Ема Марс

Хотели. Първа стая

(част първа от трилогията "Хотели")

Наистина Амур ще е голям учител,

кого ли той не е обучил и възпитал,

едно си бил и на - променяш се за миг,

ако си примерен, послушен ученик.

Молиер

Училище за жени (действие III, сцена IV)

Превод Кирил Кадийски. - Б. пр.

За автора

Ема Марс е френска авторка на двайсет или трийсет години. Освен ако не е на четиресет. Харесва възрастта си, каквато и да е тя, и живее живота, който си е измислила.

Повече от всичко обича мостовете между реалността и художествената литература.

Париж, първите дни на юни 2010 година, хотелска стая, средата на следобеда

Никога не съм принадлежала към категорията жени, които твърдят, че всички хотелски стаи си приличат. Че не са нищо повече от анонимно пространство, без собствен облик. Обикновени хладни помещения с еднакво обзавеждане, предоставящи стандартни удобства от днес до утре. Въпросните жени, изглежда, само са спали в тези стаи, изморени от пътуването и очакващи следващия влак или самолет. Трябва да си ги обитавала през деня, когато хотелът е почти пуст, за да усетиш тяхното своеобразие и уникалност. Да си изпитала трепет, да си се вслушала във всяко от сетивата си, за да доловиш следите, оставени от онези, които преди теб са се смели тук, плакали са, обичали са се или са стигали до оргазъм. Именно в хотел научих през последните месеци, че онова, което получаваш, се съизмерва с онова, което даваш. Ако просто се отдадете на съня, на скуката или на тъгата, до вас ще достигне единствено отражението на собствената ви печал или на собственото ви безделие. И в резултат ще си тръгнете оттам, уви, все същата, без каквато и да било промяна.

Ала ако се вслушате в онова, което една хотелска стая може да ви разкаже, ще чуете безброй истории, безброй случки, безброй въздишки, към които ще ви се прииска да добавите вашите собствени. Понякога най-любопитните биват дори обсебени от тези гласове на миналото. Парфюмът, с който е пропита завесата или покривката на леглото. Оцелялото след почистването петънце. Точиците по огледалото, които рисуват нечия сянка, нечий силует. Всички тези подробности проникват във вас, овладяват ви и ви приканват на свой ред да преживеете вашата собствена история.

Именно това се каня да направя в този момент, гола, със завързани за таблата на леглото ръце. Да прибавя нови страници към разказа, започнал много преди този ден, много преди самата мен. Както повечето стаи в хотел „Шарм“, стаята „Жозефин“ предлага огромно, закрепено върху тавана огледало. По този начин, в очакване на сериозните действия, имам възможност да се съзерцавам на воля. Аз, Анабел Барле, по баща Лоран, двайсет и три годишна, сключила брак същата година, готова да се отдаде на мъжа, който се подготвя в банята. Единственото сигурно нещо е, че той не е моят съпруг. А ако беше той, нима щяхме да се намираме тук? Често казано, щяхме ли да стигнем дотук?

Наричат ме Ел. Открай време и при всякакви обстоятелства. Без съмнение защото името Бел

би било непосилен товар. Ала, повярвайте ми, обикновеното Ел^1 ми тежи още повече. Така сякаш побирах в себе си всички жени! Съсредоточавах в себе си всички техни прелести. Кристализирах всички желания. Претопявах в себе си всички фантазии, суровите метали, от които са направени мъжете.

1 Е11е (фр.) -местоимението „тя“. Ве11е (фр.) - красива. - Б. пр.

Когато вратата на банята най-после изскърцва, от изненада надавам няколко кратки писъка. Може би малко прекалено пронизителни. Може би съм започнала да си въобразявам, че неговото присъствие е просто блян. Непознатият се спира, колебае се дали да влезе. Представям си вкопчената му в дръжката на бравата ръка, пресекливото му дихание.

- Госпожо? Госпожо Барле, добре ли сте?

Гласът, който чувам, не е неговият. Идва откъм коридора. Някой зад кулисите се тревожи за мен. За него е важно да се чувствам добре. Госпожата е редовен клиент. Госпожата се радва тук на определени привилегии. Мъжът при мен им е дал определени разпореждания. Той е човек, чийто глас се чува на това място и чиято воля се изпълнява.

- Да, господин Жак... Не се притеснявайте, всичко е наред.

Не ме глезеха толкова по време на първия ми престой в тази стая преди една година. А и самата аз не бях все още толкова уверена в себе си. Отражението ми в огледалото изглеждаше много по-различно. Още тогава носех товара на същите форми, на същите многообещаващи закръглености. Ала все още не си давах сметка за тяхното въздействие и още по-малко за тяхната употреба. Не изпитвах наслада от другия и още по-малко от самата себе си.

Какво те докарва до оргазъм, Ел? Кажи, какво?

Ех, да знаех само! Какво точно е в състояние да докара до точка на кипене корема ми? Да ме размекне, без дори да ме докосва, само при мисълта за него? Голото мъжко тяло?

Миризмата му? Безименният член, вдигнат заради мен?

Вдигнат срещу мен? В мен...

(Ръкописна бележка от 5 май 2010 г., съставена от мен)

Не, преди една година нямах представа, че всяка стая е любовен кът, в който всяка жена постепенно се научава да бъде самата себе си. Не бях пленница, каквато съм в този момент, и въпреки това имах усещането, че съм затворничка, много по-силно, отколкото след това. Не се заблуждавайте, днес аз съм господарката, и то не само на този мъж, който трепери зад вратата. Отдавам се по-пълно от всякога и въпреки всичко никога преди не към била до такава степен в състояние да контролирам нещата.

Преди една година все още бях само аз, бях Ел. Всички жени, но без нея. Без онази жена, в която ми предстоеше да се преродя...

Една година преди това, 3 юни 2009-а, в същата хотелска стая

През онзи ден се чувствах свободно, сгушена под завивките в стаята „Жозефин“ Свободна и същевременно тъй притеснена. Познавах само от три, най-много от четири часа мъжа, с който щях да споделя леглото. Ето защо не знаех нищо за него, освен гражданското му състояние, размера на портфейла, а не след дълго щях да науча и размера на още нещо. През цялата вечер, предшестваща този момент, не бях обърнала внимание на нито една негова дума, споделена със съседите по маса. Единственото ми участие в разговора се свеждаше до кратки усмивки и покорни кимания с глава. Не бях нищо повече от красива цвете, каквото се и очакваше от мен. С какво всъщност се занимаваше той? С банково дело? С внос-износ? Или пък бе избран за почетен председател на нещо? Във всеки случай изглеждаше достатъчно внушителен, за да наложи уважение, а на моменти и тишина на сътрапезниците.

- Имаш ли предпочитание за позата? - запита ме той, докато ми помагаше да разкопчая ефирната рокля с цип на гърба.

Забавно: само няколко минути преди това седяхме наведени над чиниите с гъши пастет, гарниран с боровинки, и си говорехме на „ви“. Ала още щом прекрачихме прага на тази стая, той властно премина на „ти“, налагайки измамната интимност, подхождаща на твърде бързо разголено тяло.

- Моля? - сподавено запитах аз между две глътки газирана вода.

Никой, обзет от трепетно желание по вас, от когото трескаво очаквате ласки, не би се спрял на подобни технически подробности. Вашето тяло със самото си отдаване би му подсказало отговора. За това не са необходими думи. Всичко би трябвало да бъде музика и спонтанно сливане на вашите сетива.

