо общо с грубите и едва ли не брутални отношения, характерни за хетеросексуалните двойки, особено поразителни за страничния наблюдател.

Същевременно обърнах внимание, че този балет се ръководи от хореографка. Най-възрастната от тях, около петдесетгодишна жена със стегнато тяло, мълчаливо даваше знак за преминаването от една поза към друга. Тя беше тази, която поемаше инициативата при проникванията с помощта на пръстите, на огромен черен изкуствен пенис или превръщайки ръцете на партньорките си в инструменти. Тя решаваше към кой отвор да се насочи вниманието и за колко време.

Докато трите се бяха излегнали по гръб една до друга, тя протегна ръце и пъхна среден пръст в широко разтворените вагини на своите партньорки, притиснати до нейното удивително стройно за възрастта й тяло. В отговор двете на свой ред без колебание вкараха пръсти в мократа вагина на водачката. Те се извиваха в такт с надигащата се у тях наслада и аз дълго време наблюдавах тези талази от тръпнеща женска плът.

Без да си давам сметка за това и макар да бях облечена, пъхнах ръка между стиснатите си бедра, разкъсвана между желанието да се присъединя към тяхното блаженство и срама, че се поддавам на тази необичайна гледка.

– Хайде, идвай... Да пием по едно.

Защо ме бе накарала да стана свидетел на тази картина? Какво влияние смяташе, че ще окаже тя върху мен?

За миг в паметта ми се мярна моята приятелка в кабината за пийп шоу няколко месеца по-рано, която галеше вулвата си пред очите ми, преди да изтече задължителният четвърт час.

Тя ме хвана за ръка и ме отведе до бара, плътно зает от пъстра тълпа. Бих могла да се закълна, че докато прекосявахме навалицата, изпълнила дансинга, доста женски ръце опипаха талията и задника ми.

– Какво ще си поръчате, момичета? – запитани барманката, стегната в корсет, по-тесен дори от онзи, който бях носила по време на празника в дома на госпожица Марс.

– Джин-тоник – подсказа София.

Кимнах в знак на съгласие и тъкмо в този момент в зрителното ми поле се появи пълничка русокоса дама в компанията на две кобилести жени, които безцеремонно я опипваха. На русокосата това видимо правеше удоволствие и тя сякаш се чудеше коя от двете да избере за партньорка, като вероятно мечтаеше да си сервира двойна порция.

– Мамка му... – тихо възкликнах аз, поемайки чашата, която София ми подаваше.

– Какво има?

– Ей там. Онази закръглена блондинка...

– Да не би да си я харесваш? Искаш ли да ти я доведа?

– Я престани... Това е Клое!

– Клое...? Трябва ли да я познавам? – запита подигравателно тя, отпивайки от прозрачната течност.

– Асистентката на Давид!

Без кока и очилата, извън пределите на кулата „Барле“ и стегната в прилепнала рокля, тя бе направо неузнаваема. А също така почти красива. Дали поне на това място се отърсваше от манията си за време? Или продължаваше грижливо да отброява минутите, които отделя за едната или другата от своите кандидат-партньорки?

– Не може да бъде! – възкликна София, но за щастие, гласът й бе заглушен от музиката и глъчката наоколо. – Как мислиш, дали Давид знае, че след работно време неговата секретарка лиже косми?

Не обърнах внимание на грубия израз, привлечена от случващото се.

– Не ми се вярва. В телевизията всички я смятат за задръстена стара мома... Едва ли не, че яде онова, което котката е оставила в чинийката.

Донякъде преувеличих представата за клетата жена, превърнала се в предмет на подигравка за колегите си, чийто личен живот сякаш се свеждаше до това да бъде незначителен придатък на своя шеф.

Без предупреждение разблъсках тълпата и бързо се приближих до пухкавата блондинка.

– Добър вечер, Клое!

Дори да бях самият Давид, едва ли щеше да бъде толкова слисана. Тя завъртя очи, взирайки се в полумрака в търсене на изход.

– Добър... Добър вечер.

– Много ми е приятно, че те виждам! – подхвърлих й весело аз.

Доколкото си спомням, преди си говорехме на „вие“. Ала смущението й изобщо не се дължеше на тази волност от моя страна.

– Да... – смотолеви тя.

Сетне ме хвана за лакътя, дръпна ме настрани от нейните придружителки и прошепна на ухото ми със заговорнически тон:

– Ел, аз... Давид не бива да знае, че идвам тук.

– Хм – съгласих се с половин уста аз, решена да я измъча докрай. – Вярно е, че в това отношение представите му не са много напредничави... Според Давид семейството се състои от мама, татко и по възможност няколко дечица с руси главици.

Намекът по адрес на Алис бе прозрачен.

– Зная... – намръщи се тя. – Тъкмо затова те моля да не му казваш нищо.

– Не се притеснявай – успокоих я аз с широка усмивка. – Гроб съм.

Смаяна от постъпката ми, София най-сетне се присъедини към нас, държейки в ръце двете чаши.

– Е? Ще ни запознаеш ли?

– Клое, това е София, моята най-добра приятелка. София, представям ти Клое, асистентката на Давид... И ако не се лъжа, постоянна посетителка на това заведение.

– Много мило! – възкликна София, включвайки се в моята игра.

Клое размаха ръка в знак на отрицание, очевидно на ръба на паниката:

– Не, не, не... Идвам тук за пръв път – защити се отчаяно тя.

– Напротив! – настоях аз. – Недей да скромничиш. Освен че Клое е мило момиче и на всичко отгоре лесбийка, която...

Все по-силно се изчервяваше и ми се стори, че ще припадне, преди още да съм стигнала до най-важното.

– ... която ще ни предостави пълен списък с недвижимото имущество на Давид и Луи. Много шик, нали?

– Какво? – възкликна сподавено нашата жертва.

– Струва ми се, че бях достатъчно ясна.

– Но... Не мога да направя това! Ако Давид научи, ще ме уволни начаса, и то без обезщетение!

– Аха... Със сигурност – потвърдих жестоко аз. – Риск наистина има.

– Дори не зная дали ще получа достъп до...

– Разбира се, че ще можеш – прекъснах я аз с потупване по рамото. – Ти имаш достъп до всичко.

В този момент на моята приятелка й дойде гениална идея, която решаваше веднъж завинаги въпроса. Тя извади мобилния си телефон и ни снима двете с Клое на красноречивия фон на местната фауна.

– Разкош! – възкликна София, продължавайки комедията. – Давид ще бъде о-ча-ро-ван!

Хваната в клопка от този последен удар, дребничката блондинка сви устни, за да не се разплаче. После отново се наведе към ухото ми:

– Окей... Ще ти дам това, което искаш. Само че искам в замяна оригинала на снимката. А ти и твоята приятелка ще дадете писмено обещание да не разкривате присъствието ми тук.

– Дадено. Имаш думата ни. А ти не се бави. Разполагаш с двайсет и четири часа да ми предоставиш онова, което искам.

– Добре, добре...

Сетне отново прие вида на покорна служителка.

– Ще направя всичко по силите си.

– Не се и съмнявам.

Шантажът е грозно нещо. Лично аз не одобрявам подобни методи и онези, които ги прилагат.

Ала неизвестно защо излязох от нощния клуб с тържествуваща усмивка, под ръка с развеселената София. Отново чувствах как в мен напира жаждата за борба и смехът ми сякаш пропъди всички предишни болки.

25.

5 юни 2010 година

Джин-тоник в „Каламити Джо“.

Коктейл „Мохито“ във „Фурми“.

Водка във „Флоорс“ и кафе с калвадос в „Рандеву дез-ами“.

На разсъмване „Пигал“ не ни достави може би онова опиянение на сетивата, чието начало бе поставено в кабините на нощния клуб, но алкохолът разсея за момент терзанията ми. Чувствах се лека, плувах сред мек, приятен ефир, смеейки се гръмогласно на мръсните вицове, които сипеше София, докато флиртуваше със сервитьорите.

Разбрах, че несъзнателно съм свалила обувките и крача боса по топлия асфалт едва когато той изчезна, отстъпвайки място на неравния паваж.

– Сигурна ли си? Не искаш ли да те изпратя? – предложи ми само от любезност София, преди да скочи в таксито.

– Не... Ще ми подейства добре да повървя. Прибирай се. Утре си на работа. Аз мога да лентяйствам до вечерта...

През деня, който се раждаше пред очите ми над площад „Клиши“, не ме очакваше нищо особено. Не ме очакваше мъж, защото моят бе преследван като някакъв злодей. Нямах и работа. Не ми предстоеше да решавам неотложни задачи или да осъществявам някакъв проект. Бих могла да се шляя дни наред, да пилея времето си, без някой да се загрижи за мен.

Именно в такива моменти най-силно ми липсваше мама. Нуждаех се до болка от нейната безусловна нежност. Толкова обичах тя да ме глези и да ми повтаря, че всичко ще бъде наред... Що се отнася до Луи, копнеех за прегръдките му и си представях как ще ме отведе далеч от тъй несигурното настояще.

Разстоянието между площад „Бланш“ и квартала Маре не е толкова малко, нито пък препоръчително за разходка пеша, особено нощем. Ала главата ми бе все още замаяна, а асфалтът така приятно гъделичкаше ходилата на босите ми крака, че изобщо не се боях. Крачех невъзмутимо, а около мен Париж се пробуждаше и в мислите ми звучеше песента на Жак Дютрон, която Мод толкова обичаше.

Впрочем мислите ми бяха доста палави, но все пак нарочно минах по улица „Мартир“, за да избягна близостта до хотел „Шарм“.

Дали причината бе въздействието на изпития алкохол, или сцените, които София ми бе показала? Или може би липсата на Луи бе тази, която изпълваше с трепет тялото и ума ми? В това ранно утро, когато градът разтваряше безшумно прегръдките си за мен, аз, която се бях отдала изцяло на задачата да разкрия всички тайни на Луи, преди да се обвържа с него, аз бях на път да се откажа от всичко. Бях готова да се отрека от всички мои клетви срещу само един час, прекаран с него. След като сексът бе езикът, на който си говорехме, нямах никакво желание да оставаме толкова дълго глухи и неми един за друг. Исках да говоря, да говоря, да говоря безспир!

От Луи знаех, че любовните страсти се вписват в стените и паважа и че ние можем да черпим от този извор. Сега откривах, че е вярно и обратното. На свой ред оставях по околните стени, врати и витрини следа от желанието, което изгаряше корема ми, бедрата, вулвата тъй силно, че бях готова да пищя.

Първа следа: на пресечката между улица „Мартир“ и авеню „Трюден“ видях как двамата се качваме на малката въртележка, разположена на малкия площад. Крепях се здраво върху гърба на дървения кон, а той блъскаше в дяволски ритъм задника ми, навлизайки в мен възможно най-дълбоко. Силните му, тънки пръсти бяха сграбчили тила ми, сякаш се боеше да не падна.

Пенисът му ми се струваше твърд като металните пръти, в които се вкопчвахме, за да не ни изхвърли силата на въртенето. Тази опасност го правеше още по-пламенен, още по зашеметяващ. Бих го помолила да престане, ако не беше влагата, избила във вагината ми, предвещаваща настъпващия оргазъм.

Втора следа: на номер 54 имаше химическо чистене с удивителна оранжево-зелена фасада. Видях себе си изтегната върху огромна маса за гладене, все още димяща от горещите ютии. Със зачервен от парата задник, разтворих широко бедра, за да направя място между тях за моя любовник. Хванал краищата на клатещата се маса, той така усилено блъскаше в разширената ми от желание вулва, че всеки момент щяхме да се търкулнем върху купчината чаршафи.

Трета следа: на ъгъла на улица „Манюел“ Луи бе коленичил гол пред мен. С едната си ръка галеше корема и гърдите ми, където пръстите му играеха със зърната, а с другата щателно изследваше вулвата ми. Отначало леко разтвори вече влажните устни, после проникна във вътрешността и по блесналия му поглед разбрах какво удоволствие му доставя това упражнение. Той действаше бавно, за да постави на изпитание надигащата се в мен наслада, в очакване да стисна ръката му като знак да навлезе по-дълбоко в мен. Това не след дълго се случи и аз усетих нетърпеливите движения на пръстите му.

Това, че се намирахме насред улицата, не само че не сдържаше страстта ни, а напротив, докато едната му ръка се движеше постъпателно в мен, показалецът на другата проникна в ануса ми, улучвайки незабавно най-чувствителното място. Сфинктерът ми се сви по рефлекс, а после постепенно се отпусна, а дългият пръст продължи да си проправя път в тесния проход, който го поглъщаше сантиметър по сантиметър. Двата източника на наслада се сляха в един някъде в корема ми с такава точност, че сякаш ръцете му се докоснаха през преградата на плътта. От гърлото ми се изтръгна неволен вик. Несъзнателно бях опряла коляно в земята.

Когато сложих край на тези видения и пред мен се появи плетеницата на квартала „Нова Атина“, апотеоз на нашата любовна страст, си дадох сметка, че краката ме бяха отвели до улица „Тур де Дам“.

Дали да не се възползвам от това, за да нахраня Фелисите и да си взема някои дрехи?

Докато бавно се изкачвах по улицата, зърнах в другия край как някакъв мъж излиза от една от двете къщи. Ускорих крачка и разпознах силуета на майордома. Учудих се най-напред, че всъщност е напуснал не дома Дюшеноа на номер три, а дома на госпожица Марс, на номер едно. Смути ме това, че има ключ за него. Откъде го бе взел? Дали Луи бе в течение на тази посещения в неговото жилище, или пък Арман действаше по нареждане на Давид? Сетих се как преди няколко седмици старецът ме бе целунал в без съмнение искрен порив и си помислих, че може би ходи там, за да полее цветята и да даде храна на котката.

За втори път се изненадах, когато видях, че не влиза в дома на Давид, а поема в противоположна посока. Зави надясно и с несигурна крачка пое по улица „Ларошфуко“. Последвах го на почетно разстояние, но все пак приближих достатъчно, за да забележа, че държи в дясната ръка пластмасова торба, пълна с разноцветни пликове, дребни предмети и пакети храна.

– Къде си се запътил толкова рано, Арман? Каква ли неблагодарна задача за пореден път са ти възложили? – прошепнах на себе си аз.

Той стигна до ъгъла на улица „Сен Лазар“ и пое наляво. За да не привлека вниманието на неколцината отправили се на работа минувачи, пъхнах крака в обувките. Арман отново зави наляво по улица „Тетбу“, подминавайки пощенския клон, разположен в една сграда в стил ар деко.

Малко по-нататък, на номер осемдесет, голяма порта водеше към разкошна алея на частен имот. Арман пое по нея. Когато на свой ред стигнах до вратата, видях върху фронтона надпис с големи златни букви: ПЛОЩАД ОРЛЕАН.

С разтуптяно сърце, задъхано го последвах на пръсти. След една извивка на алеята и малко дворче най-после излязох на площада, който напълно съответстваше на хвалебствените описания в Интернет. Бях толкова омаяна, че едва не изпуснах Арман от очи. Той продължаваше напред и вече бе отминал обкръжения от дървета ромолящ фонтан по средата на площадчето. Попаднал сред цялата тази белота и античните колонади, човек действително би си помислил, че се намира в някой богат лондонски квартал, Челси или Мейфеър. Илюзията бе пълна и усещането, че се намираш някъде другаде, напълно гарантирано.

Когато стигна до другия край на тихия и потънал в зеленина правоъгълник, на който, за съжаление, не бе спестено нашествието на множество скъпи коли, паркирани наоколо, мъжът мина през друго преддверие и спря пред входа на една сграда. Набра с пръст кода за вратата или може би натисна копчето на домофона, след което с удивителна бързина се вмъкна вътре. Когато на свой ред стигнах до боядисаната в английско зелено двойна врата, вече бе твърде късно. Напразно натисках дръжката на бравата. Арман ми се бе изплъзнал.

Тай като не видях никого вътре, а и не се чуваше шумът на асансьора, заключих, че се е качил пеша. Едва тогава забелязах под арката мраморна плоча с надпис: Жорж Санд живя на първия етаж на този дом от 1842 до 1847 година. – Общество на приятелите на Жорж Санд. От другата страна имаше табелка: Площад Орлеан № 5.

Макар да нямах никакви доказателства, бях убедена, че Арман се бе качил именно до жилището на прочутата писателка от епохата на романтизма. Опитах се доловя някакво движение на етажа, светлина в някой прозорец, но нищо такова не се случи. Нито пък дочух характерните звуци при посрещането на посетител: хлопване на врата, гласове, смях...

– Франсоа? Франсоа, обажда се Ел...

Докато напусках площада по-озадачена от всякога, реших да споделя с Маршадо последните си открития.

Описах накратко случилото се, включително печално приключилата среща с Луи и неговия адвокат, както и моите нощни приключения. По глухия му, дрезгав глас разбрах, че съм го събудила. Самата аз неистово се нуждаех от сън.

– Сигурна ли сте, че влезе в номер пет?

– Напълно сигурна.

– Хм... – изръмжа той. – Нещата сякаш започват да се изясняват.

Журналистът се събуждаше едва сега, защото проучванията му бяха продължили през по-голямата част от нощта. От хотелската стая в Рен той се бе свързал с достойни за доверие осведомители, особено онези, които имаха достъп до наследствените права на данъкоплатците, като нотариуси и данъчни инспектори, за които професионалната тайна не бе дотам задължителна, особено ако върху тях се приложеше натиск или бъдеха примамени по подходящ начин.

– Андре Барле е купил някогашното жилище на Жорж Санд на площад „Орлеан“ № 5, първи етаж вляво, по време на публична продажба през май 1977 година. Сделката е осъществена лично от нотариуса Кортен дьо Сен Сир.

С други думи, най-известният по онова време оценител в Париж. Това бе известно дори на профанка като мен.

– Случило се е малко след осиновяването на Давид – отбелязах аз.

– Точно.

След като майордомът с кадифения панталон бе дошъл тук, значи апартаментът е обитаван от лице, свързано с фамилията Барле. Ала защо, по дяволите, на този таен адрес се водеше и една мъртва? Кой би се решил на подобно нещо? Нима Давид бе стигнал дотам, че да поддържа болезнения спомен за бившата си съпруга, като създаде някакво подобие на мавзолей?

Франсоа беше категоричен: през двайсетте години приятелство с Давид нито веднъж не бе споменавал за притежанието на този престижен имот.

– Успяхте ли да разберете кой го е обитавал през това време? Дали е бил даван под наем, или пък предоставян за ползване?

– Не. Хората, с които се свързах, се интересуват единствено от данъците за недвижимите имоти. Не и за това как ги използват техните собственици.

– Надявам се да сте съставили благодарение на тях списък с останалите имоти на семейство Барле... – подканих го аз да сподели и останалите си разкрития.

– Наистина. Най-напред двете къщи на улица „Тур де Дам“. Съгласно завещанието на Андре и Ортанс Барле домът на госпожица Марс се пада на Луи, а този на госпожица Дюшеноа на Давид. Това вече ни е известно.

– Като си мисля, доста странно... – възкликнах полугласно аз.

– Защо да е странно?

– Защото, доколкото си спомням казаното от Арман, Ортанс Барле е наследила дома Дюшеноа от своите родители.

– Е, и какво?

– Ами... Не ви ли се струва необичайно един фамилен имот да бъде приписан на осиновения син, а купеният наскоро да се падне на законното им дете?

– Права сте. Причина за това вероятно са споровете между двамата относно обзавеждането на двете сгради.

Чух го как въздъхва дълбоко, а след това, прозявайки се, да прелиства някакви документи. След това продължи:

– В момента на смъртта на майката и бащата Барле недвижимото им имущество включва също така „Рош брюн“ в Динар, апартамента на авеню „Мандел“ и прилежащите към него помещения...

По-конкретно двустайният апартамент на Ребека, на деветия етаж.

– ... няколко гарсониери на Лазурния бряг, както и две сгради, като се има предвид, че с изключение на двете споменати вече къщи, собствеността над останалите имоти е поравно поделена между Давид и Луи.

– Наистина ли? Две сгради?

Обемът на недвижимото им имущество не бе изненада за мен. Учудването ми се дължеше на това, че те бяха първите мои познати, които притежават изцяло няколко имота в Париж. За момиче от Нантер като мен това изглеждаше толкова невероятно, колкото и ако двамата бяха собственици на Айфеловата кула или на замъка на Спящата красавица.

– Първата от тези сгради е прословутият „Товарен кораб“ на улица „Мироменил“, където са се помещавали офисите на групата „Барле“ до построяването на кулата, която знаете...

Чух как припряно прехвърли още листи. Очевидно се нервираше, че не открива нужния документ.

– А другата сграда?

– Търся, търся... Не мога да намеря едно сведение, което ми дадоха. Бесен съм.

Така поне не бях изнудила напразно Клое. Разказах на Маршадо как бях постъпила с нея и малко след това приключихме разговора с обещание да се свържем веднага след като открием нещо ново.

Още нямаше седем часа и беше безсмислено да притискам Клое. Въпреки безсънната нощ бях възбудена, но сдържах нетърпението си. Успях да спечеля два часа, като хапнах виенски сладкиши в едно кафене, недалеч от площад „Сен Жорж“, което отваряше рано.

На няколко пъти задрямвах за минута-две, след което убих времето, като наблюдавах минувачите, отправили се към метрото.

На съседния рекламен стълб забелязах афиш за исторически филм, сниман предишната година. Не след дълго щеше да излезе по екраните под заглавието Непозната в Париж. Върху афиша имаше залепена снимка на главния изпълнител с мека шапка от четирийсетте години, а редом с него сянка на жена. Примигнах няколко пъти, за да се разбудя, и се сетих за един от последните ми клиенти като компаньонка. „Я чакайте... Нали вас зърнах преди пет минути на площад „Сен Жорж““, бе ме запитал той.

Невъзможно.

Със сигурност се бе припознал.

Точно в девет часа набрах номера на Клое в офиса й на осемнайсетия етаж на кулата „Барле“, тъй като със сигурност знаех, че вече е минала през автомата за кафе-машината и е на бойния си пост.

– Клое? Обажда се Ел Лоран.

– Ел? – смотолеви, парализирана от страх тя.

– Имаш ли новини за мен... Надявам се, че снощи, след като се разделихме, си прекарала добре. Страхотна обстановка, нали!

Хапливият намек за момент я остави безмълвна, след което тя прошепна заговорнически в слушалката:

– Аз... Ти нали ми даде двайсет и четири часа!

– Така е. Но да речем, че след нашата среща в „Каламити“ събитията укориха своя ход.

– Само че не мога сега... На работа съм.

– Правилно. Намираш се точно на мястото, където можеш да откриеш необходимото.

– Окей... Окей, ще видя какво мога да направя.

– Да си наясно: разполагаш с един час.

– Един час!

Закашля се, сякаш с ръце притисках гърдите й.

– Да. В противен случай чудесната снимка, която направи София, ще се озове в мобилния на Давид. Със съпътстваща информация за мястото, разбира се... В случай че не се сети къде е това.

Преди да я оставя насаме с тази ужасна дилема, уточних, че ме интересува по-конкретно втората сграда, собственост на фамилията Барле. Петнайсет минути по-късно, с точност до секундата Клое ми изпрати писмено съобщение, студено като айсберг.

Пълен списък с недвижимите имоти на Барле на електронната ти поща.

Сграда на ъгъла на улиците „Пигал“ и „Ларошфуко“, номер 55, вход откъм улица „Жан-Батист Пигал“.

Не мога да направя нищо повече.

Ще бъда благодарна да изтриете незабавно снимката и текста към нея.

Клое.

Платих набързо сметката, излязох от кафенето и докато вървях, препрочетох няколко пъти нейното съобщение.

Ъгълът на улиците „Пигал“ и „Ларошфуко“. Входът е на номер 55 откъм улица „Жан-Батист Пигал“. Познавах тази сграда! Познавах я отлично, защото бе недалеч оттук и при това бях живяла в нея цяла година. Годината, превърнала се в еротично вълшебство, което затвърди веднъж завинаги любовта ми към Луи.

Да, тази сграда бе чисто и просто...

– Хотел „Шарм“... – прошепнах слисана аз.

26.

5 юни 2010 година

Представете си торба с топчета, изсипана върху ледена пързалка, и ще добиете представа са мислите ми в този момент. Хипотези, които се блъскат една в друга без всякаква логика и изчезват така бързо, както са се появили.

Най-устойчива от тях се оказа тази, според която Давид управлява „Шарм“ под рожденото си име Льобурде, към което е добавил женско собствено име, за да прикрие следите си. Знак за това бе буквата Е, която бях открила в съблекалнята на Сен Броладр: може би е избрал името на своята детска любов? Е като Емили?

Естествено, подобна възможност имаше предимството, че дава отговор на няколко въпроса: защо хотел „Шарм“ бе предпочитано място за компаньонките от „Нощни красавици“ и как е било възможно инсталирането на камери за наблюдение от Андре Барле. Ала, от друга страна, тя повдигаше нови въпроси.

Луи ме бе излъгал или бе пропуснал да ми съобщи, че този хотел, в който бе разцъфнала нашата любов, е споделена собственост между него и брат му. А това означаваше, че не би могъл да бъде чужд на обзавеждането с тези камери, прозрачни огледала и другите шпионски приспособления в стаите.

И как биха могли да знаят за цялата тази система и дори сами да са я изградили, без да им е известно, че тя е свързана с видеонаблюдението в сутерена? Това бе лишено от всякакъв смисъл.

Продължавах да преобръщам мислите си с надеждата да постигна някаква яснота, както Елиза Дулитъл от Моята прекрасна лейди върти камъчета в устата си, и все така се шляех по улиците на „Нова Атина“. По едно време смятах да поразпитам господин Жак, но без съмнение той както винаги щеше да прикрие своите господари.

Не се обадих и на нито един от двамата братя, а само пуснах есемес на Маршадо. Известно ли му бе, че когато преспа с мен, всъщност се е валял в чаршафите, принадлежащи на неговия стар приятел?

В отговор той ми писа, че е получил съобщението ми и че в момента пътува към Сен Броладр, за да се опита да проучи мястото по-обстойно и на светло.

„Не искам да се връщам, не искам да се връщам... Не искам да се връщам самичка у дома“, въртяха се в съзнанието ми думите на една песен, която мама обичаше да си тананика, докато шета в кухнята, когато бях малка. Бях изпаднала в душевното състояние, описано в този хит от осемдесетте години.

Макар гарсониерата на улица „Трезор“ да се бе превърнала в мое убежище, предварително знаех, че този път няма да намеря там нито спокойствие, нито отговори на въпросите, които ме измъчваха, както не можех да ги намеря и по улиците, сред този враждебен свят. Освен това открай време обичах да се възползвам от всяка възможност да се разхождам безцелно сред забързаната тълпа или, напротив, да тичам нанякъде, докато останалите се мотаят безгрижно. Край мен цареше обичайната за парижките утрини суетня и аз с донякъде жестоко удоволствие наблюдавах забързаните хора край мен, които сигурно щяха да получат упрек за всяко закъснение на работното място или в училище.

За пореден път пощенската ми кутия бе претъпкана. Вниманието ми веднага бе привлечено от няколко дебели плика от амбалажна хартия без марки, което означаваше, че са донесени, а не изпратени. При всички случаи пощальонът никога не минаваше преди десет или единайсет часа, а сега бе все още ранно утро.

За момент изтръпнах при мисълта, че тази нощ Луи може би е идвал да ме търси тук, след като София бе минала да ме вземе. Може би бе искал да се извини, да потърси помирение, да слее телата ни и така да облекчи терзанията на нашето его. Както всеки път, когато мислех за него, почувствах сладостна болка в гърдите, между бедрата и тя постепенно ме изпълни цялата. Луи бе станал част от моята ДНК. Той се таеше под кожата ми като дремещ агент, който се активира при най-беглата мисъл за него. Тялото ми тръпнеше от желание.

Изкачих шестте етажа толкова бързо, колкото ми позволяваха натежалите от безсънната нощ крака, и веднага щом затворих вратата на гарсониерата, се заех да отварям пликовете. Отначало помислих, че е станала някаква грешка, защото някои от тях съдържаха определения, които Луи вече ми бе изпратил. Ала след като ги прочетох набързо, установих, че грешка няма, а това са нови текстове от неговата Азбука, допълващи вече съществуващи теми. Обърнах внимание особено на общото между тях: вече не ставаше въпрос за моите гърди, моя задник или моя корем, а за неговите. От всеки ред звучеше неговият глас на извинение. Цялото му тяло молеше за прошка. Цялото му същество ме призоваваше да се откажа от моя план, насочен срещу Давид. Не ми забраняваше да поддържам връзка с брат му, а просто ме умоляваше да не го правя.

Макар съкрушеният му тон да носеше облекчение на накърнените ми чувства, макар всяка моя ерогенна зона да копнееше за среща със съответната чат от мъжкото тяло, вътре в себе си знаех, че не мога да отстъпя. Ако наистина исках веднъж завинаги да паднат маските от лицата на двамата братя, нямах друг избор, освен да вляза в сблъсък с тях. Нещата никак не бяха прости. С всяка следваща стъпка на тяхна територия мистерията ставаше още по-дълбока: „Рош брюн“, двата градски двореца, хотел „Шарм“, а сега и апартаментът на площад „Орлеан“ № 5. Едно обаче вече бе ясно: между всичко това съществуваше връзка. Всичко произхождаше от един и същ източник, скрит някъде сред меандрите на фамилията Барле.

Ако успеех да разкрия кой от двамата стои зад записите от стаите в „Шарм“, направени на улица „Тур де Дам“, кълбото непременно щеше да се разплете. Не се наемах да определя кой от братята е на страната на Доброто или на Злото. Върху Луи тегнеше бремето на известна вина. Просто исках да разбера какво съм аз за него. И да му помогна да спечели делото.

Боях се, че моето потребителско име и парола за блога са анулирани, но за щастие, не беше така.

Login: elleetlouis

Password: hoteldescharmes

След като отворих страницата, написах съобщение, уж предназначено за Луи:

Среща тази вечер, в 22 часа, в стая по твой избор. Настоявам да няма никакво осветление.

Не се съмнявах, че Давид ще прочете това съобщение и ще разбере, че става въпрос за стая в „Шарм“. Ще се изкуши да се яви лично с надеждата, че тъмнината ще съхрани неговата анонимност. За това предложение почерпах вдъхновение от срещите между София и нейния безименен любовник. София, на която разчитах с помощта на Фред да залови моя бивш-бъдещ-съпруг на местопрестъплението.

– Значи, искаш да устроя засада пред „Шарм“ и да вляза по стъпките на Давид?

София направо падна от Марс, когато по телефона й изложих моя план, но не се противи дълго. За мое щастие, сметна предложението ми като сгоден случай да изкупи предателството си от предишната вечер.

– Окей – съгласи се тя развеселено и със заговорнически тон. – Ами ако се появи Луи?

– Ако прочете съобщението и приеме, че е предназначено за него, спрете го. Ако пък ви се изплъзне... да става каквото ще. Признавам, че нямам нищо против една игра на истина между двамата братя.

Това бе вярно само наполовина. Колкото разчитах този сблъсък да доведе до изясняване на нещата, толкова и се боях от него.

– И какво трябва да обясним на Луи, за да можем да го спрем?

– Нямам представа. Кажи му, че има пожарна тревога и Изиам те е предупредил.

– Хм... Не е много убедително.

– О, виж какво... Все ще се сетите нещо. Импровизирайте!

Не мина и час, когато получих потвърждение, че поканата е приета под формата на добавен към нея коментар. Както предполагах, Давид бе захапал въдицата. Въпреки това все още не се доверяваше напълно:

Нека първо се видим навън. 21 и 45. В „Ту муунс“. Съвсем близо е до хотела. Среща в джакузито.

За втори път се обадих на София за помощ и тя веднага изясни положението, като възкликна и нервно се изсмя:

– „Ту муунс“!

– Какво? Какво чудно има?

– О, нищо особено, скъпа. Става дума за най-голямата сауна за групов секс в Париж. По това време там е по-опасно, отколкото в метрото във върховите часове... Би могъл да избере и по-дискретно място.

Изглеждаше доста добре осведомена. Знаех, че в личния си живот е доста по-разпусната от мен, но все пак се почувствах неудобно.

Искането на Давид определено променяше залозите. На публично място и на светло щеше да ми бъде по-трудно да разоблича интригите му, предназначени да компрометират Луи. Присъствието ми в този клуб по никакъв начин нямаше да означава признание за намесата му в този блог... Ала малко вероятно бе той да има намерение да се яви лично, тъй като в този случай сам щеше да се разкрие.

Що се отнася до мен, бях наясно, че при това положение щеше да ми бъде много трудно да съхраня сдържаност и да не бъда принудена да взема участие в сексуалната игра. Посещението ми в „Бригантен“ и вечерта, прекарана в „замъка“ Сен Броладр, ми бяха показали, че игрите на подобни места просто нямаха никакви задръжки. Посетителите там разчитаха при всички случаи на пълна взаимност. Само след няколко минути щях да се озова сред купчина от вкопчени тела с ръка, сграбчила нечий пенис и чужда ръка, проникнала във вулвата ми. Ала може би всички мои страхове се дължаха на липсата на опит.

– Все пак това е най-свестният клуб на „Пигал“ – опита се да ме успокои София. – Посещават го предимно съвсем прилични двойки.

„Прилични колкото рижата здравенячка в Сен Мало?“, възразих й мислено аз.

До обяд и през по-голямата част от следобеда препрочитах бележките за моите бъдещи мемоари, като внесох известни поправки и сравнявах някои факти, които ми се струваха противоречиви. Съпоставях вчерашните си спомени с днешните събития.

Дали писмените послания на Луи ме караха да правя това, или че Маршадо бе одобрил моята първа хроника? Чувствах се напълно разкрепостена пред клавиатурата. Думите се лееха спонтанно и безспир. Колебаех се единствено по отношение на по-непристойните пасажи. Не че се смущавах от тях. Напротив, горях от желание да ги преживя отново, а и наложеното от Луи очакване ме разпалваше и трудно подбирах най-подходящите изрази. Когато пиша за секса, неизбежно си давам сметка, че той е нещо, което трябва да се изпита, и то незабавно.

Прекъснах работата, за да си даря сама онова удоволствие, от което обстоятелствата ме лишаваха. Пробвах дори вибриращите слипове, които София ми бе подарила в момент, когато бях изпаднала в пълно сексуално отчаяние. Сега бях в същото състояние. В резултат получих пикантен гъдел, но не и оргазъм.

След вечеря облякох рокля до средата на бедрата без бельо, но в този момент се сетих нещо. Нямах представа до какъв обрат би могло да се стигне в резултат от моята малка хитрост. Ако Давид е научил или подозира, че съм се добрала до записите му с рускините, би могъл да ги изтрие още тази вечер. Не бях забравила, че Арман има достъп до дома на Луи.