- Искам да кажа... Има ли пози, които не би приела? Които те карат да блокираш?

Обърнах се и този път се вгледах по-внимателно в него. Беше по-скоро красив, около четирийсетгодишен, с леко посивяла коса, атлетично тяло, определено спортен тип, което вероятно бе и причината да се намира сега в тази стая. Ако не беше така, в никакъв случай нямаше да приема тази добавка към скучната вечеря, която трябваше да изтърпим. Щях да приложа тактика на изчакване. Все пак това бе едва третият път когато, според общоприетия израз, „давах продължение“. За осем месеца това не бе никак много.

По неговата непохватност, по страстоубийственото допитване до моите предпочитания отгатнах, че той не ще да е много по-опитен от мен. Може би дори бях първата му забежка. Избягнах да му задам този въпрос, за да не залича и последните оцелели следи от тайнственост между нас.

- Не... Нищо специално - излъгах аз с усмивка, която трябваше да мине за насърчаваща.

- Окей... - съгласи се той, като поклати глава очевидно успокоен. - Като начало това ми е достатъчно.

През това време си мислех друго...

Кучешката ме смущава, защото е твърде животинска. Затова мога да я приема само с

мъже, които познавам.

Кучешката ме кефи повече от другите пози... тъкмо защото е животинска!

Затова мечтая да я приема с непознат, за предпочитане с маска на лицето.

(Анонимна бележка от 3 юни 2009 г., пусната без мое знание в пощенската ми кутия)

Мислех си за бележките, които получавах от няколко седмици насам, откакто открих в чантичката си тефтерче със спирала и сребристи корици. Празно тефтерче, което неизвестна ръка бе пуснала там по време на блъсканицата в метрото. Залепеното отвътре писмо с непознат за мен почерк би трябвало да ме постави нащрек:

Според проучване мъжете мислят за секс средно по деветнайсет пъти на ден. Жените - не повече от десет. А вие самата колко пъти на ден позволявате да ви завладеят подобни мисли?

Бяха минали няколко дни, когато открих в пощенската си кутия хвърчащ лист без марка и клеймо, перфориран в края, като дупчиците съвпадаха със спиралата на моето тефтерче. Очевидно авторът с удоволствие си представяше какви биха могли да бъдат моите фантазии. При това пишеше в първо лице, все едно че бях аз.

За малко да хвърля листа в кошчето, без да го прочета. После имах намерение да подам жалба в полицията. Ала любопитството ми на студентка по журналистика надделя и аз грижливо прибрах листа в малкия класьор, без да подозирам, че той ще бъде първият от дълга поредица. Защото ръката без лице не спря дотам... О, не.

- Нищо не ме блокира - отвърнах най-сетне аз на моя клиент.

В крайна сметка той не изглеждаше по-зле от малцината мъже, с които бях преспала след някоя добре полята вечеря в невзрачен ресторант. А ако става въпрос за моя първи път в прегръдките на Фред, най-сериозната ми връзка до този момент, трябваше да призная, че тя бе напълно лишена от романтика. Откровено казано, през онази вечер, когато правихме любов, отстъпих, за да се възползвам от случая, защото начинът, по който протече вечерта, го изискваше... не защото наистина имах желание. В такъв случай нима имаше нещо лошо в това да покрия случващото се с лака на парична транзакция? Нима не струвах повече от парче пица и две чаши червено вино?

Този мъж поне беше богат, чистоплътен, красив и при това елегантен в едноредния костюм по поръчка, който правеше впечатление с изисканата си изработка, розов копринен хастар и декоративен шев на илиците. Благодарение на него за една вечер щях да спечеля повече, отколкото за цяла седмица работа на касата на някой супермаркет или заведение за бързо хранене.

С една дума, самонавивах се по всякакви начини. Действието на изпитото шампанско минаваше и се нуждаех от заместител, от искрящ стимул, различен от пенливите мехурчета в чашата.

Въпреки дадения от мен картбланш Господинът-по-поръчка надяна латекса, както си му е редът, и почти без встъпление и преди всичко без нито една дума, подхвана с пухтене класическа мисионерска поза. Винаги съм се чудила на невежеството в любовната игра на така наречените образовани мъже. Вероятно това са единствените знания, които не се придобиват в

университета и за които няма частни уроци и наставници.

- Добре ли си, нали не ти причинявам болка?

Нито болка, нито каквото и да било друго. Странно отсъствие на усещания. Долната част на тялото ми сякаш бе под упойка. Знаех, че това е секс с мен, проникване в мен, съвсем реална любовна игра, но сякаш изобщо не ме засягаше. Въпреки това го бях хванала за задните части и внимателно направлявах постъпателното му движение в мен.

- Всичко е наред - опитах се да го насърча аз.

Собственият ми опит подсказваше да не предприемам инициативи, които той с пълно основание би трябвало да очаква от мен. Трябваше ли да въздишам, да стена, да шепна неприлични думички на ухото му? Доколко можех да си позволя да симулирам? Дали това бе неизменна част от моето представяне?

- А на теб хубаво ли ти е?

Това бе единственото, което се сетих да кажа в този момент. Зная, че не беше кой знае какво. В отговор той изпъшка само едно „да“, което предвещаваше скорошния изход. Както се полага на делови мъж, реши да подчертае сублимния момент, затова спря за петнайсетина секунди, след което отново подхвана равномерното движение като швейцарски метроном.

Въпреки своята безучастност не изпитвах нито смущение, нито отвращение, а още по-малко гняв. Прокарах ръка по гърба му от горе до долу в искрен стремеж да му доставя удоволствие. Приех все по-силното му ръмжене като знак за удовлетворение. Откровено казано, сегашната близост с нищо не бе по-лоша от коя да е хоризонтална гимнастика, която бях правила в миналото. А освен това имайте предвид, че съвкуплението без страст дава възможност да се оцени по достойнство декорът. А обзавеждането на стаите в хотел „Шарм“ заслужаваше да му се обърне внимание. Като се изключи огледалото, закрепено на тавана, всичко останало напълно съответстваше на спалнята в замъка Малмезон, обитавана от г-жа Дьо Боарне, съпругата на Наполеон. Като цяло кръглата стая напомняше разкошна шатра, поддържана от тънки златни колони, свързани помежду си с широки червени драперии, чиито гънки по античен образец придаваха обем и изящна раздвиженост. От двете страни на голямото легло с балдахин, увенчан с разперил криле орел, готов да литне, имаше позлатени лебеди, а в долния край два рога на изобилието. Останалата част от мебелировката, включително фотьойлите и дългото двойно канапе в другия край на стаята, бе обагрена предимно в червено и златисто, с цветни мотиви, които присъстваха върху покривката и върху страничните части на матрака.

Илюзията беше съвършена и не бе необходимо да насилвам кой знае колко въображението си, за да си представя, че съм се върнала два века назад във времето. Дали Наполеон е обладавал Жозефин със същата механична точност, или е прибягвал до вариации? Тъкмо се бях отдала на тези мои естетически и сексуално-исторически гадания, когато Господинът-по-поръчка ме удостои с един последен тласък отдолу и съпровождащото го хъркане. Бе издържал не повече от три-четири минути, може би впечатлен от величествения изглед на това място или чисто и просто защото бе натежал от обилната вечеря и изнемощял от изпития алкохол.

Веднага щом излезе от мен, той се търкулна встрани, като хълбокът му едва ме докосваше, и в изблик на посторгазмена благодарност ме удостои с малък комплимент:

- Знаеш ли... много си красива.

- Благодаря.

Какво бих могла да отговоря, след като бях убедена в обратното? Жената, която виждах в огледалото, изобщо не ми харесваше. Никога не е била по мой вкус. Освен това знаех, че подобни сеанси в никакъв случай няма да ме помирят с нея. Прекалено закръглена, прекалено такава, прекалено онакава. Това бях аз: по-скоро недодялано момиче, отколкото фатална жена. С една дума, непоправимо несъвършена.

- Слабите момичета не ми се нравят - довери ми той. - Боя се да не ги строша... или да не се набода на кокалите им.

Това бе начин да обяви, че закръглените ми форми не са му били неприятни. Значи, поне един от двамата бе доволен от менюто, което бях в състояние да предложа. Обилие на всички етажи. Без остри ъгли. А това, изглежда, в момента го задоволяваше.

Прибрах от махагоновата масичка предназначената за мен малка пачка банкноти, проверих с поглед броя им и използвах оттеглянето му в банята, за да се измъкна на свой ред от стаята, безмълвна като обитаващите я призраци. Какво бих могла да му кажа, което да не прозвучи като лъжа или като лъжливо обещание: „Наистина беше страхотно“? „Благодаря още веднъж“? „До скоро, надявам се“?

Обух се едва на площадката, след като оставих мекият дебел мокет да погали ходилата ми, и се измъкнах, без да спирам в хола и пред рецепцията. Иззад лъскавия плот господин Жак ми махна дискретно, но настоятелно да се приближа.

- Добре ли мина, госпожице?

- Да, да - отвърнах полугласно аз. - Много добре.

Портиерът на хотел „Шарм“ бе внушителен в своята ливрея от великото седемнайсето столетие, цялата в златни и сребърни ширити. Ала мен още повече ме впечатляваше физическият му облик: върху главата на стареца нямаше нито един косъм, нито коса, нито мустаци, нито брада, нито вежди. Нямаше дори мигли върху клепачите на огромните, изпъкнали сини очи. Такъв безкосмест мъж просто не можеше да съществува. Нито толкова белокож.

Удивително бе, че сивите коси на майка ми изобщо не пострадаха от химиотерапията. Последните шест месеца от лечението й отнеха мускулите и тонуса, но нито един косъм от главата. Мод Лоран се държеше. Държеше се здраво, както винаги го бе правила, смело и скромно, без да се оплаче и без да пророни нито една излишна дума. Дробовете й я предаваха, но достойнството й си оставаше непокътнато. Бронзова статуя сред пепелта.

- Дали през следващите дни ще имате нужда от стая? Може би утре?

- Все още не бих могла да кажа. Във всеки случай, ако това стане... със сигурност ще бъде за последен път.

Изобщо не се изненада от безапелационната ми присъда. Изглеждаше дори щастлив, което личеше по широката му, недвусмислена усмивка. Господин Жак ми желаеше само доброто. По-скоро при всяка от редките ни срещи се убеждавах, че той вижда доброто в мен. Че въпреки случващото се и обективните причини за присъствието ми в неговото заведение той усеща, че мога да постигна нещо по-добро, нещо повече. Краткият миг, през който погледът му бе спрял върху мен, бе достатъчен да върне самочувствието ми.

Ала през онази вечер не се застоях край този благотворен извор. Той продължаваше да ми се усмихва, когато вече бях навън, в прегръдките на нежната и все още млада нощ.

Малко по-късно същия ден

И така, тактика на изчакване... или тактика на изчукване?

Авторката на тази посредствена игра на думи, която непрекъснато флиртува с вулгарността, съзнавайки, че по този начин подчертава дяволския си чар, се нарича София. Моята най-добра приятелка. Честно казано, почти единствената ми приятелка. София Петрили е с две години по-голяма от мен и притежава най-малко пет години стаж в областта на мъжете и секса. Две тъмни къдрици, които като магнит привличат всички погледи. Гърди, които с отчаян вопъл зоват мъжките ръце да обхванат съвършената им заобленост. Очи, в чиито дълбини всеки мъж мечтае да се удави. Един от първите й любовници я бе нарекъл Есмералда, защото и тя е танцьорка, от която лъха диво непокорство и която разпалва изгарящи страсти. В ежедневието София бе просто едно объркано момиче, без сериозна връзка и без постоянна работа. Ала това никак не й пречеше да бъде най-жизнерадостното и независимо същество, което някога съм срещала, и на чиято вярност и подкрепа може да се разчита при всякакви обстоятелства. Приятелите еднодневки идваха и си отиваха, но София си оставаше винаги до мен.

- Хм... - отвърнах аз и с движение на раменете се опитах да отклоня въпроса. - По-скоро второто.

- Като гледам колко е часът, бях почти сигурна.

Бяхме се уговорили през вечерите, когато и двете отслужваме (или обслужваме), да се срещаме в кафе „Антикер“ на улица „Гранж-Бателиер“, на две крачки от аукционната къща „Друо“, в самото сърце на Девети район. Правилото беше съвсем просто: тази, която приключи първа със своя клиент, да чака другата. При тактиката на изчакване това ставаше обикновено около 23 часа. При другата - доста след полунощ.

- А твоята вечер успешна ли беше?

- Би могло да се каже - отвърна тя с лека усмивка.

- Мангизлия ли беше?

- И още как! Никога не бях виждала такъв грамаден „Ролекс“. А освен това бях удостоена с честта да пребивавам в стаята „Помпадур“ с всички останали екстри.

Това бе друга особеност на хотел „Шарм“: всяка стая, предназначена за почасов наем, бе наречена на някоя от славните съблазнителки и куртизанки от историята на Франция. Сред тях имаше фаворитки и любовници, кралици и обикновени държанки, чието име се бе съхранило за поколенията, както и удивително сборище от танцьорки, шпионки, актриси и демимонденки, станали известни с влиянието си върху мъжете, от което през бурния си живот се бяха възползвали в пълна мяра. Официално тези названия не съществуваха и не фигурираха над вратите на стаите. Ала, както преди малко се бях убедила с очите си, обзавеждането на всяка от тях бе напълно издържано в духа на епохата на съответната авантюристка и в това отношение беше уникална. Всяка от тези стаи бе въплътила една от тези жени, във всяка от тях и най-необикновените фантазии придобиваха плът.

- Не е зле - одобрих аз с донякъде пресилено въодушевление. - Аз бях наследница на

Жозефин.

- Висша класа! Не си ли била преди там?

- Не, не бях я виждала.

София бе далеч по-редовна посетителка на „Шарм“ от мен: понякога два-три пъти месечно, никога повече от веднъж седмично. При всички случаи обаче тези срещи бяха основният й източник на доходи.

- А после - запита тя с най-двусмислената си усмивка, - после как беше? Получи ли се?

- Софи! - възкликнах аз за пред очи. - Сама знаеш... Не мога.