За съжаление, вече нямах време. Когато излязох на улицата, за пореден път се обадих на София:

– Софи, имам една последна молба към теб.

– Предупреждавам те, че ако имаш намерение да ме накараш да дойда с теб в „Ту муунс“ заедно с Фред... отговорът ми е не!

Нелепото й предположение ме накара да прихна, макар в момента никак да не ми бе до смях.

– Не. Бива си го като идея, но не е това...

– Слушам те.

– Бих искала още сега да наминеш през „Шарм“.

– Веднага ли? – изписка тя. – Но аз си мислех, че...

– Чакай. Не съм приключила. Намери Изиам. Той има дубликат на моите ключове. Мини след това през моята гарсониера и вземи ключовете от дома на госпожица Марс. Ще ги намериш на нощното шкафче.

– А после?

– После върви на улица „Тур де Дам“, влез у Луи и намери залата за наблюдение, за която ти разказвах...

– В сутерена ли?

– Да, в сутерена. Направи презапис на видеото в твърдия диск. Много е лесно, записите са в хронологичен ред. Последният е първи в списъка.

– Само че сама няма да мога да направя това!

– Затова ще отидете двамата с Фред. Сигурна съм, че има флашка на ключодържателя си, която ще свърши работа.

Очевидно бе, че няма да успее да свърши всичко и след това да ми дойде на помощ в хотел „Шарм“...

Резултат: със сигурност в уречения час щях да се озова там сама. Освен ако Фред не поемеше риска да хвърчи с пълна скорост през града с мотоциклета. Освен ако не удължа престоя си в онзи парижки храм на свободните нрави.

„Ту муунс“ напълно заслужаваше репутацията си. Разбрах това още от входа с двамата чернокожи охранители с бръснати черепи, които стояха като статуи със стиснати челюсти. След тях, пред масивната резбована врата се издигаха две гигантски тайландски статуи. Отвъд нея малко гише отдясно очакваше посетителите. Недотам любезна млада жена с блуждаещ поглед ми подаде бяла хавлия, оранжева плажна поличка и лента за ръката с джобче, натъпкано с презервативи.

– Колко ви дължа?

– Николко. Днес входът е свободен за сами жени.

Без повече обяснения тя натисна бутона и отключи червената врата отляво. Вътре веднага ме обгърна топлината, идваща от облицованите с дърво стени и волното настроение, което цареше на бара и в чакалнята, където няколко двойки, вече по плажни полички, спокойно разговаряха, докато отпиваха от коктейлите. До началото имаше доста време, но в заведението вече имаше доста посетители.

Друг охранител, малко по-строен от събратята си, веднага забеляза, че съм нова тук, и ми даде знак да се кача по стълбите. На горния етаж бях впечатлена от внушителната редица шкафчета. Пред тях мъже и жени от всякакви възрасти, цвят на кожата и физически данни се събличаха или обличаха без всякакво стеснение. Атмосферата бе непринудена и приятелска. Някои двойки подхвърляха шеги на съседите си или крадешком се оглеждаха взаимно, с явното намерение да се съберат по-късно в сауната или в джакузито.

– Сама ли си?

Брюнетка на средна възраст без кой знае каква външност, с изключение на огромните гърди, които напираха под тениската, се бе изстъпила пред мен. Зад нея се виждаше някакъв мъж, слаб и по-нисък от нея, който явно искаше да си придаде мъжествен вид, защото тялото му бе покрито с ритуални татуировки.

– Да, сама съм...

– За пръв път ти е, нали? – усмихна ми се тя с натрапчива приветливост. – Ако искаш, мога да ти обясня как са тук нещата. За мен ще бъде удоволствие.

– Благодаря, но...

– Без ангажименти, разбира се! – побърза да уточни тя. – Е, харесваш ни и на двамата, но не искаме да те принуждаваме.

Все още не бях слязла на арената и ето че два звяра с котешки стъпки се прокрадваха към мен.

– Не, много мило, но... Трябва да открия един приятел.

– Окей – отстъпи тя с гримаса на разочарование. – Не се притеснявай. Ще останем поне два-три часа. Ако искаш да се присъединиш към тях, можеш да ни намериш в голямото помещение горе, в дъното.

– Съгласна съм...

След като взех от бара чаша обикновен сок от манго, се разходих из партера, изцяло зает от дълго, тясно помещение с поредица от ниши и алкови. По средата за посетителите имаше широки канапета, а върху огромен екран непрекъснато се въртяха порно филми, за да разпалят и най-студенокръвните. Приседнах за малко и огледах клиентите. Сред тях имаше както двайсетгодишни младежи от предградията с пиърсинг и обилие от татуировки, така и достолепни шейсетгодишни мъже и жени.

Някои от тях вече ме заглеждаха настоятелно. На жените, които идваха сами, явно гледаха като на предпочитана плячка, защото бяха малко на брой, особено ако пък бяха млади и привлекателни. Това обясняваше защо ме бяха пуснали безплатно. Погледите им се промъкваха под полата ми, галеха пищните ми форми. Забелязах особеното внимание от страна на някакъв сивокос мъж, макар да бе придружен от русокоса красавица. Тя се притискаше до него от другата му страна и едва когато станаха, открих, че е съвсем младичка. При това ми напомняше някого...

Последвах ги в голямото джакузи, разположено сред декор от изкуствени скали. Вътре няколко двойки се прегръщаха и весело си плискаха. Нямах избор: ако исках да остана незабелязана, трябваше да постъпя като околните и да се съблека гола. Пет-шест чифта женски и мъжки очи се насладиха на припрения стриптийз, който им предложих, което ме накара да се почувствам като някаква Венера, която се слива с пенестите вълни.

Върху напуканата стена имаше голям надпис, който забраняваше същинския секс. Изглежда, разрешени бяха само целувките и моите съседи в пълна мяра се възползваха от това. Една двойка все пак запазваше приличие: петдесетгодишният и русокосата просто си играеха със струите вода, които плискаха задниците им. Тя се взираше в мен все по-продължително. Най-сетне бавно приближи, борейки се с течението.

– Привет. Аз съм Олга.

Този ясно изразен славянски акцент... Това лице на руска девица, това тяло на току-що разцъфнала нимфа, тези малки гърди, три-четири от които бяха необходими, за да запълнят една от моите... Това бе една от професионалистките, които лудуваха с Давид!

– Здравейте – отвърнах с разтреперан глас аз.

– Аз съм тази, която има среща с теб.

Зад гърба ми двойката, която ме бе заговорила в съблекалнята, не обръщаше никакво внимание на забраните: мъжът усилено бъркаше с тънката си ръка между краката на дамата, която бе примижала и отворила уста от удоволствие.

Сега разбирах каква бе целта на тази предварителна среща: Давид искаше да бъде сигурен, че ще отида в „Шарм“ сама, и затова бе изпратил Олга да ме придружи.

– Окей... След като ме откри, какво е продължението на програмата?

– Той иска да се позабавляваш тук, а след това да ме по-следваш до хотела.

Да се позабавлявам? По-скоро да бъда подложена на унижение. За да съхрани влиянието си върху мен, Давид бе прибягнал до тази постановка, превръщайки ме в плячка на тази банда весели развратници. Вече ми бе ясно, че ако искам да се сдобия тази вечер с тъй дългоочакваните признания на Давид, трябваше да приема правилата на играта. Поне донякъде.

Без да поиска мнението ми, Олга ме хвана за ръка и ме помъкна сред пенестите вълни.

– Ами той?

Посочих с очи нейния придружител.

– Тук ли ще остане?

– Той ли? Просто клиент.

Тя излезе със смущаваща безцеремонност от водата и все така държейки ме за ръка, ме отведе до горния етаж, в противоположното на съблекалнята крило. Там светлината бе приглушена, топлината още по-осезаема, а всички наоколо се разхождаха съвсем голи толкова непринудено, колкото и моята леконравна спътница.

– Там хамам... Там сауна – сочеше ми тя, докато минавахме по коридора.

По-нататък стъклените прегради и врати отстъпиха място на дървени, които водеха към малки кабини, подобни на онези, които София ми бе показала в „Каламити“. И тук прозорчетата предлагаха пряк, но дискретен поглед към онова, което ставаше вътре. Чуваха се и звуците, така че от всички страни се носеха стенания. Пред някои кабини се бяха струпали гроздове любопитни, някои от които само плакнеха око, докато други мастурбираха.

– Чукай я... Чукай я здравата! – промърмори по адрес на двойката от другата страна на вратата някакъв разгорещен мъж.

Последното помещение от този лабиринт, в дъното на коридора, се различаваше от останалите. То беше по-просторно и преди всичко без ключалка на вратата. Всеки можеше да влезе и да вземе участие в любовните игри. Тук идваха най-разпалените любители на груповия секс. Вътре се виждаше купчина вкопчени едно в друго тела. Тя бе в непрестанно движение като поток нажежена лава, от нея се разнасяха пъшкания, а на моменти и същински рев.

Това безформено чудовище с множество глави, пениси или вулви от време на време изтласкваше на преден план някой индивид, който си струваше да бъде наблюдаван. Вниманието ми бе привлечено от някакъв исполин. Той обработваше задника на мършава брюнетка, същевременно лижеше вулвата на друга жена, изправена до него, а ръката му бе потънала цялата между краката на трета, която лежеше на съседния матрак. Тя пък от своя страна бе лапнала несъразмерно големия член на някакъв дребничък мъж.

– Хайде! – подкани ме Олга, като ми посочи групата.

– Какво? – изписках аз.

– Ти правиш каквото искаш, смучеш, чукаш се, вземаш в ръка... Както искаш, но трябва да вървиш – нареди ми тя със заповеднически тон.

– А ако не желая? – отвърнах предизвикателно аз.

– Ако не желаеш, няма среща след това в хотела ...

Приех ултиматума, без да снемам поглед от нажежената група на две крачки от мен. Накрая се реших и пристъпих плахо, без да зная по какъв начин да се включа в тази бушуваща от удоволствие магма. Стъписах се от разнеслия се в този момент нечий писък на оргазъм. Сетне коленичих до една двойка, заела класическата мисионерска поза.

Отправих съучастнически поглед към мъжа, след което пъхнах ръка под корема му в опит да достигна набъбналия клитор на жената. Улових го между пръстите си като бобова шушулка. Резултатът бе мълниеносен. Жената повдигна ханш и изтласка навън лъскавия пенис, след което мъжът продължи да действа. Долната част на тялото й се движеше ритмично. Беше на път да стигне до оргазъм и аз се почувствах горда от резултата, който постигнаха моите ласки. Натиснах по-силно малкия израстък, който еластично се огъваше под средния ми пръст.

– Ти май откри приятелите си – обади се неочаквано зад мен женски глас.

В него се четеше не толкова упрек, колкото облекчение. Едва тогава познах, че това е двойката от съблекалнята. Двамата ми се усмихваха, докато мъжът старателно мастурбираше, сграбчил вирнатия си член така, както се държи бастун или лула. Появата им би могла да ме смути, но аз видях в присъствието им възможно най-добрия изход, който щеше да ми позволи да се измъкна с възможно най-малко щети.

Без да изпускам клитора на жената, която примираше под пръстите ми, завъртях бюст и като погледнах мъжа от съблекалнята, протегнах устни към виолетовата главичка на члена му. Той ме разбра и незабавно приближи напрегнатата плът към устата ми. Преодолявайки лекото отвращение от киселия му мускусен вкус, разтворих зъби и дръпнах език, за да го поема по-лесно.

– Знаех си, че с вас ще станем приятелки – обади се зарадвано жената.

Тя на свой ред се приближи и извивайки по странен начин тяло, се изтегна по гръб, пъхна глава между присвитите ми крака и доближи устни до вулвата ми. Дори да исках да се възпротивя, не можех, защото бях заета с пениса на мъжа. С всяка следваща секунда той ставаше по-дързък и проникваше все по-дълбоко в мен и аз започвах да се задъхвам.

Двамата отлично си знаеха работата. Жената се зае енергично да ме лиже, стараейки се докосне с език всяко ъгълче на широко разтворената ми вулва, като на моменти стигаше с връхчето до малките устни или до клитора. Парчето плът в устата ми заглуши вика, който се изтръгна от гърлото ми в момента, когато тя пъхна докрай езика си във вагината ми.

Разтворих очи и бегло зърнах Олга, която с дискретна усмивка и примигване одобряваше начинанието ми. В главата ми се мярна идиотски въпрос, дочут от някое токшоу: „Изневяра ли е свирката?“ Ами ако теб самата те лижат? Нима можех да бъда невярна на Луи, ако приемам тези незначителни жертви заради него?

Докато се наслаждавах на уменията й, госпожа Съблекалня се отдръпна от корема ми и с властен жест посочи на мъжа си вагината ми, за да ме предостави на негово разположение.

Аз обаче не приех да избира вместо мен. И дума не можеше да става да се отдам. Дръпнах се от двете жени и се обърнах към мъжа. На свой ред се вкопчих в бедрата му и скрих лице в пубиса му, като при всеки следващ тласък усещах как главичката прониква все по-дълбоко в гърлото ми. Продължих да го държа в плен, а постъпателните ми движения бяха толкова напористи и силни, че той не би могъл да се измъкне от устата ми, дори да искаше.

– По-кротко, скъпа! – опита се да ме удържи госпожа Съблекалня. – С този ритъм ще го изтощиш за две минути!

Не след дълго предсказанието й се сбъдна, защото с няколко спазми избиха първите капки на горещия лепкав гейзер. В последния момент успях да се дръпна и той се изпразни във въздуха, като няколко сълзи сперма все пак се стекоха по бузите и устните ми.

– Ооооо... – изръмжа той. – Правиш страхотни свирки.

Приех комплимента му със сдържана усмивка и се изправих, разтривайки натъртените си колене. Оставих двойката и отидох при Олга.

– Това е... Получихте каквото искате. А сега можем ли да си ходим? – запитах я предизвикателно аз.

27.

Гневът ми по странен начин се примесваше с чувството на унижение.

Не бях получила оргазъм и се бях подчинила на чужда воля. Бях бясна. Не толкова срещу тези, които се бяха възползвали от мен против желанието ми. Бих могла, би трябвало да отхвърля позорните условия, които ми бяха поставени.

Последвах русокосата Олга, нежен силует, в бяла прозрачна рокля. Тя набра върху клавиатурата на мобилния си телефон някакво съобщение – предположих, че това е условният сигнал до Давид. Бях се справила с отреденото ми изпитание, а неговата съучастница бе изпълнила мисията си. Настъпваше часът на истинската битка. Вече можехме да се качим на ринга.

По това време на „Пигал“ бе гъмжило от туристи и провинциалисти, които сновяха край нас в космополитна и пъстра тълпа. Това бе същинският живот на този квартал, побрал в себе си всемирното разнообразие.

– Тук е готино, нали? – обади се Олга с неочаквано приветлив тон. – Много обичам тези всякакви хора!

Дали това означаваше, че харесва двойното междурасово проникване, което околните мъже й обещаваха с погледи?

Потиснах лошото си настроение и проверих в чантата дали малкият фотоапарат е на мястото си и дали батерията е заредена.

Напуснахме булевард „Клиши“ и завихме по площад „Пигал“, минахме покрай внушителния фронтон на „Фолиз Пигал“, едно от най-прочутите нощни заведения на десния бряг на Сена. За да стигнем на уреченото място, ни оставаше само да се пуснем по течението на улица „Жан-Батист Пигал“. Работа за две минути.

Твърде рано е, помислих си аз, докато се спускахме надолу по улицата. София и Фред няма да могат да пристигнат навреме. Събитията оставяха своя отпечатък в мен и когато излязох на малкия площад, изпитах почти същото вълнение, както година преди това, когато се озовах за пръв път до хотел „Шарм“ с трите хилави дървета пред него.

Всяка моя крачка ми причиняваше болка, напомняйки ми всички несбъднати надежди. Като си помисля, че само преди няколко месеца изобщо не бях стъпвала в този квартал! Кварталът, който ми донесе толкова нови преживявания... Ала едно от тях стоеше над всички други: тук за пръв път бях с мъжа на моя живот.

– Как си? Да не ти е зле? – разтревожи се Олга, като видя, че забавям крачка.

Нима не бях на път да предам не толкова Луи, колкото спомените, свързани с това място? Ала жаждата ми за истина бе по-силна и въпреки волята ми ме водеше към предстоящите решителни разкрития.

– Не, не... Да вървим.

Докато прекосявахме хола, господин Жак едва повдигна глава от регистъра. След като вече знаех истинската самоличност на неговите работодатели, по-добре разбирах отношението му към мен, съчетание от хитрост и отзивчивост. Изиам не бе на своя пост пред асансьора и двете се качихме сами до петия, последен етаж на сградата. Може би най-рядко бях минавала по този кървавочервен коридор. Само веднъж бях пребивавала в стаята „Мари Бонапарт“. Ето защо той бе съхранил за мен своята тайнственост на място, където несъзнателното се шири на воля, като у дома си, избавено от всякакъв контрол.

По заповед на Олга изключих мобилния си телефон и след като провери дали съм го направила, тя ме отведе до вратата, разположена срещу „Мари Бонапарт“. За разлика от всички останали, тази врата не бе червена, а черна и преди да вляза, се постарах да прогоня мисълта, че това може да бъде лошо предзнаменование. В съгласие с изискванията ми, стаята тънеше в пълен мрак благодарение на тежката завеса на входа.

Дишах на пресекулки. С всеки изминал момент поемах въздух все по-трескаво, а издишвах някак припряно и непълно. Краката ми се подкосяваха. Въпреки волята ми гърдите ми набъбнаха и зърната им щръкнаха.