Познаваше правилото не по-зле от мен: агенцията, която ни свързваше с богати клиенти, строго ни забраняваше след срещата да правим по техен адрес каквито и да било коментари. Всичко, което се случваше в тези разкошни, в старинен стил покои, задължително трябваше да си остава там. Някои от мъжете, които обслужвахме, бяха видни, нерядко много влиятелни личности, и всякаква информация относно държанието им в интимна обстановка, особено за сексуалните им предпочитания, би могла да се превърне в опасно оръжие, обслужващо техните врагове. Поверителността се разбираше от само себе си и за нас бе закон.

Откровено казано, подобен императив напълно ме устройваше. Пазеше ме от изповедите на София и ми спестяваше подобни от моя страна. Говоренето за секс й доставяше не по-малко удоволствие от самия секс. За нея то бе негово естествено продължение, сякаш езикът й бе също толкова еректилен орган, колкото и клиторът, все едно че между двата съществуваше някаква тайна връзка. За нея това бе универсална тема, подхващаше я по всякакъв повод и къде ли не, както пред близките си, така и пред първия срещнат. „Кажи ми откровено, има ли за теб по-интересна тема от секса?, често ме питаше тя с предизвикателен тон. Няма да седнем да си приказваме за борсата или за деца я? Нямаме пукната пара и, поправи ме, ако греша, за деца имаме много време. Средната възраст на първото раждане при жените от предградията на Париж е трийсет и една години! Трийсет и една години!“

Веднъж попаднала на любимата си тема, тя нямаше спиране, без всякакъв срам влизаше в подробности и с особена наслада се спираше на онези от тях, които успяваше да изтръгне от събеседниците си.

- Само да беше видяла колко надарен беше моят клиент. Страхотен! Направо откачена работа! Беше му по-голям дори от банковата му сметка.

- Софи! - възмутих се аз, в опит да прикрия усмивката си.

- Кълна ти се, този тип би трябвало да го показват в цирка.

- Престани!

- Че какво толкова? Не сам ти казала името му. Говоря единствено за неговия пенис.

- Гениално - опитах се да я иронизирам аз. - Приключенията на безименния пенис.

- Да знаеш, беше толкова дебел, че се изплаших да не се задуша, когато го на...

- Тук си права - прекъснах я аз, за да не чуя продължението. - Не бива да се прекалява с фелацията, защото се пристрастяват и вече не желаят нищо друго.

Това бе обичайната ми защита срещу цунамито от неуместни изповеди, с които ме заливаше, и друга засега не бях измислила: придържах се към общоприетите клишета и някои готови изрази, взети преди всичко от статиите, посветени на секса в последните броеве на женските списания.

- Така или иначе - продължаваше тя, - той изобщо не може да сравни с онзи, който изобщо не ме докосваше и ме караше да мастурбирам пред него цели два часа... До пълно изтощение.

- Да, но като мастурбираш пред него, го учиш как да ти достави удоволствие. Това не винаги е изгубено време.

Това бе от списание Космополитен, броят юли-август 2007 г., посветен на секса. Май че там го бях прочела.

Ала какво всъщност знаех самата аз, Анабел Лоран? Почти нищо.

Всъщност изискването на агенцията бе единственото ми алиби, за да не споделям с нея нищо повече. Най-често това бе достатъчно, за да потуши нейното любопитство или да сложи край на безсрамната й логорея. Бих могла да доверя преживяното на моето тайно тефтерче. Ала ето че ръка, различна от моята, пишеше вместо мен върху интимната белота на неговите страници:

Звучи глупаво, но ми се струва, че всеки полов орган си има сродна душа. Сякаш на този свят за всяка вагина

има точно определен мъжки полов член със съответстваща на нея форма и големина. И обратно. Докато не се открият взаимно, те никога няма да достигнат пълните си

възможности. Сигурна съм, че това се отнася и за мен: до този момент моята вагина все още

не е попаднала на сродния на нея мъжки член.

(Анонимна бележка от 2 юни 2009 г., пусната без мое знание в пощенската ми кутия:

написаното е вярно)

Не бях в състояние да разкрия загадката и фактът, че нечия чужда ръка пише вместо мен, едновременно ме възмущаваше и възбуждаше. В крайна сметка мисълта за случващото се бе достатъчно тревожна, защото бях съгласна с написаното, продължавах да пазя тефтерчето и грижливо подреждах непристойните блянове, които анонимният преследвач ми разкриваше понякога по повече от веднъж на ден. Направих няколко опита да го причакам, без да снемам поглед от пощенската кутия, ала така и не можах да го изненадам.

В началото успях да скрия съществуването на спиралното тефтерче от София въпреки чувствителния й радар за подобен род тайни. До момента, когато, няколко дни по-късно, изпуснах чантата си в една заведение тъкмо до нейния стол. Тя по инерция се наведе да види разсипаното на пода съдържание.

- Каква е тази джаджа?

- Нищо... Върни ми го.

- Аха, любовното ти тефтерче! Да не би да описваш в него креватните си успехи? - изкиска се тя.

- Няма такова нещо... Престани...

- Опа, изчервяваш се!

Без да иска разрешението ми, тя разтвори първите страници и започна тихичко да чете на глас...

- Не се червя! Върни ми го веднага!

Но тя продължи по-високо.

- „... Питам се каква миризма и вкус усеща мъжът, когато ме лиже отдолу.“ Уха! Мис Лоран!

Здравата му пускаш края!

- София, дай ми го! Мамка му!

Накрая тя все пак се подчини, но злото беше сторено.

- Да не си решила да напишеш Сексуалният живот на Анабел Л. Или нещо такова?

- Не съм го писала аз...

- Хайде де!

- Честна дума. Някакъв тип пуска всеки ден в пощенската ми кутия тези листчета. Нямам представа кой е, нито какво иска от мен.

- Наистина ли? И ти просто си ги прибираш вътре?

- Кълна ти се, че това е истината.

Вече нямаше къде да бягам и се наложи да опиша тайнствените обстоятелства, при които тефтерчето бе попаднало в ръцете ми. После, ден след ден, някой друг или някоя друга водеше вместо мен, страница след страница, този интимен дневник.

Едно мое предположение по-скоро я развесели, отколкото шокира. Бях си въобразила, че този отровен подарък би могъл да бъде дело на Ребека, шефката на нашата агенция. Но ако това беше така, защо аз бях единствената получателка измежду всички Нощни красавици? В противен случай София веднага щеше да ми се похвали.

- Това направо ме побърква: измежду всички момичета в Париж този откачен е избрал тъкмо теб!

- Защо го казваш?

- Виж какво, Ел... Признай, че това би подхождало много повече на мен, отколкото на теб. Аз бих обожавала онзи тип, който реши да ми направи подобен подарък! А освен това имай предвид, че нямаше да чакам той да пише вместо мен.

Подадох й сребристото тефтерче, сякаш исках да се отърва от него.

- Ако това е достатъчно, за да те направи щастлива, ето... подарявам ти го.

- Я престани! То си е твое - сопна ми се тя с неочаквано сериозен тон.

- Така си мислиш... Той би могъл да го пъхне в чантата на кое да е момиче в метрото.

- Не - възрази тя. - Сега, като си помисля, смятам, че изобщо не те е избрал случайно. Почувствал е, че имаш нужда от подобно нещо. Много повече от останалите мацки край теб.

„За да те поокърши“, сдържа се и не добави тя. Отвърнах й с гримаса на съмнение.

От този момент нататък ми стана все по-трудно да отбивам мъчителните за мен атаки на моята приятелка, особено след като Давид бе влязъл в живота ми. Всъщност мъжът, с когото поддържах връзка от три месеца насам, не бе мой клиент. Нито преди, нито сега. Условностите, свързани с клиентите, не се отнасяха за него.

- Ами Давид, никога не си споделяла...

- Не съм споделяла какво?

- Какъв му е? Нормален? Кинг сайз? Мини сайз, но с максимум ефект?

- Да не си въобразяваш, че ще отговарям на подобни въпроси?

„Струва си все пак да опиташ“, прочетох аз в насмешливия й поглед.

- Сега няма ли да се видиш с него?

Изглежда, се завръщаше към по-прилични теми.

- Да. А, не. Ще се прибере късно. Утре сутринта ще се видим. А тогава...

Освен това Давид, изключение и като личност, и като статут, пробуждаше у нея едновременно сантименталното момиче и нимфоманката, мечтателката и мъжеядката. Самият факт, че съм успяла да сваля подобен мъж, будеше у нея недоумение и тя смяташе, че от солидарност, от приятелски чувства и в името на трудните години, прекарани заедно, съм длъжна да споделям с нея всичко екзотично и привлекателно, което откривах у него.

- Не ти ли е странно да отиваш при него, след като си била с клиент?

- Вече ти казах, че вероятно ще се видим утре вечер.

- Все пак... - настоя тя. - Не се ли притесняваш, че ще заподозре нещо?

- А на теб не ти ли е странно никога да не спиш два пъти с един и същи мъж? - върнах й го аз.

Улучих й болното място. При това съвсем точно. Лицето й веднага помрачня.

София без всякакво усилие будеше желание, но именно тази лекота и нескритото й влечение по секса, общо взето, й пречеха да задържи мъж за повече от няколко нощи. Когато не изневеряваше на моментния си любовник със следващия, непременно се връщаше към някой от предишните, а това от време на време ставаше причина за инциденти, които си бяха изцяло за нейна сметка. Тя или се оставяше да я хванат, или пък чисто и просто всички й омръзваха и в такива случаи прекарваше по-голямата част от времето в компанията на секс играчки, от които с времето бе натрупала цяла колекция.

- Извинявай...

- Няма нищо. Донякъде имаш право... Защо не се поразходим?

И двете обичахме нощните разходки в Париж, обичахме да се шляем без цел по пустите улици, осветявани на талази от фаровете на такситата.

Най-голямо удоволствие ни правеше да зяпаме витрините на антикварните магазини и на бижутерите, каквито имаше много около „Друо“, по няколко на всяка улица. След като бяхме наясно, че нито едно от тези съкровища, дори най-скромното, никога няма да бъде по възможностите на оскъдните ни спестявания, можехме свободно да се отдадем на мечти. Да бленуваме на воля за „деня, когато“ охолството ненадейно ще ни падне от небето, като откъснал се метеорит на материалното щастие.

- Мамка му, видя ли този часовник? - прехласнах се аз при вида на един модел най-отпред на витрината, почти долепен до стъклото.

- Мъжкият хронометър ли?

В този антикварен магазин „Нативел“ твърде умно предлагаха към всеки изложен за продажба предмет кратко описание, подобно на цветните рекламни листовки в някои книжарници.

- Точно той, виж... Сто процента механичен, произведен през 1969 година!

- Е, и какво? Да не би да дириш еротичен часовник? - насмешливо подхвърли тя.

„69-а, еротичната година“, шепнеше Джейн Бъркин през същата тази година, белязана от страстната музика на Серж Гензбур.

- 69-а, с няколко дни разлика, е годината, през която се е родил Давид. Роден е на 5 януари

1970-а.

- Е, във всеки случай е годината, когато е заченат - изхихика тя. - Само не ми казвай, че имаш намерение да му направиш подобен подарък?

- Не че нямам желание. Чудесен е, нали?

Строг и изискан, часовникът ми намигаше от кадифената подложка, искрейки в полумрака с лъскавия си, тъмносин циферблат. Обърнах внимание на изпъкналото предпазно стъкло, което свидетелстваше за автентичната му възраст.

- Дребна играчка в сравнение с часовника на моя клиент... - отбеляза София с престорено снизхождение. - Само че със сигурност няма да откажа, ако ми го предложат.

- Я стига... Видя ли цената?

- Ами да, три хиляди и двеста евро. Ако искаш да удостоиш с него твоя тузар, ще трябва да полагаш извънреден труд!

Само тази дрънкулка струваше повече от двумесечния ми бюджет за преживяване. Без да се броят...

- Покрай грижите за мама, никога не бих могла - въздъхнах аз.

Нейната здравна вноска беше недостатъчна за покриване на разходите по лечението и в рамките на моите възможности аз доплащах, за да й осигуря минимум удобства както у дома, така и в болницата по време на честите й престои там. Една седмица химиотерапия, една седмица почивка, за да се съвземе, после една седмица задоволително състояние, след което отново идваше ред на седмица мъчителна терапия. Такъв бе наложеният й ужасен ритъм на живот. През детството тя бе полагала такива грижи за мен, толкова много ми бе дала, че напълно заслужаваше да й отвърна със същото чрез част от моите доходи, колкото и скромни да бяха те.

Зад часовника, който мълчаливо съзерцавах, имаше друг предмет, който привлече вниманието ми. Беше сребърна игла за коса, „принадлежала на госпожица Марс“, както сочеше ръкописната бележка. Скъпоценност от началото на Х1Х век, предлагана срещу скромната сума от хиляда и седемстотин евро. Още една непостижима мечта.

Без предупреждение Софи ме дръпна за ръката далеч от изкусителната витрина.

- Хайде, тръгвай, хубавице! Твоят прекрасен принц няма да припадне, ако на всяка ваша среща не му правиш подарък, който струва три минимални заплати!

- В никакъв случай...

- Освен това, ако позволиш, предвид неговите доходи, по-скоро той би трябвало да ти подарява подобни предмети.

- Именно в това проблемът - съгласих се аз. - Това са си негови доходи, а не мои...

Въпреки това трябваше да призная, че моята приятелка бе права. От парична гледна точка още при първите стъпки на нашата любовна връзка аз бях губещата в състезанието с човек като Давид. Колко ли минимални заплати печелеше той месечно? Дали оставаше в рамките на петнайсет или двайсет пъти основната заплата, каквато граница за френските работодатели по едно време искаха да поставят политиците? В известен смисъл предпочитах да не знам. Скромният ми произход, оскъдицата, в която израснах, бяха изградили у мен острото съзнание за прилично и неприлично, що се отнася до парите. Ето защо покупката на подобен часовник в нормална ситуация за мен бе далеч извън приемливото. Въпреки това не можех да спра да мечтая.

- А освен това заслужава ли го изобщо този твой господин? - обади се София вече недотам сериозно. - Вярно е, че за него ти си готова да дадеш мило и драго, без да е ясно кое място заема в класацията на твоите любовници. Пето? Или трето?

Ето че пак подхвана същата песен. Вече влизаше в ролята на моето тефтерче (не след дълго щеше да започне да го нарича „Десет-пъти-дневно“, колкото еротични мисли се предполагаше, че минават през главата ми всеки ден) и бе готова във всеки един момент да се отвори на нова страница, за да съхрани най-потайните ми мисли.

- С Давид е различно...