Олга се оттегли мълчаливо. Изминаха няколко минути, през които успях да се посъвзема и да си припомня моя план: оставям Давид да влезе, без да се обаждам, за да не се усъмни; събличам се и го приканвам да направи същото; докосвам най-чувствителните зони на тялото му: доколкото си спомням, това бяха торсът, коремът, скротумът, главичката на члена; уверявам се, че се е възбудил достатъчно; изваждам фотоапарата и със светкавицата правя снимка на истинския автор на блога.

Прости и лесни действия. Нямаше как да сбъркам.

Минутите се точеха като размекната дъвка. Очакването се превръщаше в мъчение. Дали Давид въобще щеше да дойде? Може би онова, което бе научил от Олга, е събудило подозренията му? Минаха най-малко десет минути и вече се колебаех дали да не си тръгна, когато някакво движение в тъмнината ме накара да трепна. Зениците ми бяха разширени докрай, но не виждах нищо. Въпреки това бих могла да се закълна, че в ъгъла има някой... Ненадейно гръмна музика, която ми подейства като юмрук в лицето. Ако Луи неуморно диреше идеалната еротична музика, то тази очевидно имаше за цел да ме изкара от релси с острите китарни акорди и грохота на барабаните. Death metal, Death Hardcore и изобщо Death... В тези звуци имаше нещо извратено, което подтикваше към кърваво насилие, а не към любов.

Миг след това, сякаш излезли от яростния звуков фон, от четирите ъгъла изскочиха четири сенки и се хвърлиха към мен. Почувствах въздушното течение, предизвикано от движенията им. Докато успея да реагирам, китките и глезените ми попаднаха в оковите на силните им ръце. Изпищях и опитах да се боря, но бях повалена на земята, сякаш бях лека като перце. Скоро ръцете и краката ми бяха стегнати с кожени ремъци, а след това се чу металическо изщракване. Когато ме пуснаха, се оказах увиснала на един метър от пода, с изпънати встрани крайници. Чувствах се като мушица, попаднала в паяжина. Липсваше само паякът, но скоро и той щеше да се появи, за да ме разкъса.

След като изпълниха задачата си, четирите силуета се оттеглиха, без да обръщат внимание на виковете ми:

– Не можете да ме оставите така! Полицията знае, че съм тук!

Нямаше смисъл да блъфирам. Единствената ми надежда за спасение беше София, а самата аз я бях отдалечила, като я изпратих на една невъзможна мисия. Повтарях си наум колко минути ще са й необходими, за да пристигне тук. Можех да се надявам това да стане най-рано към... 23,30. Ако изчисленията ми бяха верни, в момента наближаваше едва 23 часът. Това означаваше, че Давид разполага с трийсет минути, през които да ме подложи на всичко, което му дойде наум.

Сякаш доловил опасенията ми, той най-сетне влезе в стаята. Бях неспособна на различа когото и да било през сълзите, които неудържимо се стичаха по бузите ми. Разпознах го по парфюма, а сетне по гласа, който не бих могла да сбъркам, защото толкова напомняше гласа на великия актьор... За съжаление, пред мен не бе Жерар Филип. Давид не бе нито Сид, нито Фанфан Лалето. Това бе просто мъжът, решил да погуби моя годеник и да ме измами по-най отвратителен начин. Давид, моят мъчител.

– Е, в крайна сметка случва се какво ли не.

– Какво...? – измънках аз, парализирана от болка и страх. – Какво става?

– Ние двамата в хотелска стая. Бог знае колко мъже си изчукала тук – опита се да ме оскърби той. – Може би цял Париж. Само един не ти се върза...

– Какво искаш, мамка му?

Мятах се като побъркана, но гърченията ми само затегнаха още по-силно кожените ремъци, които нараниха кожата ми и изпънаха мускулите ми до крайност.

Той не отвърна нищо. Чух го да снове из стаята, докато накрая застана пред мен, точно между краката ми.

– Да изплакна окото, преди да започна.

– Какво?

Бях замръзнала от уплаха, когато изведнъж блесна светкавицата на фотоапарат. Предположих, че това е моят фотоапарат.

– Ти си съвсем извратен! – изкрещях аз. – София и Фред веки момент ще бъдат тук!

– Чудесно. Твоите приятели са добре дошли! Дори ми е чудно, че не са пристигнали заедно с теб.

Учуден? Как би могъл да е учуден, след като няма представя за устроената от мен клопка?

– Признавам, че твоите съучастници ме разочароват – продължи той все така надменно. – Ив веднага разбра, че някой шпионира. Дори направи така, че набедените пирати да си помислят, че са проникнали в моя компютър, без да бъдат проследени.

Значи, Давид още от самото начало бе разбрал, че някой го следи. Затова и бе успял да осуети замислите ми. И за да се избави от присъствието на моите приятели, предвидливо ме бе изпратил в „Ту муунс“ в компанията на Олга.

Тялото ми отново се залюля във въздуха и още по-силна болка прониза крайниците ми.

– Давид, това, което правиш, е твърде сериозно – опитах се без особена надежда да го вразумя аз. – Отвличане, насилие... Нещата могат да стигнат твърде далече!

– Според мен това не е нищо повече от игра между възрастни, недотам различна от онези, в които вече си участвала. При това точно тук, заедно с Луи. Доброволно.

– Съжалявам... – проплаках аз. – Това ли искаш да чуеш? Тогава окей... Съжалявам за всичко: за проваления брак, за срещите тук с твоя брат... За всичко!

Силната музика ни принуждаваше да викаме и си помислих, че звукоизолацията на стаята би трябвало да е съвършена, за да не бъде привлечено ничие внимание.

Без да усетя, той се бе преместил и сега стоеше до мен. Разбрах това едва когато прошепна на ухото ми:

– Нищо не си разбрала...

– Да разбера какво?

В отговор той бавно погали опънатото ми като струна тяло. Усетих как лениво и едва ли не с отегчение прокарва пръсти от бедрата до устните.

– Че бих могъл да подложа двама ви на безброй изтезания, без с това Луи да може да изкупи всичките си предателства.

Изтерзаните ми крайници повдигаха диафрагмата и притискаха белите ми дробове. Едва дишах. Говоренето допълнително ме измъчваше, всяка произнесена от мен дума разкъсваше гърдите ми.

– Повтарям ти... Съжалявам за нашия бра...

– Изобщо не ми пука за този проклет брак! – кресна той, без да ме остави да довърша. – Нима си въобразяваш, че мъж като мен не може да си намери подходяща съпруга? Я се погледни, Анабел!

Избухна в жесток смях.

– Честно, Ел... Да не си мислиш, че моето его не може да понесе обидата, че е бил отхвърлен от някакво си момиче от предградията...

Направо изхрачи последните думи с всичкото презрение, на което бе способен. Благодаря на Бога, че мама така и не се срещна нито веднъж с този отвратителен тип.

– На теб нищо не ти е ясно, моето момиче! Само да подсвирна, и веднага ще пристигне цяла тълпа красавици, с които ти изобщо не можеш да се мериш! Чуваш ли?

Дори подсвирна, сякаш очакваше въпросните красавици да се струпат покорно пред вратата и да се хвърлят в краката му. Бе изпълнен с гордост, патетичен и смешен.

– Окей – приех думите му аз колкото се може по-спокойно. – Тогава какъв ти е проблемът? И какви са всички тези предателства, които си понесъл от страна на Луи?

– Благодарение на Ребека знам поне за едно, може би най-болезненото за мен: тайната и незаконна връзка на брат ми с Орор.

– Хайде! Разкажи! Така или иначе, нямам какво друго да правя в момента. Разполагаме с достатъчно време.

Сама се чудех откъде намирам в себе си сили за подобни предизвикателства. Той обаче не оцени смелостта ми.

Изглежда, натисна някакво копче, защото музиката не-очаквано спря. И от мястото, където се намираше, на няколко крачки от вратата, прошепна тихо, сякаш простена с неузнаваем глас:

– Той провали всичко... Искаше непременно да омърси онова, което бе мое. Това е всичко. Луи умее да прави само това: да граби чуждото или, ако не успее, да го стъпче в калта.

– Орор? Така ли? Говориш за Орор?

Единственият отговор, който получих, бяха забързаните му крачки към изхода. Почука два пъти по вратата отвъд завесата, открехна я и вместо да излезе от стаята, както очаквах, пусна вътре няколко силуета, може би три или четири, вероятно онези, които ме бяха поставили в това неприятно положение.

Мълчаливо се надявах, че ще ме освободят, но вместо това те ме сграбчиха за гърдите, задника, бедрата и започнаха да ме мачкат и удрят, сякаш месеха хляб. За тях бях просто тесто, нищо повече от детска играчка. Жена, която моделират.

Паниката ми стана още по-силна, когато разбрах, че Давид наистина си тръгва, оставяйки ме в ръцете на тази яростна и безмилостна шайка. Очевидно еротичната фантазия щеше да се изроди в групово изнасилване.

Въпреки това първият предмет, който ме докосна между бедрата, бе студен и твърд като стомана. Изненада ме също така благоговейното мълчание, с което действаха. Никакви обиди, никакви ругатни или подканяния да ме чукат бързо, силно и унизително. Сякаш следваха не толкова ритуал, колкото списък с указания. Упътване за употреба.

– Давид! Давид! Не, върни се! – виках с всичките сили, които можех да изтръгна от хъркащите ми като мях дробове.

Предметът проникна в мен рязко, но без да ми причини болката, от която се боях. Беше изкуствен пенис със средни размери, който един от непознатите движеше постъпателно в корема ми, механично, старателно. Изобщо не се интересуваше от моите реакции, сякаш бях вещ.

Скоро го замести друг предмет, чудовищно голям, който се вмъкна във вагината ми, но аз изобщо не го почувствах.

Усещанията ми бяха объркани и, изглежда, съм изгубила съзнание.

28.

6 юни 2010 година

Дойдох на себе си в „Жозефин“, любимата ми първа стая, изненадана, че съм там и че все още съм жива. Размърдах се, но натежалата глава и схванатите мускули ме накараха да изстена. Как ме бяха пренесли тук? Кой го бе направил? И преди всичко в какво състояние? Ако няколко мъже се бяха гаврили с мен в продължение на часове в тъмната стая, защо вулвата ми бе единствената част на тялото ми, която не ми причиняваше болка?

Долових някакъв шум откъм банята. Едва тогава разбрах, че не съм сама и че там някой се мие след прекараната заедно с мен нощ. Очаквах да се появи някой от наемниците на Давид или пък самият той, с тържествуваща усмивка на устните. На кого ли ме бе предоставил? По какъв ли начин бе решил да ме подложи на още по-голямо унижение?

Ала тревогата и объркването ми се дължеше преди всичко на факта, че все още се намирам в плен. Нима Фред и София ме бяха изоставили? Или пък са били принудени да сложат оръжие още щом са пристигнали в хотела?

Едно последно, страшно предположение ме прониза като нож: дали не бяха съучастници на Давид? Ами ако той ги е подкупил? Колко струваше лоялността на Фред, когато ставаше въпрос да запази работата си в телевизията?

Шумът от течаща вода стана по-силен. Непознатият явно бе отишъл под душа и дори си подсвиркваше. Бих могла да се закълна, че мелодията напомня онова, което предишната вечер Давид си бе тананикал в тъмнината на стаята за мъчения.

Нима не бе напълно логично Давид да се е върнал, за да се възползва от това, че съм попаднала в негова власт? Или пък да ме предостави на друг както по времето, когато бях момиче на повикване, и по този начин да ме превърне в предмет за задоволяване на сексуалните желания. В играчка, която мъжете безцеремонно си разменят.

Не бих могла да кажа коя от двете възможности бе за мен по-мъчителна.

– Давид? – повиках тихо аз. – Давид?

Когато вратата на банята най-после изскърца и ме извади от вцепенението, изпищях от изненада. Може би дори прекалено силно. Първоначално реших, че онова, което виждам, е плод на въображението ми. Мъжът спря зад вратата, сякаш се колебаеше дали да излезе. Представих си как със затаен дъх стиска дръжката на бравата.

След няколко секунди, които ми се сториха цяла вечност, вратата на банята най-сетне се отвори. Появи се голо тяло и първото нещо, което забелязах, бе татуирана роза, разцъфнала върху лявото рамо, осеяно с лунички.

– Луи? – сподавено извиках аз.

Той бе тук, пред мен, с леко повдигнат пенис и сдържана усмивка на лицето. В първия момент не можах да разбера дали тази усмивка издава смущение, съчувствие или упрек.

Надигнах се слисана от леглото на Жозефин.

– Не, не, не... – отказвах да приема истината аз с разтреперани крайници. – Само не ми казвай...

Той се втурна към мен в порив на нежност.

– Спокойно, мила. Всичко е наред.

– Какво правиш тук? Какво означава...

Той се настани удобно да мен и притисна нежното си топ-ло тяло до гърдите ми. Погали ме по раменете, по тила, по косата. Бих могла да прекарам така остатъка от живота си, упоена от спокойното му присъствие и тънкото ухание на лавандула и ванилия.

В същото време не бях забравила избухналата между нас свада. Не бях забравила как ми бе забранил да ровя в неговото минало и в миналото на брат му. Бяхме се разделили скарани, а ето че сега се появяваше в края на нощта, когато Давид ме бе държал затворена насилствено. Според мен това предполагаше известни обяснения...

– Когато видях съобщението ти в блога, беше двайсет и три часа – започна той.

– То не бе адресирано до теб.

– Зная. Бях наясно, че твоята засада няма да се осъществи толкова лесно. Давид винаги е с един ход напред. Когато бяхме малки, той винаги ме биеше на шах.

Признанието за слабост от негова страна ме трогна и аз го подканих с поглед да продължи.

– Заподозрях, че като уж изпълнява поставените от теб условия, те е привлякъл на последния етаж. Там се намират стаите без прозорци на хотела.

– И какво стана след това?

– Когато пристигнах, Давид вече си беше обрал крушите. Що се отнася до хората, които бе оставил, те не оказаха кой знае каква съпротива. Това бяха обикновени садо-мазо фетишисти, които бе събрал от нощните клубове и им бе платил щедро за тази малка постановка. На тях им трябваха пари, а не неприятности.

Значи, той ме бе спасил от ноктите им. Думите му потвърдиха моето предположение, че моите мъчители просто си вършат работата.

– А дали...?

Той отгатна какво има предвид, преди да съм го казала.

– Не... Не са имали време. Все пак, стига да искаш, мога да подам жалба за опит за изнасилване срещу неизвестни лица.

Поклатих леко глава в знак на отрицание.

Той положи нежно ръка върху челото ми и с искрено облекчение заключи:

– Ти наистина вече изглеждаш по-добре.

– Да... Като изключим ръката и китката ми – поясних аз и се намръщих. – А Фред и София?

Въпросът му видимо го изненада. Той разтвори широко кафявите си очи, които така станаха още по-изразителни.

– Нямаше ги тук.

– Сигурен ли си?

– Абсолютно. Или пък вече са си били тръгнали.

И са ме оставили на волята на моите палачи?

– В колко часа пристигна?

– Вече не знам. Не преди двайсет и три и трийсет.

Значи, по време, когато моите приятели би трябвало най-сетне да ми се притекат на помощ. Дори ако бяха дошли след Луи, би трябвало да попитат за мен господин Жак, който щеше да ги насочи към стаята, където Луи ме бе пренесъл.

След като изобщо не се бяха мярнали в хотела, това означаваше, че...

Цялата изтръпнах. Фред. София. Не можех да повярвам, че са преминали в противниковия лагер и са ме оставили в ръцете на моя враг.

Това беше прекалено. Имах нужда от спокойствие, от усамотение, за да мога да размисля.

– Ще ме закараш ли до дома, ако обичаш?

– В гарсониерата ли? – зачуди се той. – Не искаш ли да се завърнеш при мен?

За разлика от всичките ми очаквания, през изминалата нощ не бях научила нищо ново нито за Давид, нито за Луи, а сега, когато бях в нежните и изкусителни обятия на последния, умът ми не бе достатъчно бистър, за да мога да разплета кълбото на неговите тайни.

Желаех Луи по-силно от всякога. Но в същото време исках той да бъде свободен и да ходи гордо изправен. Да бъде мой, но свободен от оковите на миналото и на сегашното. А ясно виждах, че въпреки любовта си към мен, също като Давид той си остава в плен на съперничеството между двамата братя, в плен на своята роля, на ожесточението и може би на някои спомени.

Ако се съгласях да се завърна в дома на госпожица Марс, вероятно вече нямаше да си тръгна оттам, щях да се поддам на удобството и на уюта, опиянена от секс и страст, и така щях веднъж завинаги да се откажа да диря отговорите, които все още разчитах да получа.

Таксито ме остави в края на улица „Трезор“. Целувката ни бе кратка, но необикновено пламенна. За мен тя бе като обещание за времето, когато отново ще бъдем заедно.

Посегнах да отворя вратата на колата, но той ме спря и ме привлече към себе си. Прегърна ме през кръста. Сладък плен, от който се освободих с много усилия на волята.

– Мога да се кача с теб... – предложи отново той ласкаво, изкусително. – Само за момент.

И да ми даде упованието, от което толкова се нуждаех. И да правим любов.

Ала за пореден път преодолях порива си и избрах истината.

– Не, наистина – отказах с пресилена усмивка. – Имам нужда да остана за малко сама.

О, бях готова да дам душата си само за няколко часа с него. Ала времето за това още не беше настъпило. Но не намирах нужните думи да му обясня това.

– В такъв случай отдъхни си добре – прошепна ми той.

– Да, ти също.

Докато затварях вратата на голямата черна кола, немско производство, последен модел, стори ми се, че го дочух да добавя тихо:

– Особено ти. Ще имаш...

Особено аз? Какво бе искал да каже с това? Какво имаше предвид? Какво точно бяха последните му думи, заглушени от захлопването на вратата: „Ще имаш“... Нужда?

Искаше ми се да го запитам и дори се опитах да хвана дръжката, но мощният двигател избуча и аз останах насред малката уличка сама и объркана.

Едва когато се прибрах у дома, се сетих да включа мобилния си телефон, който предишната вечер бях изключила по нареждане на Олга. Батерията бе паднала и се наложи да я зареждам десетина минути, за да мога най-после да прочета съобщенията: едно в гласовата поща и два есемеса.

Включих първото и чух гласа на София, който звучеше странно, променен от силно вълнение или дори от страх: „Ел, аз съм... Тоест ние сме. Намирам се в полицейския участък с Фред. Нямам много време. Направихме каквото искаше, но тъкмо си тръгвахме, когато пристигнаха две полицейски коли, за да обискират дома на Луи. Сега сме задържани за влизане с взлом, опит за кражба и още няколко все така „приятни“ нещица“...

Обвиненията бяха абсолютно нелепи: не можеше да се говори за взлом, тъй като им бях дала моя ключ. Що се отнася до кражбата, съмнявах се полицията да е открила видеозаписите във флашката или върху диска, който бяха задигнали. „Не знам кога ще можем да излезем, продължаваше тя. Опитах да се свържа с Луи, но без успех. Аз... Аз съжалявам. Целувам те. Не знам кога ще мога отново да ти се обадя.“

Смятах веднага да се свържа със Зерки, за да помогне на моите приятели, когато открих, че съм получила две MMS съобщения. Ето че Маршадо, който бе запазил мълчание поне двайсет и четири часа, най-после се обаждаше. По това заключих, че е попаднал на сведения, които му бяха отворили работа. Двете съобщения бяха от предишната вечер, изпратени едно след друго, няколко минути преди полунощ.

Странно бе, че бяха озаглавени по един и същи начин:

Открито в заключен сандък, в мазето на Сен Броладр.

Без никакви обяснения. Какво ли бе изровил сред прахоляка и купчината строителни отпадъци на някогашното сиропиталище? Сандък, открит в мазето... Дали пък архивът не бе останал там непокътнат през цялото това време?

Трескаво натиснах с пръст върху първата страница, която се отвори след няколко секунди. Увеличих изображението, тъй като шрифтът бе много дребен и не можеше да се чете. По названието на документа разбрах, че това е формуляр от 11 март 1972 година за приемане в Сен Броладр на двегодишно момиченце. Рожденото й име беше Емили Жан Лор Льобурде. Родена на 1 юни 1970 година в Динар.

Повторих няколко пъти това име, сякаш да се убедя в неговата истинност.

– Емили Льобурде...

Също като госпожицата от „Шарм“. Емили като Е в сърцето, издълбано в съблекалнята на сиропиталището.

Името и фамилията играеха лудешки танц в главата ми. Логиката на всичко това бе на път да изскочи от дълбините на мозъка ми, но липсваше едно последно парче от мозайката.

– Давид Льобурде, Емили Льобурде... Същата фамилия. И двамата приети в един и същи ден: 11 март 1972 година. Брат и сестра...

Самото произнасяне на глас на сведенията, с които разполагах, сякаш ми помагаше постепенно да разкъсам завесата на тайнственост, която до този момент пречеше да видя истинското им значение.

Малката Емили, която толкова го е обичала, малката Емили, която е била толкова близка на сърцето му, че дори й бе отредил място в управлението на „Шарм“... бе негова сестра. Какво се бе случило с Емили Льобурде, когато през ноември 1976 година нейният брат, малкият Давид, бе станал втори син на семейство Барле? Каква нова самоличност на свой ред бе приела тя?

Уви, по този въпрос формулярът мълчеше.

Със затаен дъх натиснах бутона върху втората страница, изпратена от Маршадо. Тя се появи по-бавно, явно обемът бе по-голям. Отгоре надолу, ред след ред по излинелите цветове разпознах снимката с коледната елха. Нещо повече: това беше оригиналът. Този път непокътнат.

Лицето на момиченцето до Давид, усмихнато, тъй красиво в малката рокличка с шотландско каре, изобщо не ме накара да се учудя.

Защото въпреки разликата от двайсет години, въпреки загадката, която все още тегнеше над него... това бе моето лице. Или по-скоро лицето на Орор.

Или лицето на Емили Льобурде.

Сестра на Давид. И негова първа съпруга. (!!!)

29.

О, удивителна власт на екрана. О, затъпяваща магия на телевизията. О, смайващо въздействие, което пропъжда грижите и рестартира блокиралите от стреса умове.

Ето защо, затрупана от толкова нова, при това смразяваща информация, първият ми рефлекс бе да пусна телевизора и да се оставя да ме унесе блудкавото мърморене на сутрешните предавания. Вяло сменях каналите и спрях само за да изпратя съобщение до Зерки и да го помоля да помогне на София и Фред да излязат от кашата, в която самата аз ги бях забъркала. След това продължих да минавам от рекламни клипове към не по-малко скучни информационни канали.

Между две спортни новини успях да уловя кратко съобщение за сливането на „Барле“ с GKMP. Икономическият журналист, някакъв плешив сухар, обясняваше положителните ефекти от това сливане върху курса на акциите, показвайки съответната крива: „...покачване от 9,7% за акциите на групата „Барле“ от първи май насам и 11,2% при GKMP за същия период, което представлява най-значителният растеж за последните три години... Най-малкото, което би могло да се каже, е, че пазарите приемат благоприятно това сливане.“

Самата аз си повтарях друго едно сливане: Е + О + Д = истина. Три самоличности, принадлежащи обаче на две физически лица. Питах се дали съществува математически символ за обозначаване на несигурността, която тегне върху един от елементите на една формула.

Когато най-сетне излязох от вцепенението, подирих допълнителна утеха в лаптопа, като се сетих, че компютърният гений Ив може би е успял да проникне и в електронната ми поща.

С удивление установих, че при търсенето на „Емили Льобурде“ в Гугъл излизат почти толкова малко резултати, колкото и при „Орор Делбар“. Съответствие имаше само в един отговор. Той водеше към регистъра на агенциите за недвижими имоти, които сочеха госпожица Емили Льобурде като миноритарен акционер в Гражданско дружество за недвижими имоти „Тур де Дам“, редом с господата Давид и Луи Барле.

Информацията беше незначителна, но въпреки това пот-върждаваше съществен факт:

– Тя е жива...? – промълвих гласно с разтреперан глас.

В противен случай защо все още фигурира в този регистър? Набързо прегледах правилата за използване на сайта и се убедих, че регистърът се обновява всяка година. Значи, присъствието й в структурата на дружеството на братята Барле можеше да означава само едно: Емили Льобурде, тоест Орор Делбар, все още е съществувала на 1 януари 2010 г.

Подобно на появил се изневиделица липсващ пиксел, това сведение разкри фамилната картина на „ДелБарле“, както някои шеговито са ги наричали. Едва ли са имали представа колко точно тяхната игра на думи е отразявала реалността!

Ето защо свидетелствата за смъртта на Орор бяха толкова противоречиви.

Ето защо Флоранс Делбар беше така смутена, когато заговорих за изчезването на дъщеря й.

Ето защо един от моите последни клиенти като компаньонка ми бе заявил, че четвърт час преди това ме е зърнал на площад „Сен Жорж“, докато в действителност бе видял моята двойница.

Ала колкото и да се изясняваха нещата в резултат от това разкритие, все още оставаха много бели петна. Задавах си въпроси без никакъв ред: кой бе откраднал акта за осиновяване на Емили-Орор; на кого от семейството или от приятелския кръг е било известно, че на сватбата на Орор с Давид, на 18 юни 1988 година, всъщност става свидетел на кръвосмешение; защо някои ключови фигури от тази драма се бяха съгласили през цялото това време да играят отредената им роля, потвърждавайки мнимото самоубийство на Орор.

След този вихър от въпроси без отговор имаше някои, които бяха по-болезнени от всички останали: след като Орор все още бе сред нас и живееше в Париж, недалеч от „Тур де Дам“, защо през всичките тези години Давид и Луи бяха дирили нейна двойница? Сценарият, който бяха обрисували пред мен от самото начало, ставаше на пух и прах.

След като Орор бе жива, какво представлявах аз за тях?

И още нещо ме измъчваше, дори повече от безумната любов между осиротелите брат и сестра, повече от лудостта, която бе накарала един мъж да вземе за съпруга жена от неговата кръв само за да изцели понесените в детството рани... Луи, моят Луи, какво място заемаше той във всичко това? Каква бе неговата роля?

Ребека твърдеше, че Луи пръв е заподозрял връзката между Давид и малката Орор на плажа Еклюз. Значи, е знаел тайната на техния брак. Ала бе ли участвал, както аз самата предполагах, в постановката, организирана от Давид, за да скрие своята сестра и жена от очите на света?

Това изглеждаше очевидно. Също както от известно време подозирах, че разказите за обстоятелствата около фаталния инцидент на 25 декември 1989 година са резултат от договорка между братята Барле. Ала защо? Как така Луи, в чиято искрена любов към Орор не се съмнявах, се бе съгласил на подобна сделка? Не би ли трябвало да направи всичко възможно, за да попречи на този съюз и да отнеме любимата жена от брат си?... От техния брат, тъй като според закона Давид бе колкото неин брат, толкова и негов.

Нещо повече: при положение, че след злополучната смърт на родителите им отношенията между братята съвсем са се влошили, Луи е могъл безброй пъти, и то напълно основателно да се отрече от дадената дума и да разкрие пред всички ужасната истина за двамата съпрузи. Представях си каква медийна бомба ще избухне, ако излезе заглавие Давид Барле (генерален директор на групата „Барле“): кръвосмешение, измами и изчезване...

По този начин Луи би спечелил едновременно своята любов и законното място начело на империята „Барле“.

Не, нямаше никакво обяснение защо не бе изиграл този коз. Нима между врагове не бяха позволени всички средства? Никой не би могъл да ме убеди, че между тях е съществувало примирие, продължило повече от двайсет години. Защото никой от двамата не се бе отказал от борбата. Вече бях размишлявала върху това: как би могъл да бъде обяснен фактът, че при толкова завоевания никой от тях не се бе оженил до моята поява в техния живот?

Ако съглашението между тях е оцеляло, това означава, че ги свързват общи интереси или някаква страшна тайна. Друго обяснение не виждах. Върху какво почиваше този съюз на противоположности? Какъв натиск оказваше всеки от тях върху другия?

След като не можах да обхвана този проблем с всички негови разклонения, отново посегнах към мобилния телефон и дълги минути гледах снимката с коледната елха, надявайки се да почерпя от нея някакво вдъхновение.

– Господин и госпожа Льобурде – представих ги аз.

Двамата непознати възрастни се бяха сдобили със самоличност. Те можеха да бъдат само родителите на Емили и на Давид. Снимката вероятно е била направена няколко седмици или няколко месеца преди постъпването на брата и сестрата в Сен Броладр. Какво ли се бе случило със семейство Льобурде през краткия интервал от Коледа на 1971 година до март 1972 година? Как е станало така, че за толкова малко време децата им са останали кръгли сираци?

Твърде рано бе за каквато и да било хипотеза. Питах се само с какви сведения са разполагали приемните им родители. Флоранс Делбар бе заявила пред мен, че не знае нищо за миналото на Орор преди постъпването й в сиропиталището. Ала можех ли да й се доверя? Та тя бе потвърдила смъртта на дъщеря си и дори бе разиграла комедията с посещението на гробищата! Възможно ли бе да не знае нищо?

Чувствах се изгубена повече от всякога в тази гора от знаци и чак до обяд търсих някакъв ориентир. Вече ми се струваше, че всяка подробност има особено значение. Дори последният проект за татуировка на Луи придобиваше друг смисъл: инициалите S и F, редом със скалите, където се предполагаше, че е загинала Орор, вече звучаха в ушите ми не като девиза Semper Fidelis, а като израз на връзката между двамата прокълнати любовници Емили-Орор и Давид. Soror et Frater, „сестра“ и „брат“ на латински.

Всички тези сведения бушуваха в мен като неуспешно проведен химичен експеримент. Сякаш гъста пяна бе запълнила мозъка ми. Всички данни бяха налице и въпреки това сякаш губех ориентир. На кого да вярвам? Към кого да се обърна за помощ?

Луи? Той щеше да отрича очевидното. Ребека? Тя щеше да се опитва да прикрива истината зад недомлъвки. София? Маршадо?

Телефонът сякаш взе решение вместо мен.

– Обажда се Жан-Марк Зерки. Луи ми съобщи за проблемите на вашата приятелка... Онази, с която бяхте онзи ден.

Значи, капитан Льошер бе уведомил Луи, че по време на обиска в дома на госпожица Марс неговите хора са засекли неочаквани посетители.

– За щастие – продължаваше невъзмутимо адвокатът, – полицията не е установила нито взлом, нито опит за унищожаване на доказателства, каквито са били първоначално подозренията, предвид приятелството на двамата младежи с вас.

Унищожаване на доказателства? Не, но укриването им от полицията. Поне така се надявах. Дано Фред да е успял да запише файловете преди пристигането на ченгетата и да скрие флашката при задържането!

– Ще бъдат ли освободени?

– По принцип още днес следобед.

– Знаете ли какви записи са иззели хората на Льошер от уредбата?

– Не, за съжаление. Още не. Блокирали са мястото до първото заседание на съда. Пред това няма да можем да се доберем до уредбата.

Това не беше особено добра новина за делото срещу Луи. Цялата нападателна стратегия на Зерки се основаваше на прословутите видеозаписи с рускините. Без тях щеше да бъда много трудно да се докаже вината на Давид и да бъде оневинен по-големият му брат.

Следващите няколко часа прекарах в дълбок сън, който постепенно стана повърхностен и осеян със странни видения. Пръснати безредно около вцепененото ми тяло, записките на Луи сякаш плътно покриваха с думи кожата ми. Виждах в съня си как те се надигат, като подхванати от вихрушка. Всяка дума приемаше формата на органа, на който бе посветена, и постепенно оформиха телата ни в странно хартиено изваяние.

След като не можехме да правим любов, щяхме да „правим думи“.

Ала много скоро всяка строфа се откъсна от останалите и вместо да се присъедини към съответната, посветена на другия пол – торсът на Луи към гърдите на Ел например, – тя се устреми към зоната, която най-силно я привличаше, следвайки единствено повика на желанието. В резултат видях как устата му се прилепя към моя задник, едната ми гърда гали неговия скротум, а половите ни органи се сляха, левитирайки по удивителен начин. Разчленени по този начин, ние вече не срещахме никакви препятствия пред взаимните ни ласки. Бяхме се избавили от оковите на ставите и на обичайната ни гъвкавост. Чрез магията на думите за нас станаха достъпни всевъзможни еротични акробатики.

Дали щях да изпитвам същите желания, ако в този момент Луи наистина бе при мен в стаята? Върхът на езика ми докосна кафявия връх на ануса му, тъй чувствителен, че при всеки допир хартиеният сфинктер се свиваше. Розов лист за мъжа с розата.

Бих се заклела, че чувам как хартиените листи шумолят в плен на екстаза. Когато вече не можеше да издържа, носът превзе с щурм моята вулва. Започна да си играе с нея, галейки устните с благородната си извивка и с ноздрите. После без предупреждение пъхна издутината на върха си, която така добре познавах, във вътрешността на вагината. Жадно вдъхна миризмите, които тя излъчваше. Започна да се движи в мен като малък пенис по средата на лицето, който на моменти се губеше между бедрата ми, докато не изпитах лек и неизказано приятен оргазъм. Чиста течност обилно протече от мен.... Това бе мастило.

Тези приятни съновидения бяха прекъснати от ново повикване по телефона. Листите хартия нападаха и останаха неподвижни около мен.

– Мамка му, слава на Бога, най-после се обади!

– Софи, къде си!

– Двамата с Фред сме. Току-що излизаме от участъка на Девети район.

– Всичко наред ли е?

– Като след нощ, през която ни разпитваха две гадни ченгета и едно ченге-алкохолик.

– Горката София... Съжалявам...

– Когато решиш следващия път да ме молиш за услуга, забрави, че съм най-добрата ти приятелка. Окей?

Сигурна бях, че ако се наложи, ще ми помогне, без да се колебае нито за миг. Ала разбирах защо е толкова ядосана.

– И какво точно се случи?

– Онова, което вече ти обясних. С тази подробност, че преди да ни хванат на излизане, успяхме все пак да запишем видеото върху мобилния на Фред. И през ум не им мина, че в него може да има някаква информация! Дори не се сетиха да проверят съдържанието на смартфоните ни.

– Откачена работа.

– Ами да... Да им се не види и суперченгетата!

– А останалите записи в паметта?

– Изтрихме всичко. Нито полицията, нито Давид няма да могат да се доберат до тях. Единствените запазени записи са у нас.

– Страхотно! – въодушевих се аз. – Софи... Не зная как да...

– Трябва да благодариш най-много на Фред. Ако не беше такъв гений на информатиката, щяха да ни хванат по бели гащи.

Каква ирония! Съдбата на сегашния ми любовник беше в ръцете на моя бивш.