- Различно по какво? Да не би да е по-засукан от останалите мъже? Да не ти предлага особени неща в леглото?

- Обичам го.

Опитах се да произнеса тези думи, така че да прозвучат естествено и да не изглеждам по-глупава и влюбчива, отколкото се чувствах вътрешно, ала по гримасата, която направи София, разбрах, че те са прекалено сладникави за нейния вкус.

- А, извинявай, бях забравила тази подробност... Ооообичаш го! Значи, може да те чука като последния дървеняк, но това за теб няма значение. Колко съм глупава!

- Престани... Знаеш, че не това искам да кажа.

- Накарал ли те е поне веднъж да си хванеш пръстите на краката този твой милионер?

Нямах намерение да отговарям на такива въпроси. И изобщо нямах желание да ми бъдат задавани. Може би защото чудесно знаех отговора.

Задоволих се да свия рамене и да изобразя тайнствена усмивка. Тя обаче не се хвана. Прекалено добре ме познаваше.

За да сложа край на по-нататъшни подробности, направих рязък завой на разговора. Афишите на няколко кабарета ми дадоха повод за това.

- Ами твоите танци?... Предстоят ли ти нови представления?

- Пфу! „Криза е“, навсякъде чувам само това. Кълна ти се, оставам с впечатлението, че нямам работа с хореографи, а с банкери!

- А трупата в Ньойи?

- Разпадна се. Настана такава немотия, че и най-големите мангизлии удариха ключа.

- Ти обаче се справяш, нали?

- Добре съм, държа положението... - опита се да ме успокои тя, но не много убедено.

Чудесно знаех какви са за нея последиците от тази липса на работа.

- Май ти се налага да приемаш повече клиенти?

- Хм - изръмжа тя, без да отделя поглед от неоновите реклами.

- Много ли?

- Средно... по двама седмично.

Това означаваше над горната граница, която тя се бе зарекла да не надвишава. Как щеше да се оправя по-нататък? В какво щеше да се превърне, ако тези уж случайни ангажименти се превърнеха в нейна основна работа?

Неволно се намръщих. Тревожех се за нея. София нямаше скоро да скъса с агенцията. Подобно на много други възможности, които приемахме под предлог, че са временни, и тази бе на път да се превърне в постоянна. Такъв бе сега нейният живот.

Париж, декември 2008 година, осем месеца преди това

Това не е само резултат от моята естествена дискретност. Не мога да си спомня при какви точно обстоятелства София спомена за пръв път пред мен за Нощните красавици. Мисля си, че в онзи момент тя все още не беше една от тях. Колебаеше се. Питаше се какви услуги предоставя агенцията на своите клиенти, смущаваха я слуховете за всевъзможни фантазии, повечето от които идваха от прочетените книги или от филмите, които бе гледала: Дневна красавица на Бунюел, Престъпления от страст на Кен Ръсел или мрачният Студентка на повикване, направен по истинска история, който бяха пуснали напоследък.

Как самата тя бе научила за нейното съществуване? Дали агенцията не я бе привлякла? И ако да, кой бе играл ролята на посредник?

Мистерия.

- Нощни красавици, Дневна красавица... Мога да те уверя, че в никакъв случай не могат да служат за пример - призна тя с обичайната си критичност. - Все пак не ги подбират според умствените им способности.

Двете бяхме стигнали пред една доста разкошна сграда в квартала Маре, на една от улиците, които отделят гей сектора от останалата част на столицата. Малката табелка над интерфона не уточняваше предмета на дейност. Фирмата би могла както да продава възглавници, така и да предлага леконравни танцьорки. Нощни красавици, 5 етаж, срещу асансьора.

- Добре изглежда - опитах се да бъда позитивна аз. - Поетично.

- Сигурна ли си, че искаш да отидеш?

- Софи, та това е само първо интервю. Просто ще проуча, нищо повече.

- Окей, окей... После да не ми опяваш, че съм те карала да правиш неща, които не си искала. Наясно ли сме?

Вдигнах очи към небето и прибягнах до гърления глас с непристойни оттенъци, който се опитвах да постигна по време на упражненията по радиожурналистика през последния цикъл от следването. След четири-пет месеца, с диплома в джоба, имах намерение да взема на абордаж най-престижните медии в страната. Същинска Растиняк в рокля, готова на всичко, само и само да види името си под някоя статия.

- Хайде стига! На двайсет и две години съм. Вече съм голямо момиче.

Асансьорът се оказа доста тесен и въпреки че и двете бяхме малогабаритни, се наложи да се притиснем една до друга, затаили дъх.

- Влезте! Влезте!

Едва стъпили на площадката, и ето че вратата се отвори и пред нас застана висока, около петдесетгодишна блондинка, от която лъхаше изключителна изисканост. Изобщо не приличаше на съдържателка в съмнителен хотел, от което се боях.

Подаде ми обсипана с пръстени и гривни ръка, сякаш предназначени да скрият старческите петна по нея.

- Добър ден. Аз съм Ребека Сибони, директорка на „Нощни красавици“ - представи се тя с дрезгав глас на заклета пушачка.

Последвахме я по дирята от леко възбуждащ парфюм, която оставяше след себе си, и стигнахме до обширен, сдържано обзаведен кабинет.

- Анабел е малко... нервна - заяви София, докато аз я гледах с убийствен поглед. - Би искала да й обясните какво точно очаквате от момичетата, които подписват договор с вас.

Надигнах се от фотьойла и с детинска непохватност опитах да се защитя:

- Напротив! Напълно съм наясно!

В джинсите, снабдени с кръпки от самата мен, подпетените пантофки и невидялата от месеци фризьор коса приличах на бяла гъска без пукната пара. Изобщо нямаше нужда София да обяснява що за птица съм. Ребека изследва с поглед всеки квадратен сантиметър от моята анатомия, след което подхвана монолог, който очевидно знаеше наизуст.

- Вижте, нямам представа какво са ви разказали за нас, но без съмнение много неща не са верни. Нашата дейност страда от безбройните предразсъдъци и за нея се говори какво ли не. В действителност онова, което предлагаме, е съвсем просто и преди всичко, държа да подчертая това, напълно законно: нашите клиенти са богати, неженени мъже, за които не е прилично да се появяват на многобройните светски приеми по цяла година. Ако се присъедините към нас, вашата роля ще се свежда до това да облечете най-красивата си рокля, да се усмихвате през цялата вечер, като внимавате да не си изкълчите челюстта, и да можете да поддържате някакво подобие на разговор, ако ви запитат какво мислите за Уди Алън. Както сама виждате, не е нищо особено.

„Какво ти казах!“, махна красноречиво с ръка София.

При това именно тя, моята приятелка, ми бе описала жарка нощна среща, организирана за нея преди известно време от същата тази агенция. Мисия без каквото и да било социално алиби. Епизод, от който бях почерпила известни аргументи, за да отхвърля първоначално предложението да се свържа с Ребека Сибони:

„Среща с мъж за секс с всички екстри! Луда работа!

- Нима? А ти как...

- Като на кино, миличка. Имах натупана среща за 15 часа с единствената препоръка да бъда точна. Щорите и завесите на прозорците в стаята вече бяха спуснати. Представям си как е давал разпореждания на персонала. После трябваше да се съблека гола, да се изтегна на леглото и да загася светлината.

- А после?