– След малко имаме среща със Зерки в кафене „Антикер“ – продължи София. – Трябва да му предадем онова, което забърсахме. После се прибираме у дома, вземаме си душ, ще се чукаме като зайци, а след това ще спим два дни и две нощи.

– Програмата си я бива – засмях се тихо аз.

– Ами ти? Как си? Доколкото разбрах от адвоката, Луи е влязъл в ролята на герой-спасител...

– Да. Той...

Лъга отначало докрай. Прикри брат си, кръвосмесител. По този начин се отрече от жената, която обича. И заложи на карта любовта си към мен.

Ала можех ли да й обясня всичко това с няколко думи по телефона?

– ...беше незаменим – довърших най-после аз.

Не за мен, незаменим, както пее Азнавур. За второто бях сигурна, но що се отнася до първото, колебаех се повече от всякога. Дали бе сторил всичко това за мен, или не? Наистина ли бях намерила място в сърцето му? Мъртвата Орор се рееше като сянка между нас. Ами ако беше жива? Нямаше ли да е превърне в моя съперница?

Тъкмо в този момент върху екрана на мобилния над името на София се появи името на моя годеник.

– Имам друго повикване – съобщих аз на моята приятелка. – Луи е.

– Обади му се.

– Не, няма проблеми. Ще се обади отново.

Той наистина звъня без прекъсване през целия следобед на все по-кратки интервали. Ала аз всеки път отклонявах повикванията. Накрая се измори, опитите му станаха все по-редки и накрая се отказа.

Какво ли би ме посъветвала мама при тези обстоятелства? Какво пословично просто решение би прошепнала ласкаво на ухото ми тя, която винаги ми бе сочила правия път?

– „Прибери се у дома, мила.“

Мод Лоран имаше отговор на всеки въпрос, който й поставяше животът, но според нея съществуваше само един лек за всички злини: „Прибери се у дома“. Намери си подслон, върни си при извора. Намери себе си.

С просълзени очи си помислих за къщата в Нантер, която бях продала. Моята къща. За това, че занапред единственият ми пристан бяха тези бездушни стени в един град, където завинаги ще си остана момичето от предградията, което Давид е забърсал.

– Прибери се у дома... – повтарях си гласно аз.

Скочих като ужилена от купчината разбъркани чаршафи, още влажни след неспокойния сън.

30.

7 юни 2010 година

Постоянният ви адрес все още е площад „Орлеан“ № 5, Париж, Девети район, нали така?“ Въпросът по телефона на служителката от „Мютализ“ все още звучеше в ушите ми.

Да отида там сама бе може би най-лошата идея. Би трябвало да предприема последователно следните стъпки: 1. Да поискам обяснение от Луи, Давид и още веднъж от Ребека; 2. Да проникна в сградата, изчаквайки следващото посещение там на Арман; 3. При всички случаи да прибягна до помощта на София в ролята на верния Санчо и без колебание да вляза в схватка с вятърната мелница на моите илюзии.

Защо не направих нито едно от тези неща? Дори сега, от дистанцията на времето, не бих могла да отговоря. Без съмнение защото пред лицето на страха човек винаги е сам, подобно на героя от някой филм на ужасите, който, противно на всякаква логика, дори да може да позвъни в полицията, да събуди жена си или да повика съседите, слиза сам в мазето, където го дебне чудовище, което накрая, естествено, го разкъсва.

И така, след два дни колебания, съпроводена единствено от образа на мама в кухнята на улица „Риго“, на Мод, която продължава да ми нашепва „Прибери се у дома, мила“, тръгнах сама, пеша към квартала Трините.

Вечерта беше мека и гальовна. Бурята бе освежила въздуха над столицата и времето бе подходящо за разходки без цел, сред присъщите на сезона ухания – цветя, тоалетна вода, горещи сандвичи...

Пътем си припомнях историите, които Луи ми бе разказал по време на нашите обиколки из града. Сетих се за неговата теория, според която сред парижкия декор винаги има поне един елемент, който да съответства на настроението ни в момента.

Докато минавах покрай еротичната сауна на булевард „Себастопол“, с която няколко седмици преди това се бях запознала отблизо, мислите ми поеха в друга посока. Връх взе споменът за преплетените тела. Опитвах се да го пропъдя, но той ставаше все по-натрапчив, виждах лицата на участниците, които сякаш ме приканваха да се присъединя към тях.

От безличната тълпа постепенно се откроиха две лица. Луи и Орор.

Ами ако ги изненадах в неприлично положение? Ами ако по време на тайнствените си изчезвания Луи посещаваше моята двойница? В това отношение Ребека бе напълно недвусмислена: двамата са били любовници „преди и след“ брака на Орор и Давид. Защо Орор бе сложила край на тайната си връзка с Луи? И бяха ли изобщо престанали да се виждат?

Потиснах, доколкото можех, тези картини, но те ставаха все по-осезаеми и аз едва ли не можех да докосна Луи и Орор, да подуша миризмата им, да усетя трепета на кожата и туптенето на сърцата в гърдите им. Тази перспектива ме изгаряше отвътре, подобно на лава изпепеляваше последните ми колебания и аз напразно се опитвах да се избавя от нея. Болезнено ме привличаше онази, която може би не съществуваше, но в действителност беше моето друго „аз“. Макар с двайсет години по-стара от мен, във въображението ми нейното тяло си оставаше недокоснато от времето. Под жадните длани на Луи гърдите й бяха все така стегнати и вирнати като моите. Дори вулвата й, с розовата свежест на големите и малки устни, не бе остаряла, приличаше на моята. Когато Луи ненадейно вкара в нея средния си пръст, аз се сепнах, сякаш го бях усетила в себе си, и неговият натиск върху грапавата вътрешност ми доставяше неизказана наслада.

– Продължавай... – стенеше Орор, повтаряйки молбата, която Луи толкова често бе чувал от мен.

Когато стигнах до кръстовището на булевардите „Страсбур“ и „Сен Дьони“ с обичайната космополитна тълпа, улични продавачи и неизменните задръствания, си представих как Луи вкарва в нея втори пръст и започва да ги движи така енергично, че тя залита. За момент изгубих чувство за ориентация.

Накъде трябваше да поема? Трябваше ли наистина да видя наяве най-ужасните си кошмари?

След като се лутах известно време, накрая се отправих към Големите булеварди. Изобщо не забелязвах лъскавите тераси на бирариите, ярките афиши на театрите. Почувствах само леко убождане в гърдите, когато минах покрай пасажа „Жуфроа“, откъдето Луи купуваше старинни бастуни.

Останалата част от пътя изминах като насън, сякаш джипиесът на чувствата бе поел контрол над нозете ми и решаваше накъде да крачат: право към булевард „Монмартр“, а сетне по булевард „Осман“ до разклона отдясно, за еднопосочната улица „Тетбу“. Поех нагоре по нея до улица „Лафайет“.

От колко време вървях така, люшкана от вълните на града? Стигнах до номер 80. Позлатените букви на табелата „Площад Орлеан“ блестяха на слънцето.

Какви ли бяха обичайните им любовни игри? Дали Луи правеше с Орор същите неща като с мен? Или въпреки приликата имаше различен подход към всяка от нас?

Опитах да си ги представя сгушени върху старинен персийски килим. Луи лежеше върху гърба на своята стара любовница в предпочитаната от него поза със самата мен. Дългият му, тънък пенис се вмъкна между гостоприемно разтворените бедра, а след това потъна в зейналата, влажна от желание вулва. Притиснал своята партньорка под тежестта си, той я хапеше по рамото, по тила, а на моменти дори по бузата и аз сякаш почувствах острите му зъби върху скулата си.

От време на време прокарваше ръце под корема на Орор и в зависимост от моментното си желание разтваряше белите й нежни бедра, за да може по-лесно да навлезе между тях, или дразнеше периферията на вулвата и необикновено големия й клитор.

Тя шепнеше: „Луи... Мой Луи“...

Известно време стоях неподвижна пред внушителния вход, вперила поглед в един детайл, който ми бе убягнал при първото идване. От двете страни имаше голяма позлатена цифра 80, а трета бе поставена между двете думи по следния начин: ПЛОЩАД 80 ОРЛЕАН. Тези три цифри сякаш бяха символ на любовните триъгълници, свързани с това място.

Санд, Мюсе и Шопен.

Орор, Давид и Луи.

Луи, Давид и аз.

Сега предстоеше и Орор, Луи... и аз.

3 х 80 = 240. 24 като моята възраст, изпадах аз в плен на нелепи суеверия.

– Търсите ли някого, госпожице?

Стар господин, който мъкнеше на повод булдог на преклонна възраст, бе спрял до мен, без да го забележа. С долна устна, увиснала като бърната на кучето, и шотландски каскет на главата, той поразително напомняше Жак Превер.

– Не... Впрочем да – веднага се поправих аз. – Идвам при един човек, но съм забравила кода.

– Нямате ли телефонния му номер? – зачуди се той с известна подозрителност.

– Да... Само че батерията на мобилния ми е паднала.

Размахах под носа му виновния телефон, като внимавах екранът да бъде от моята страна.

– Аха... И къде по-точно отивате, ако смея да ви запитам?

– На номер пет.

– Номер пет ли? Че аз живея тъкмо на номер пет! – възкликна той, сякаш това обикновено съвпадение превръщаше двама ни в стари съучастници. – И кого търсите?

Поколебах се, защото от отговора ми зависеше дали ще вляза. Не биваше да допускам грешка. Емили Льобурде? Орор Делбар? Или измамното съчетание Орор Барле? В крайна сметка при изчезването си от лицето на земята тя е носела тази фамилия.

Завръщане у дома. Завръщане при извора. Или да прибягна до чутото от „Мютализ“, че въпросната Орор Делбар живее на площад „Орлеан“ номер пет...

– ...Орор Делбар – отвърнах аз с почти въпросителен тон.

– А, така ли? Добре.

Лицето му се свъси и той неочаквано изгуби своята приветливост.

– Проблем ли има? – запитах аз, следвайки го по петите към двора.

– Не, не – отвърна той и си рамене. – Никакъв проблем. Просто...

– Да?

– Просто я виждаме доста рядко. Живее тук от десет години, а съм я срещал не повече от три пъти. Последният беше преди няколко години.

– Повечето време прекарва навън... – заех се да оправдавам аз моята двойница. – Има плаващо работно време.

Изглежда, мъжът прие лъжите ми за чиста монета, защото тонът ми бе доста убедителен.

Ала след като отминахме фонтана с мелодичния ромон на водата и вече се приближавахме към заветната цел, той се обърна и ме изгледа любопитно.

– Приличате на нея. Да не сте й сестра?

– Не... Братовчедка – смотолевих в отговор аз.

– Все си мислех, че...

Че е налице семейна прилика, довърших наум вместо него аз.

Щом стигнахме пред двойната остъклена врата, той набра кода, обърнал гръб към мен, за да не видя кои бутони натиска показалецът му. Любезен, но предпазлив.

След като влязохме, аз му благодарих и поех по стълбището вдясно. През това време той повика старинния асансьор с клетка от ковано желязо и се учуди, че не го следвам.

– Няма ли да се качите с мен? До кой етаж сте?

Въпросът му доказваше, че наистина рядко бе виждал Орор и не знаеше почти нищо за нея.

– Не, много сте мил. Аз съм до първия етаж.

Той кимна за последен път и най-сетне ме остави на мира. Изкачих се по широките и високи стъпала, а краката ми затъваха в дебелия червен мокет на едри цветни мотиви. Стените сякаш се люлееха пред очите ми и всичко ми се струваше някак нереално. Изобщо нямаше да се изненадам, ако пред мен се появеше двойка във фрак и бална кринолинова рокля, излязла от бляскавото минало на това място.

Ала освен острото скърцане на асансьора, от апартаментите не идваше никакъв шум. На площадката видях три врати. Не си спомнях указанията на Маршадо, а на нито един звънец нямаше надпис.

Опитах късмета си с най-близката до мен врата отдясно. Натиснах стария бутон от черен бакелит. Зачаках, нащрек и почти допряла ухо до вратата. От другата страна нямаше никакви признаци на живот.

Тогава позвъних на вратата срещу асансьора и след известно време отвътре се дочу обещаващо тракане на токове, последвано от изщракването на ключа в бравата. Вратата се отвори и пред мен се появи миниатюрна бабичка, каквато можеше да се намери в някоя приказка. Беше с очила, сив кок и розов шал на раменете.

– О... Прощавайте, госпожо. Сгрешила съм вратата.

– Не се притеснявайте, госпожице, не се притеснявайте.

Явно си умираше да поприказва с някого и разчиташе да се възползва от тази грешка. Аз обаче побързах да й обърна гръб, след като се извиних още веднъж, оставяйки я подло на нейната самота.

За да не събудя подозрения, в случай че реши да ме проследи през шпионката, изкачих четири-пет стъпала, а трийсетина секунди по-късно слязох обратно на пръсти.

Оставаше ми само вратата отляво. Определено тя бе търсената. Притиснах ухо до полираното дърво. Дочух музикален мотив, който звучеше плътно, и по това разбрах, че вътре някой свири на пиано.

– Шопен... – промълвих аз.

Явно по клавишите играеха нервни, неопитни пръсти. Въпреки прекъсванията и грешките разпознах ноктюрното, което двамата с Луи слушахме по време на първата ни среща.

На моменти музиката спираше, после отново подхващаше, повтаряйки предишните няколко такта.

Нима правеха любов под звуците на музика? Нима тези вариации представляваха идеалната музика за секс, която Луи диреше неуморно?

Ами ако абсолютният фантазъм на Орор и Луи бях... самата аз, еротичната двойница на Орор? Ами ако всички събития от изминалата година имаха тъкмо тази цел: да се съберем тримата в едно легло?

За момент имах усещането, че те ме дебнат от другата страна, долепени до същата врата, тя – допряла лице в дървото, а той – застанал зад гърба й, с вкаран в нея член, възбудени от това, че ни дели само тънка дъбова преграда. Почти чувах стенанията на Орор, докато той се движи в нея, пощипва с пръсти връхчетата на гърдите й, като притиска клитора й при всяко движение напред. Почувствах топлината на телата им, миризмата на кожата им, миризмата на секс и едва не припаднах. В опит да се съвзема опрях ръка в стената и без да искам, натиснах бутона на звънеца.

Звуците на пиано веднага прекъснаха. Миражът се разсея. След малко сякаш дочух леки стъпки, които се приближаваха. Нечия ръка несръчно натисна дръжката на бравата.

Все още имах време да избягам, да се спусна надолу по стълбите и никога повече да не помисля за Орор. Да приема Луи такъв, какъвто е, с цялото му безумие и всички негови тайни.

– Добър ден...

Гласът принадлежеше на дребничко, десетинагодишно момиченце в светлосиня рокличка и панделка в същия цвят.

Веднага долових смущението му. То ме изгледа недоверчиво и детските черти на лицето му се свиха от пристъп на паника: бях пред нея и в същото време вътре, до пианото.

Без да кажа нищо, разгледах нослето, очите, устата в дирене на някаква, дори бегла прилика. Възможно ли бе това да е тяхно дете?

Внезапно то се обърна и едва чуто извика:

– Госпожице...!

Не, Орор не беше негова майка.

От другия край на коридора до мен достигна глас, който сякаш беше моят собствен, може би малко по-нисък, за да сложи край на мъките на детето:

– Какво има, дребосъче? Мама ли е дошла?

Дочуха се приближаващи стъпки и пред нас се появи силует в бяла рокля. Жената отвори широко вратата, за да види какво е разтревожило нейната ученичка.

Тя би могла на свой ред да разтвори широко очи и да ме прогони от площадката. Не стори нищо подобно. Само се усмихна леко, сякаш искаше да каже: „Ето, най-сетне“. Гледа ме няколко секунди, положила ръка върху главата на детето, сякаш за да го предпази, а след това ласкаво го отпрати:

– Върви си у дома, Луиз. Стига за днес. Кажи на мама, че следващия път ще работим петнайсет минути допълнително. Разбра ли?

– Да, госпожице.

Момиченцето ме погледна за последен път изплашено, после изчезна по стълбите, като ме остави насаме със своята учителка по пиано. Моето огледално отражение.

Бях поразена колко малко времето бе променило Орор, или може би по-точно Емили. Още по-смайващ бе контрастът между гладките черти на лицето и съсредоточения поглед на жена, живяла сякаш хиляда години.

– Аз съм... – промълвих, без да мога да съставя свързано изречение.

Срещата с Орор за мен бе не само шок. Не знаех как да определя това, но вече си давах сметка до каква степен този миг ще промени живота ми и утвърдената ми представа за бъдещето. Това не е обикновена среща между две жени, които си приличат като близначки, а рестартиране на цялото ми битие.

Държанието й отново ме смая. Вместо да ме покани да вляза, тя се усмихна още веднъж и захлопна вратата под носа ми. Просто така. Без да бърза и без всякакви обяснения. Явно нямаше никакво желание да научи нещо повече за мен или просто да сравни нашите версии за положението.

Колкото и добронамерено да изглеждаше държанието й, то ми подейства като плесница. Вратата едва се бе затворила, когато аз се строполих на изтривалката, обляна в сълзи. Бях нокаутирана още преди първата схватка.

Когато отново посъбрах сили, изкрещях с все сили, подобно на ранено животно, което дори не знае къде се намира. Без да ставам, ударих с юмрук по вратата, после още веднъж и все така, без да спирам. Думках по нея като обезумяла. Отвътре обаче никакъв шум не издаваше каквото и да било движение. Приемаше мъката ми с пълно безразличие.

Не така се отнесоха съседите. Неколцина слязоха от горните етажи, включително моят стар познайник, този път без кучето. Някои от тях имаха намерение да ми помогнат и се питаха каква е причината да изпадна в такова жалко положение. Други заплашваха да извикат полиция. Ала колкото и да бях разстроена, обърнах внимание, че никой от тях не спомена за Орор или за друг обитател на апартамента. И никой не се осмели да позвъни на вратата.

От какво се бояха? Знаеха ли изобщо, че някой живее в апартамента и че тази жена не е призрак?

Подкрепяна от един младеж с физика на ръгбист, поех, залитайки към изхода, а след това прекосих малкия площад. Зад гърба ми заглъхваха възмутените възгласи и ми се стори, че от отворения прозорец отново дочувам ноктюрното на Шопен, този път изпълнявано гладко, със съответното темпо, очевидно от уверени пръсти.

Затворницата от площад „Орлеан“ бе възобновила безметежното си битие и без всякакви угризения ме връщаше към моето.

Добрах се до улица „Тетбу“, без да си давам сметка откъде съм минала. Безцелно обикалях известно време квартала. Бях като зомби, сякаш Орор ме бе лишила от собствената ми същност.

Едва обърнах внимание на издължения силует на голямата кола, която със рязко скърцане спря редом с мен. Вратите й се разтвориха, двама непознати изскочиха и без да кажат нито дума, се нахвърлиха върху мен. Едва впоследствие си дадох сметка, че носят качулки. Вдигнаха ме от тротоара и грубо ме хвърлиха вътре. За тях тежах повече от торба със смет. В този момент чувствах и че едва ли струвам повече.

Лимузината потегли с пълна скорост и тримата се търкулнахме на задната седалка. Ала въпреки люшкането действията на моите похитители си оставаха уверени и точни. Преди да успея да извикам, почувствах как пъхат в устата ми голяма спринцовка, чието съдържание веднага се стече в гърлото ми. Не можах да го изплюя и преглътнах болезнено.

Миг след това бях потънала в дълбок сън, смазана от действието на упойката. Въпреки това, макар да ми се повдигаше, вече в просъница почувствах облекчение, че непознатите ме бяха изтръгнали от преживения кошмар. Може би бях щастлива, че съм отдадена на чужда воля.

31.

Внимателно отворих очи, за да не бъда заслепена, колкото да докажа на себе си, че съм излязла от принудителната кома.

Погледнах надясно, после наляво, за да разбера къде се намирам. Ала явно все още не бях възвърнала напълно съзнанието си и не можех да се ориентирам за времето и мястото, където бях попаднала.

Зрителното ми поле се свеждаше до тесен разфокусиран тунел, през който не виждах почти нищо. Главата ми болезнено пулсираше и ми пречеше да се съсредоточа.

Отбелязах, че стаята, в която се намирам, е просторна. Беше потънала в полумрак, осеян със светли петна около няколко свещника, поставени направо върху пода на черно-бели квадрати. Характерният ромбовиден паркет и мебелите в стил ампир, чийто лак лъщеше в сумрака, бяха за мен ценни сведения. И тъй като размерите бяха по-малки от тези в замъка на Жозефин...

– Боа Прео...

В този малък замък, разположен недалеч от Малмезон и почти напълно реконструиран през Втората империя, декорът бе почти идентичен с този от престижния образец. Надявах се да не се лъжа, защото инак едва ли щях да разбера къде са ме откарали моите похитители.

Черни завеси закриваха високите прозорци и не ми позволяваха да открия друг ориентир.

За момент ме обзе паника и направих опит да се раздвижа. Едва тогава усетих как в китките ми болезнено се впиват връзките, с които бяха пристегнати към облегалките на тапициран с червена коприна фотьойл.

За щастие, не бях гола, както се опасявах след травмиращата постановка, която ми бе устроил Давид. Въпреки това не бях с моите дрехи, а в дълга бяла риза.

Опитах да се освободя, но възлите се оказаха здрави. Дали Орор, жената, която бях открила няколко часа преди това на площад „Орлеан“, бе в течение на случващото се с мен? Дали не бе съучастница на този зловещ спектакъл?

В другия край на залата имаше врата, която изскърца и се открехна, колкото да мине през нея някаква сянка. Тя приближи с донякъде несигурна крачка и в един момент различих мъж в дълъг бял фрак със златна бродерия. Лицето му бе скрито зад маска със същия цвят.

На няколко крачки от моя фотьойл той кривна надясно. Вероятно там се намираше електрическият ключ, защото миг след това помещението бе обляно от ослепителна светлина. Това ми даде възможност да се уверя, че предположенията ми са били верни: сребристосивата тапицерия на стените и украшенията в античен стил наистина принадлежаха на балната зала в Боа Прео, каквато я познавах от фотографиите.

Веднага почувствах присъствието на мъжа до себе си. Той се наведе и топлият му глас произнесе до ухото ми няколко думи, за да ме успокои:

– Не се тревожи. Веднага ще те освободя. Беше завързана само за да не паднеш.

– Луи...? – прошепнах аз.

Мъглата пред очите ми вече се разсейваше и въпреки маската ясно различих чертите на лицето му.

– Всичко ще бъде наред.

– Защо... Защо сме тук?

Устните му се разтегнаха в широка загадъчна усмивка. Същата усмивка, с която Луи възторжено ми бе показал своя романтичен Париж. Питах се каква мистерия ми е подготвил този път, но той се задоволи да каже само:

– Надявам се да ми простиш метода, до който прибягнах... Но, така или иначе, целта оправдава средствата.

Би могъл да ми каже каквото си ще, бях щастлива, че в този момент чувам гласа му. Щастлива, че усещам уханието на лавандула, което затваря предишния ми страх в пашкул от нежни спомени. Въпреки това, докато освобождаваше една по една ръцете ми, част от мен продължаваше да се бунтува, не толкова покорна или просто недотам замаяна от веществото, което ме бяха принудили да погълна в колата.

Какво означаваше целият този маскарад? Защо бях отвлечена точно след срещата с Орор? Дали не бе накарал да ме проследят? Вярно, не бях отговорила на повикванията му по телефона, но нима това му даваше право да постъпва така с мен?

Отново се отдалечи, този път към една от вратите зад мен, отбягвайки по този начин въпросите, които имах намерение да му задам.

„Всичко ще бъде наред“, бе обещал той. Но какво всичко?

– Ела! – покани ме той и направи знак да го последвам.

Поех боса по хладния под с несигурна крачка, защото все още едва се държах на краката си. Докато го следвах, забелязах, че за втори път, откакто го познавам, се движи без помощта на бастун.

Той бутна вратата с украса във формата на лира и букет цветя, която водеше към по-малка стая. По средата имаше шивашки манекен с дълга рокля в цвят слонова кост. Въпреки състоянието, в което се намирах, веднага познах булчинската рокля „Скиапарели“, принадлежала на Ортанс, същата, която носех, когато преди една година едва не се омъжих за по-младия от братята Барле.

– Не може да бъде... – прошепнах изумено аз.

Тогава дълго съжалявах, че я върнах на Давид, след като вечерта я съблякох в стаята „Жозефин“ , за да отдам тялото си на припрените ръце на Луи. Няколко дни по-късно Арман бе минал да я прибере от „Шарм“ и очевидно я бе възстановил в предишното й състояние.

– Нуждаеше се от известна поправка, но смятам, че сега е толкова красива, колкото и в деня на сватбата на моите родители – с тържествен тон обяви Луи.

– Аз... Не мога – промълвих едва чуто.

– Не ти ли харесва? – престори се, че не ме разбира той.

– Луи – заявих аз, въпреки че се чувствах смазана от умора. – Не можем да се оженим... сега.

– И защо не?

Усмивката му бе толкова ослепителна, колкото и вечерта на нашата първа целувка, нежна и приветлива, както през дните на нашия съвместен живот.

– Не говориш сериозно?

– Напротив, мисля, че никога не съм бил по-сериозен – отвърна той с неочаквана тържественост.

Ето че тази прелестна рокля щеше да се превърне в погребален саван за обета, даден пред самата мен да не се омъжвам за него, преди да съм го избавила от всички негови тайни.

– Аз те обичам. А знам, че и ти ме обичаш...

– Не можем да направим това – отново се възпротивих аз с писклив от възмущение глас. – Би било същинско безумие!

Тогава той улови ръцете ми по-скоро нежно, отколкото заплашително.

– А, така ли смяташ? Не си ли ти младата жена, която само преди месец ми предложи ръката си... Същата, която организира нашия годеж недалеч оттук?

Очите му бяха властно вперени в моите и чакаха отговор.

– Това си ти, нали?

– Аз... Аз я видях днес – възразих някак неуместно. – Видях я, Луи.

Думите, които хвърлих в лицето му, изглежда, не успяха да го извадят от равновесие. Ала макар че клепките му дори не трепнаха, видях, че е разбрал какво имам предвид.

– Зная... Е, поне подозирах, че се е случило. Но, вярвай ми, това няма никакво значение.

– Наистина ли?... Никакво значение? – задавих се аз.

Как би могъл да се отнася по този начин към някогашната си любов? Нима бе способен да заличи всичко с едно махване на ръката, след като Орор бе оказала такова влияние върху неговия живот и дори бе станала причина за нашата среща?

– Ако исках – прошепна той, – бих могъл да се оженя за нея безброй пъти. Само че тази вечер тук си ти. С мен.

Какво бих могла да възразя аз, която от самото начало бях гледала на себе си като грешка при кастинга в изискания любовен свят на братята Барле? Дубльорка на една жена, която според мен едва ли бе излязла току-така от неговия живот ...

Значи, ме приемаше, въпреки че бях се изплъзнала от всички изпитания, на които смяташе да ме подложи преди нашия съюз? Увлечена в лудешко дирене на истината, бях забравила за същината на нашата любов, за сливането на нашите души и нашите пера, което черпеше сили от съчетанието на телата ни.

Той се върна обратно в парадната зала, рязко се обърна и така ме изгледа, че не можах да издържа погледа му.

– Гостите са тук. Ще влязат всеки момент.

– Луи, аз...

Той посочи булчинската рокля, която блестеше на светлината на полилеите като символ на съгласието, което се надяваше да чуе от мен само след няколко минути.

– Хайде... Ще облечеш ли тази рокля, или не? Трябва да ми отговориш сега, Ел. И знай, че какъвто и да е твоят отговор, втори път няма да чуеш от мен този въпрос.

Предявяваше ми най-нежния и ужасен от всички ултиматуми. Трябваше ли да приема неговата разюздана любов, след като тя вече бе станала причина за един провален брак и за семейна война?

– Да... Отговорът ми е „да“. Ще я облека.

Или по-скоро щях да я облека за втори път, молейки се този път нещата да минат добре.

Тогава, без какъвто и да било коментар, той се устреми към другия край на салона и отвори крилото на двойната врата. Появиха се две тънки женски фигури и се отправиха към мен.

– Добър вечер – припяха в хор двете млади жени.

Едната явно бе фризьорка и гримьорка, защото държеше в едната си ръка четка, а в другата преса за коса, докато гардеробиерката стискаше възглавничка с карфици и ножици.

Те ме грабнаха като кукла и само с няколко ловки движения ми навлякоха роклята, нагодиха я към пълното ми тяло и гърди, вдигнаха косата ми на кок, от който тя се спускаше на вълни над тила, след което внимателно и пестеливо положиха грим върху лицето ми.

Въртяха се край мен като врабчета около Пепеляшка и не след дълго, още преди раздразнението ми да бъде изместено от възхищение, приключиха работа. Накрая ми подадоха две малки огледала, за да мога да се видя. Преображението беше поразително. Двете млади жени бяха същински феи, които като по чудо ме бяха превърнали в принцеса.

Известно време Луи ме гледа прехласнато, занемял от гордост и възхищение. След това разтвори този път и двете крила на вратата в другия край на салона, за да пусне гостите. Всички те бяха маскирани и във вечерно облекло, което, за разлика от неговия старинен костюм, беше съвсем модерно. Един мъж в лакейска ливрея и с посребрени коси – може би Арман? – се спусна към мен, носейки втори фотьойл, напълно идентичен с този, на който седях, и мълчаливо го постави редом. Друг слуга донесе масичка в египетски стил, с крака във формата на сфинксове, върху която имаше голяма кутия от пурпурно кадифе.

Сред благоговейна тишина гостите пристъпиха към нас. В този момент Луи седна на фотьойла до мен.

– Благодаря... – прошепна ми той с овлажнели очи.

Междувременно млада брюнетка с матова кожа и тъмни къдрици застана от дясната ми страна.

– Привет, принцесо! И благодаря!

Ето и тя? За какво ми благодари?

– „Благодаря“ ли? – промълвих аз.

– Ами да... Ако не беше ти с твоите фантазии, никога нямаше да я облека втори път.

София подръпна деколтето на роклята и аз веднага я познах: това бе прословутата идеална рокля. Това движение разкри гърдите й по доста неприличен начин, което не убягна от погледите на мъжете, бездруго вече вторачени в нея. Сред тях разпознах русата, късо подстригана коса на Фред и оплешивяващите слепоочия на Франсоа Маршадо, който изяждаше с очи приятелката ми много по-настоятелно от всички останали. Същевременно нищо не показваше, че Давид е тук.

Странно бе, че всички, включително София, се държаха така, сякаш това е съвсем обикновен вечерен прием.

– Софи – наведох се към нея аз, без да мога все още да дойда на себе си. – Кога ви предупредиха?

– За тази вечер ли? В последния момент. Всички получихме този следобед есемес, нещо като „Явете се веднага във вечерно облекло в Рьой-Малмезон“. На всичко отгоре двамата с Фред бяхме в леглото... Така че едва успяхме да се приготвим!

Тънката и стройна фигура на Ребека на свой ред се отправи към нас. Тя зае мястото си до Луи, последвана от мъж в тъмен костюм и трикольорна лента през рамото. Без съмнение това бе единственият официален служител от „Гражданско състояние“, който се бе съгласил да почете с присъствието си брачната церемония на това място, при това организирана така спешно.

Като махна бегло към залата и гостите, представителят на кметството застана на няколко метра от нас, кръстосал ръце върху корема, изпъкнал между пешовете на сакото му.

Ненадейно зърнах сред роклите и костюмите пъстрата блуза на мама. Усмихна ми се тъй нежно, както само тя умееше, и я чух да мълви:

– Обичам те. И ти ме обичаш.

Гърлото ми се сви и очите ми се напълниха със сълзи.

Мъжът с трикольорната лента направи още една крачка напред.

После се изкашля и с тържествен глас, напълно съответстващ на пълната му, закръглена фигура, прикани присъстващите да запазят тишина. Стотината поканени вече бяха налице.

– Добър вечер на всички! Благодаря ви, че дойдохте толкова дружно и при това толкова бързо на това прекрасно място. Тази вечер ще бъде сключен брак между госпожица Анабел Лоран, двайсет и четири годишна, журналистка на свободна практика, с постоянен адрес улица „Риго“ № 29, Нантер, департамент О дьо Сен... Нали така, госпожице?

Той ми отправи казионна усмивка, която ме остави напълно безчувствена. Споменаването на предишния ми адрес обаче ме развълнува и бих дала всичко на света, за да може мама да бъде с мен в такъв ден. Явно съдено й е било да пропуска всички мои сватби.

Междувременно забелязах как въображаемият й образ се изгуби сред тълпата гости.

– Да, да. Точно така, в Нантер – отвърнах най-сетне аз, след като София ме побутна няколко пъти с лакът.

– Добре, госпожице Лоран... И господин Луи Барле, четирийсет и две годишен, директор на художествена галерия, с постоянен адрес улица „Тур де Дам“ № 1, Париж. Нали така?

– Правилно – потвърди с твърд глас Луи.

– Най-напред ще ви припомня вашите права и задължения...

Докато заместник-кметът редеше думите с безизразен глас, аз се опитах да открия сред присъстващите други приятелски лица. Стори ми се, че зад маските различавам Албан, Пеги, Давид Гарше и дори Жан-Марк Зерки, с напомадена повече от всякога гарвановочерна коса, която лъщеше от грейналите над нас полилеи. Останалите вероятно бяха приятели на Луи. Значи, това бе социалната среда, в която се движеше моят бъдещ съпруг. Това бе обкръжението, сред което не след дълго щях да се окажа.

– ...съпрузите трябва да бъдат напълно и съвършено искрени помежду си, като не прибягват до никакви лъжи относно миналия, сегашния или бъдещия им живот, както умишлено, така и чрез премълчаване. Слушам ви. Повторете след мен: „Заклевам се“.

Не, очевидно пълничкият мъж, който се канеше да ни съедини, не бе произнесъл такива думи. И все пак ми се щеше да го бе сторил. Бих желала взаимно дадената клетва да ни обвърже с пълна прозрачност.

Щях да се омъжа за Луи. Тук. Сега.

Вече не можех да избягам или да се откажа. Веднъж бях отказала на по-малкия му брат и не се чувствах в състояние да пожертвам и по-големия, когото обичах, върху олтара на няколко натрапчиви съмнения. Заради сянката на една жена, която жива се оказа много по-враждебна, отколкото мъртва.

– Госпожице Лоран, приемате ли за съпруг тук присъстващия господин Луи Барле?

Наложи се да повтори два или три пъти ритуалната фраза и моето упорито мълчание предизвика леко оживление сред присъстващите. София отново ме сръга с лакът и просъска през зъби със заповедническа гримаса:

– Мамка му, Ел, кажи „да“!

Накрая възможно най-високо и уверено, доколкото ми позволяваше състоянието тази вечер, заявих:

– Кълна се.