- После пристигна въпросният тип. Някъде около десет минути по-късно.

- И когато влезе, ти не го ли видя?

- Не, стаята имаше вестибюл. Нещо като шлюзова камера. Мярнах само фигурата, докато отваряше вратата.

- Не беше ли някак... зловещо?

- Напротив! - възкликна тя. - Е, в началото ми беше малко студено, докато го чаках гола, без да мърдам. После той се съблече и ме прегърна, за да ме стопли.

- Веднага ли правихте любов?

- Не веднага. Лежахме няколко минути редом и едва тогава той започна да ме гали.

- Нищо ли не каза?

- Абсолютно нищо. Само ръцете му бяха супер нежни. Кълна ти се, че никога преди не бях изпитвала такива ласки. Почти веднага се подмокрих.

- Опита ли се да видиш лицето му? Може да е бил същински Квазимодо!

- Успях да опипам чертите му, но не останах с такова впечатление. Честно казано, както ме докосваше, дори да беше Извънземното, пак щях да се навия.

- Чак толкова ли?

- Почакай, той цели петнайсет минути ме гали отвътре. С пръсти, с нос, с език... Направо не издържах! Страшно се бях подмокрила. Минах през два-три оргазъма още преди да влезе в мен. А това беше само предястието. Прекарахме в леглото цели три часа.

- Два-три оргазъма... - замислено повторих аз.

- Освен това миришеше на хубаво, тъпакът му с тъпак!

- На какво по-точно?

- Нямам представа, на нещо сладко. А членът му имаше вкус на ягода, на малина... Честна дума! Можех цял ден да не го извадя от устата си!

- Софи!

- Какво толкова? Нямаш си представа... Все едно да похапваш хайвер със завързани очи. Всичко, което губиш от зрението, го наваксваш с другите сетива. Особено с обонянието и вкуса.

- Окей, окей, мисля, че ми стана ясно.“

Ребека отново подхвана с дрезгавия си глас, прекъсвайки нишката на моите спомени:

- Разбира се, „Нощни красавици“ се радва на известна репутация. Ние наемаме и предлагаме само красиви, млади, чистоплътни момичета, които говорят безупречен френски, а освен това са и образовани. Не доставям закачалки и вази. Ала според това, което виждам и чувам, нямам притеснения за вас.

- И това ли е всичко?

- Да. Това е всичко, за което се ангажирате по отношение на нас чрез договора, и всичко, за което клиентите ни заплащат.

- Добре - лаконично одобрих аз.

- Изглеждате разочарована. Какво сте си представяли?

Тонът й бе станал по-остър и тя неочаквано започна да се държи високомерно като Ума Търман в рекламата за онази газирана напитка с двусмислено название. Явно Ребека Сибони умееше по свой начин да вдъхва уважение у своите подчинени.

Сетне върху лицето й разцъфна едва доловима, почти джокондска усмивка, и тя добави тихо, придружавайки думите си с широк жест:

- След това... Ако господинът се окаже по ваш вкус, това е съвсем друга история. Вашата история. И вие, и той сте възрастни хора. И аз няма да съм тази, която ще възпре вас или него да осъществите желанията си.

- И аз това повтарям постоянно - допълни съвсем сериозно София.

Опитах да прогоня от съзнанието си картината на моята приятелка, изтегната гола в тъмната стая на разкошния хотел, оставила се на волята на непознатия с плодов вкус, специалист по галене на вагини.

- Не наемам и такива като мен, на прага на менопаузата, за да избягна подобен род инциденти!

Подчерта последната дума с лека въздишка, сякаш сама не вярваше, че подобно нещо би било чак толкова драматично, сетне от дълбочината на гърлото й изригна дрезгав смях, граничещ с кашлица.

Посланието беше кристално ясно: даваше ни се пълна свобода след предоставената от агенцията услуга да завлечем въпросния джентълмен в хотел „Шарм“ или другаде, но тя не желаеше нищо да чува и да знае за това. Тази част принадлежеше изцяло на нас, включително тарифите и приходите. Така ние поемахме и всички свързани с нея рискове. Ето защо реши да ми обърне внимание върху този факт:

- Не мога да гарантирам нищо относно това, което може да се случи в хотелските стаи. Трябва да сте наясно, че от момента, в който решите да влезете там, ние не можем да се намесим.

- А ако прибегне до насилие?

- Прекалено много филми си гледала! - намеси се моята приятелка. - Това са депутати, адвокати, бизнесмени... Никой от тях няма да се осмели да ти посегне дори на шега.

Наистина ли бе казала „на шега“?

- Няма значение - прекъсна я Ребека. - Повтарям: от момента, в който прекрачите прага на стая заедно с вашия клиент, оставате сама. Каквото и да се случи вътре, в никакъв случай няма да ви се притека на помощ. Наясно сме, нали? В никакъв случай.

- Да - съгласих се аз.

- Ако допуснете грешката да ме потърсите за съдействие или да споменете агенцията пред трети лица, полицията например, имайте предвид, че категорично ще отрека някога да съм ви виждала. Незабавно ще бъдете извадена веднъж завинаги от нашата картотека.

Суровата маска, която бе надянала, изведнъж падна.

- И така, поздравления! И добре дошла в „Нощните красавици“!

Следващият четвърт час премина в попълването на различни документи, свидетелстващи за официалното ми и незабавно постъпване в агенцията, както и в различни препоръки, които вече бях чула от София: никога и с никого да не споделям за изпълняваните от мен поръчки, дори с родителите или с друго момиче от агенцията; никога да не разгласявам информация или сведения от личен характер, споделени от клиента по време на срещата с него; никога да не разкривам неговата самоличност; никога да не се опитвам да се срещна отново с клиент извън поръчките, минали през агенцията.

- От София разбрах, че сте журналистка? - заинтересува се най-сетне високата блондинка с едва доловима подозрителност в гласа.

- Да... Е, все още не съвсем. Предстои да завърша следването си.

- Чудесно. Значи, никога няма да открия в пресата нито ред за нашата среща и за бъдещата ви

работа... Нали?

Предположението й прозвуча като заплаха.

- Не. Имам нужда от пари, а не от неприятности.

- Чудесно! - заключи тя, като вдигна ръце и очи към небето. - Можете ли да бъдете на разположение вдругиден преди обяд?

За момент онемях от изумление? Възможно ли бе вече да ми е намерила клиент? Дали по това, което София й бе разказала за мен (сякаш чувах как моята приятелка хвали пред нея моята „аристократична чувственост“, „благовъзпитания ми сексапил“), тя бе решила, че може да предложи в аванс услугите ми на някой постоянен клиент?

Изглежда, съм се намръщила при мисълта за подобно прибързано включване в редиците на Нощните красавици, защото тя изведнъж омекна, стана и майчински ме прегърна през рамото, опипвайки с пръсти вълната на евтиния ми пуловер:

- Всичко ще бъде наред. Лично ще ви помогна. Двете заедно ще обиколим магазините. О-бо-жа-вам това!

- Магазините ли? - заекнах аз.

София пърхаше от радост на стола като ученичка.

- Ами да. Ще направим две-три нищо и никакви покупки, след които ще изглеждате чудесно!

Чудесно.

Подобно определение ми изглеждаше като дреха, с три номера по-голяма от моя ръст. Нямаше какво да се прави, налагаше се да свиквам. При това бързо.