Заместник-кметът тихичко прихна и смехът му зарази част от присъстващите. С назидателен тон той ме поправи:

– Засега едно „да“ ще бъде напълно достатъчно, госпожице.

– Да... – промърморих аз, а очите ми ненадейно се просълзиха. – Да, разбира се.

– Чудесно, благодаря – прие той отговора ми с лека подигравка в гласа. – Господин Барле, приемате ли за съпруга тук присъстващата госпожица Анабел Лоран?

После се поизпъчи, а вратът му се изду и зачерви като мях:

– Няма нужда да се кълнете, нали така?

Луи не обърна внимание на шегата и се обърна към мен. С необикновено топъл и ласкав глас, който ми напомни безкрайните моменти, прекарани в неговите обятия, и уханието на тялото му:

– Да, съгласен съм.

Стори ми се, че този отговор идва от дълбините на неговото същество, и цялата се разтреперих.

– Добре, добре, добре – одобри трикратно служителят, както би постъпил нотариусът Вюрман. – Съгласно дадените ми пълномощия ви обявявам за съпруг и съпруга.

И сякаш бе в течение на всички перипетии, довели ни до този момент, добави закачливо:

– Този път всичко е официално, мога да се закълна в това!

Въпреки плоското му чувство за хумор тук-там се раздадоха смехове, но веднага след това аплодисментите избухнаха като фойерверки по време на национален празник и дълго време изпълваха просторната зала.

Луи целуна разплаканото ми лице и допря устните си в моите. Просълзената София ме притисна към пищния си бюст. Едва сега си дадох сметка какво се е случило. Да, всичко това действително се отнасяше за мен. Аз бях младоженката, която едва се държеше на краката си, без съмнение все още отчасти под действието на наркотика, но и пияна от неприлично щастие.

Луи отново ме прегърна и прошепна на ухото ми:

– Сега вече нищо не може да се изпречи между нас.

Давид бе направил всичко, за да ни раздели, и случилото се в този момент доказваше, че е загубил играта. Въпреки това се боях, че бракът като институция няма да бъде достатъчен, за да ни предпази веднъж завинаги от неговия гняв.

Луи обаче вярваше в това. Той сияеше в ярките си одежди и от лицето му не слизаше усмивката на задоволство, с която бе посрещнал заветните думи.

– За малко да забравя...

Той грабна от масичката кутийката и без много церемонии я отвори. Вътре имаше две венчални халки, дочакали заветния момент. Веднага познах фамилния пръстен, но този път върху него бяха гравирани нашите имена. Другият пръстен беше уголемено копие, явно предназначен за мъжкия пръст на Луи.

Той хвана ръката ми и тържествено ми постави венчалната халка. На свой ред аз постъпих по същия начин, цялата разтреперана, но най-сетне избавена от паразитните мисли, които помрачаваха радостта ми.

Накрая предизвикателно, както по време на игрите в нашата стая, се обърнах към него.

– Да не би все пак да си ми приготвил някое последно изпитание...?

Не можех да се съглася нашето бракосъчетание да премине обикновено като всички останали. Би било обида за взаимната ни страст. Представих си как гостите неочаквано се събличат и се превръщат в куп вкопчени едно в друго голи тела както по време на нашия годеж. Ала в отсрещния край на залата вече бяха внесли масите с ястия, прозвуча музика и някои от присъстващите дори започнаха да танцуват както по време на която и да е сватба.

– Изглежда, си разочарована – прихна той.

– Хм... Донякъде.

Ала Луи не позволи разочарованието ми да се развие. Той стисна ръката ми и ме поведе по черно-белите квадрати на пода. Странно, но никой от околните не се опита да ни спре. До входа ни очакваше Ришар с шофьорска фуражка на бръснатата глава, невъзмутим както винаги. Той подаде на Луи бастуна и ни направи знак да го последваме.

– Ще ти предложа нещо по-добро от еротично изпитание: премиера.

При тези думи Луи ми посочи същата лимузина, с която бяхме пътували първия път до Малмезон.

– Почакай... Да не искаш да кажеш, че ще зарежеш гостите?

София, Фред, Маршадо... Всички. Изоставени в разгара на празненство, в което ние сме царят и царицата. Нима щяхме да се измъкнем без предупреждение, нима ми е било съдено всеки път да играя ролята на булка-беглец?

– И къде всъщност отиваме?

– Това е част от изненадата... Позволи ми да разполагам с това леко предимство.

Той отвори широко вратата и търпеливо изчака да се реша да вляза в луксозната вътрешност. Вмъкнах се вътре и придърпах след себе си шлейфа на роклята. Миг след това Луи се настани до мен, а Ришар потегли рязко и гумите на мощната кола изсъскаха върху чакъла на алеята. Бяхме се отправили „където и да е“, както би се изразила София, на път към някаква въображаема Китира. Гърдите ми се изпъваха от възторг, а в корема ми се надигаше гореща вълна. Усмихвах се глупаво, без да си давам сметка за това, а от околния пейзаж в съзнанието ми проникваха само откъслечни картини.

Нощта се беше спуснала и движението не бе интензивно, така че не след дълго навлязохме в столицата през поредицата тунели на Дефанс.

– Все още ли не желаеш да ми кажеш къде...

– Шшт – призова ме към мълчание и покорство той, поставяйки длан върху устата ми. – Отпусни се. Ще видиш.

След това използва момента и извади от нишата на вратата бутилка изстудено шампанско и две искрящи чаши. Ловко отпуши бутилката, напълни чашите и ми поднесе едната.

– Госпожо Барле – тържествено започна той, – ако добре си спомням, има нещо, което никога досега не сте правили... Щастлив съм да ви го предложа тази вечер.

При тези думи взе обратно чашата, която току-що ми бе подал, и заедно със своята ги постави на определеното специално за това отверстие. Целуна ме с все още влажни от пенливата течност устни и притисна мускулестото си тяло до трепетната ми гръд.

Беше прав: никога не бях правила любов в кола. Докато завивахме по площад „Етоал“, облени в светлините на Триумфалната арка, разбрах, че бягството ни има една-единствена цел: да свърже нашето удоволствие с най-прекрасните паметници в столицата. Да превърне Париж в наша Градина на насладите. Да слее нашите най-интимни и драгоценни преживявания със звездите на Града-светлина.

На „Шанз-Елизе“ докосването на пръстите му показа, че вече съм се подмокрила. Този булевард бе най-красивият на света, а пътят, който ръката му следваше в мен, бе най-нежният от всички възможни. Безчислените улични фенери пред фасадите на разкошните сгради и луксозните магазини щяха да се съчетаят с предварителните ни ласки.

С увереността на желан той въртеше трите си пръста вътре в мен, разтваряйки податливите лигавици, съобразявайки движението им с амплитудата на моите стенания. Всяка неравност на парижките улици го подтикваше сякаш да проникне още по-дълбоко. Ако продължаваше така, не след дълго щях съвсем да изгубя контрол и да се изпразня върху ръката му. Ето защо на всеки светофар правеше пауза и на зеления сигнал продължаваше още по-настойчиво. Отвъд тонираните стъкла бегло съзирах тълпата минувачи, които на групи минаваха край лимузината. Тяхната близост, само на няколко крачки от нас, правеше любовната ни игра още по-пикантна. Те може би не ни виждаха, но можеха да ни чуят. Затаих дъх, а през това време вагината ми копнееше за Луи, който за момент се бе отдръпнал и бе положил ръка върху устните и набъбналия клитор. Очакването бе толкова болезнено, че ми се щеше да изкрещя на Ришар да мине на червено с риск да сгази някой пешеходец, само и само лудешкото ни желание да продължи своя бяг.

На площад „Конкорд“ измъкнах на свобода вирнатия му вече член, който гордо изскочи измежду гънките на плата. Отвън величественият обелиск, окъпан в сиянието на електрическите прожектори, гордо се издигаше сред венеца на обкръжаващите го фонтани. Погледнах предизвикателно Луи и вкарах пениса му в устата си. Отначало само леко докосвах с език венеца чувствителна кожа около главичката. Всяко мое движение изтръгваше от него покорна въздишка, която ме насърчаваше по-силно от всякакви думи. Минавахме покрай Националното събрание, когато го вкарах дълбоко в гърлото си и завъртях език около пленения му член. Сега вече аз го държах в моя власт: ако стигнех твърде далече, той непременно щеше да впръска в устата ми горещ фонтан от пенеста течност.

След завой наляво, когато пред нас се появи „Нотр Дам“, той се отдръпна от мен тъкмо преди да свърши. Пренебрегвайки собственото си удоволствие, вдигна муселиновите поли на роклята, разголи корема ми и свали мокрите ми слипове. Еластичната материя не оказа никаква съпротива и не след дълго дантелите са озоваха върху пода на колата. Вулвата ми се появи на оранжевата светлина на плафониерата. Установих, че докато съм била упоена, някой внимателно бе избръснал нежното руно, покарало там след нашия годеж. Татуировката Ин отново се бе появила на бял свят като символ на моя пол, ключ към моята женственост. Луи положи нежна целувка върху цветето между бедрата ми. После по-настоятелно долепи устни върху розовата плът, която бавно се разтваряше. Пое избилия по нея сок, наслаждавайки се на гледката и на миризмата.

– Моята роза... – промълви той на себе си.

Ако можеше, Луи непременно би заместил своята тоалетна вода с уханието, от което в момента се опиваше.

Явно въодушевен от тази първа близост, без предупреждение той вкара езика си в мен и веднага го извади, за да усети по добре мускатовия вкус на вулвата ми. Докосваше постоянно едни и същи места, съобразявайки ритъма и натиска, за да ми позволи да доловя отчетливо всяка отделна ласка.

– По-нагоре... – не издържах и го помолих аз, раздразнена от прекомерната му предпазливост.

Той изпълни желанието ми, премести устата си към малкото триъгълниче и пое между устните си пъпчицата, притаена между гънките на кожата. Подръпваше я, а сетне я отпускаше, за да я лапне отново, радвайки се на насладата, която това ми доставя. Чувствах как постепенно между нас отпадат всички прегради: табута, опасения, тъги и сдържаност. Колкото по-настоятелно ставаше движението на устните му, толкова по-силно ставаше моето усещане, че цялата се губя между тях. Бях на път напълно да обезумея.

Между полуразтворените си ресници зърнах, че в момента колата е спряла насред площада пред катедралата.

Насладата ми растеше, излизаше навън, издигаше се към върховете на двете кули, танцуваше около скулптурните фигури, сияеше с блясъка на стъклописите. Аз бях мадоната на Луи, а моето щастие бе неговият шедьовър.

– Да!

Викът ми прозвуча като изстрел и ми се стори, че чувам как отвън гълъбите се разлетяват подплашени. Вече изобщо не ме беше грижа, че някой ще ме чуе. Исках радостта ми да стане достояние на целия свят. „Да“ на слетите ни тела. „Да“ на съвместния ни живот. „Да“ на сбъднатите ни мечти. Това вече не бе колебливото „да“, с което година преди това, пак пред този храм, бях дала отговор на Давид. Сега то бе пълно, искрено съгласие, взело връх над всички мои опасения, едва засенчено от последните останали тайни около фамилията Барле.

Сега вече наистина бях готова да приема Луи в себе си, да направя свое неговото желание. Клепките ми дадоха знак, без да се налага да произнасям нито дума. Той леко се повдигна и застана на колене между бедрата ми. Главичката на члена му затрептя, сякаш бе птичка, която дири своето гнездо. Проникна в мен бавно, решен да се наслади на всеки сантиметър. Бяхме създадени за това съчетание и за още много други, които тази нощ и следващите нощи щяха да ни предложат. Стоеше почти неподвижен, предпочитайки да почувства как членът му трепка в мен, съвпадащ идеално с отреденото му място.

Не зная колко време стояхме така, застинали като статуи от плът, съсредоточени върху най-беглите усещания, докато членът му бе дълбоко в мен, торсът му притиснат в гърдите ми, а лицето му заровено в косите ми. Накрая, в нежен спазъм, той промълви в тиха въздишка:

– Обичам те...

Канех се да му отвърна със същото, но той заглуши клетвата ми с нежна целувка.

После посегна към нишата във вратата откъм него, извади плик и ми го подаде с плахост, която ме разчувства.

– Какво е това? – зачудих се аз с все още разтреперани бедра.

– Отвори го.

Единственото съдържание на плика бе ключ. Извадих го предпазливо, сякаш беше ранено птиче, и разгледах прикрепения към него етикет.

– Втора стая – прочетох на глас аз.

– Нашата стая. Стаята за брачни двойки. Единствената, до която момичетата на повикване нямат достъп.

– Но... Къде се намира тя?

Без да се хваля, познавах всяко ъгълче на хотел „Шарм“. И въпреки това не можех да се сетя къде би могъл да е разположен този сватбен апартамент, който той ми предлагаше в дар.

– До него не може да се стигне по коридора, а през тайна врата в първа стая.

Зад някое от многобройните огледала на стаята „Жозефин“, предположих аз. Горях от нетърпение да го видя, да напиша в него страници, по-прекрасни, отколкото в предишната стая. Мислех си колко приятно ще бъде да продължим там диалога между нашите пера и нашите тела. Вече предвкусвах мига, когато ще мога да превърна в думи настоящия момент.

Сгуших се до Луи. Чувствах се добре.

Готова да го браня, готова да му прощавам. Готова да го обичам.

Сега затворете очи. Щастие. Наслада. Пълно отдаване. Защото е казано, че дори когато сте с притворени клепки, вече нищо не може да ви убегне. Занапред ще виждате всичко.

Ще видя всичко.

* * *

Благодарности

Бих искала да благодаря преди всичко на моята агентка Ана Ярота.

Благодаря също така на нейния чудесен екип, който съдейства за осъществяването на този проект: Тед, Глейдис, Марк, Одри, Алексис и всички останали, на които не помня имената.

Благодаря на издателите по света, които оказаха доверие на френското ми перо, с всички негови тикове, прищевки и непреводими галицизми!

Благодаря на моя баща, че подхрани въображението ми на възрастна чрез книгите, които открих у дома през младежките си години.

Благодаря на разните татуировчици, които през всички тези месеци съдействаха по свой начин за раждането на тази книга, и особено на чудесните момичета от „Драгон Тату“.

Благодаря на Човека-Азбука, далеч не толкова виртуален, колкото си въобразява той самият.

Благодаря на приятелите и близките за постоянната подкрепа и по-специално на някои от тях, които ме насърчаваха: Еманюел, която благосклонно се отнесе към написаното от мен, но също така на Вероник, Кристин, Валери, Филип, Ерик, Виржини и др.

Примерна библиография

Онези, които тепърва започват да съставят своя библиотека от еротична литература, биха могли да се възползват от препоръките на Луи Барле и да прочетат за своя полза (в хронологичен ред на публикуването):

Молба към Афродита, Сафо

Сатирикон, Петроний

Изкуството на любовта, Овидий

Декамерон, Бокачо

Кентърбърийски разкази, Джефри Чосър

Галантните дами, Брантом

Забранени разкази, Жан дьо Лафонтен

Еротични сонети, Джорджо Бафо

Историята на моя живот, Джакомо Казанова

Софата, Морална приказка, Клод Кребийон

Фани Хил, или Мемоарите на една лека жена, Джон Клилънд

Еротика Библион, Оноре-Габриел дьо Мирабо

Порнограф, Никола Едм Ретиф дьо Ла Брьотон

Философия в будоара, Маркиз дьо Сад

Моят таен живот, Анонимен автор

Дете на бардака, Пиго-Льобрюн

Гамиани, Алфред дьо Мюсе

Венера с кожените дрехи, Леополд фон Захер-Мазох

Песни за нея, Верлен

Дневник на едно порочно дете, Юг Рьобел

Единайсет хиляди камшика, Гийом Аполинер

Подвизите на младия Дон Жуан, Гийом Аполинер

Наръчник по добри нрави за девойките в пансионите за благородни девици, Пиер Луис

Вагината на Ирен, Луи Арагон

История на окото, Жорж Батай

Любовникът на лейди Чатърли, Дейвид Хърбърт Лорънс

Тропика на Рака, Хенри Милър

Света Богородица на цветята, Жан Жьоне

Сексус, Хенри Милър

Историята на О, Полин Реаж

Лолита, Владимир Набоков

Еманюел, Еманюел Арсан

Септантрион, Луи Калаферт

В полетата, Андре Пейр дьо Мандиарг

Синдромът Портной, Филип Рот

Делтата на Венера, Анаис Нин

Любовни истории на обикновената лудост, Чарлз Буковски

Аз и той, Алберто Моравия

Комплексът на Икар, Ерика Джонг

Мемоарите на едни гащи, Еме Дюбоа-Жоли

Горчива луна, Паскал Брюкнер

Любовникът, Маргьорит Дюрас

Бурята, Режин Дефорж

Месарят, Алина Рейес

Книжна жена, Франсоаз Рей

Механиката на жените, Луи Калаферт

Автопортрет в ерекция, Гийом Фабер

Чукай ме, Виржини Депант

Sex Vox Dominam, Ришар Моржиев

Механичен ерос, Пиер Буржад

В моята спалня, Гийом Дюстан

Панаир на свинете, Еспарбек

Възрастите на Лулу, Амулдена Грандес

Към белите, Филип Джиан

Сексуалният живот на Катрин М., Катрин Мийе

Моята капитулация, Тони Бентли

Тайни жени, Аня Оз

Content

Ема Марс
Хотели. Втора стая
(част втора от трилогията "Хотели")

За автора

Париж, първите дни на юни 2010 година, хотелска стая, средата на следобеда

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

Благодарности

Примерна библиография