Всяко излизане от Париж, на път към предградията, приемах като мъчителна раздяла и едва ли не като падение. Притегателната сила на столицата продължаваше да действа с пълна сила върху момиче като мен, израснало в Нантер. Вечерното метро в западна посока бе за мен като кола, която откарва осъдения на екзекуция. С тази разлика, че се качвах на нея всеки божи ден.

Мъчението щеше да продължи до деня, когато бъдех най-сетне в състояние да наема самостоятелно жилище, а в това отношение нямах никакво колебание: по-добре мижава слугинска стая в центъра на Париж, отколкото удобен двустаен или тристаен апартамент в периферията. Исках да живея в сърцето на големия град, в сърцето на днешния ден. В сърцето на света.

През въпросния ден, с надлежно подписания договор в джоба се качих на синьо-бяло-червения вагон, чиято вътрешност бе изцяло обновена, включително подвижните седалки. Настаних се и веднага почувствах, че привличам погледите. Мъжките, естествено. Макар да бях свикнала с това, продължавах да изпитвам смущение. „Не виждам какво толкова се оплакваш!, чудеше се понякога София. Почакай да станеш на петдесет и циците ти да увиснат до коленете. Тогава ще разбереш дали не е приятно да те заглеждат в метрото.“

Междувременно всяко намигане направо ме разпъваше на кръст. Не знаех как да реагирам на мъжкото внимание. Жонглирах с тайното им желание като тюлен със замразена херинга. Никой не ми бе обяснил правилата на тази игра. Ето защо нямах друг избор, освен да стоя встрани от игралното поле и да се правя на разсеяна. Обръщах глава и съзерцавах пейзажа, защото след спирката „Нантер Юниверсите“ линията излизаше на открито, но това не бе достатъчно да обезсърчи мъжете, нито да разсее притеснението ми.

Погледът ми случайно попадна върху страница от днешния брой на вестник Монд в ръцете на моя съсед, около трийсетгодишен, с костюм и дипломатическо куфарче. Имаше няколко големи заглавия, едно от което привлече вниманието ми.

- Давид... Давид Барле - промърморих аз, като протегнах ръка към вестника.

Мъжът незабавно се възползва от случая.

- А, не... Името ми е Бертран Пасадие. А вашето?

Протегна ми отпуснатата си ръка, която аз не поех, а посегнах към ежедневника. Без да отговоря на въпроса му, все едно че изобщо го нямаше тук, се зачетох в първите редове на статията, посветена на генералния директор на телевизионната компания, която носеше неговото име, „Барле“. Излизаше, че той е собственик на най-гледания телевизионен канал във Франция, БТВ.

Поклащайки се на мястото си, моят съсед диреше начин отново да привлече вниманието ми.

- Интересувате ли се от телевизия?

- Хм... - промърморих аз, без да вдигна очи.

- Ако това е така, бих могъл да ви предложа няколко много изгодни вложения в този сектор. „Барле“ никак не е зле, солидна компания, но в краткосрочен план има и по-добри възможности.

Вече не чувах дори една дума от онова, което той ми говореше. След като набързо прегледах текста на статията, в която се описваше стратегията на БТВ за привличане на аудитория, не снемах очи от снимката на Давид Барле. Вече го бях виждала по телевизията или върху страниците на икономическите притурки към изданията, но за пръв път установих поразителната му прилика с покойния актьор Жерар Филип. При това тя се набиваше на очи. Имах усещането, че чувам красивия му глас, тъй нежен, тъй познат, да разказва Малкия принц или Петя и вълкът от стария грамофон на мама, когато бях малка.

Ала докато у младия театрален и филмов актьор имаше нещо крехко и уязвимо, от Давид Барле, напротив, лъхаше сила, решителност, свирепа воля за успех и непоклатима увереност, че ще постигне целите си. Това вероятно се дължеше на по-ъгловатите черти на лицето и на телосложението му, от което не би се отказал никой състезател по ръгби. А също така на погледа му, който дори от страницата на вестника ви предизвикваше да последвате примера му.

- ...не повече от три-четири процента годишно, което е едно нищо... - продължаваше да каканиже досадният ми спътник.

БТВ. Ето къде би трябвало да се явя веднага щом получа дипломата си. Струваше ми се, че приветливото изражение на Барле от първа страница сякаш ме приканваше да го сторя.

Внезапно скърцането на спирачките ме върна към реалността и зърнах на перона, точно срещу прозореца синьо-бялата табела с надпис: „Нантер-Вил“

Моята спирка.

Без много да му мисля, скочих от мястото си, препънах се в краката на Бертран Пасадие и успях да изскоча навън тъкмо преди вратите да се затворят със сухо тракане. Моят днешен ухажор седеше с раззината уста, долепил чело до изпотеното стъкло. Размахах вестника, който в последния момент бях успяла да измъкна от ръцете му, и го дарих с усмивка, порядъчно доволна от добитата плячка. От снимката върху три колони съсредоточеният поглед на Давид Барле ме поздравяваше за постъпката ми на завоевател.

Домът на Мод, моята майка, се намираше само на триста-четиристотин метра от гарата. Притисната между две други сгради къща, без градина, ако се не се броят няколкото квадратни метра между входната врата и улицата, далеч по-висока, отколкото широка, съставена от три тесни етажа. Доколкото си спомням, двете винаги бяхме живели тук, без никой да наруши спокойното ни ежедневие.

Откакто мама се бе разболяла, гледах да я оставам с нея колкото се може по-дълго и доколкото ми позволяваха лекциите и работата по прехраната, да й помагам в домакинската работа: всички наглед дребни задължения, като чистене, пазаруване, готвене, които за нея вече бяха същинско изпитание.

- Как си, мила? На лекции ли беше?

Вярно, че бе съхранила косата си, но тенът й беше станал сив. Лицето й се бе превърнало във восъчна маска, върху което бръчките съхраняваха минали изражения. Беше си все същата, но въпреки това понякога ми беше трудно да разпозная мама, красавицата от моето прекарано без баща детство, обгърнала ме в пашкула на душевната си топлота.

Имаше дни, когато изобщо не сваляше стария пеньоар от дамаска. Дребен факт, който обаче ме караше да се просълзявам. Никога пред нея обаче, а когато останех сама в моята стая.

- Не... Разговаряхме със София за почасова работа, която нейна приятелка можела да ми

предложи.

Мама непрестанно ми благодареше и повтаряше на всеослушание колко е щастлива, че е родила такава грижовна дъщеря. Докато в наши дни децата били толкова неблагодарни. А аз просто не бях забравила безбройните утрини, когато тя отиваше на работа, преди още да съм се събудила, Коледите, когато въпреки безпаричието успяваше да ме превърне в същинска принцеса, а също следването в престижен университет, което й бе струвало толкова усилия, при това на възраст, когато спокойно би могла да забави темпото. Ето защо, доколкото позволяваха скромните ми доходи, се стараех да я подкрепям, а понякога дори да я поглезвам.

- Виж какво съм купила.

Подадох й бяла кутия за сладкиши, опасана с тюркоазена лента.

- Какво е това? - запита тя с лакомо блеснали очи.

- Макарони с червени плодове: ягоди, малини, череши...

Мисълта, че тези сладкиши идваха от Париж, й доставяше несравнимо удоволствие. Вярно е, че от време на време я заблуждавах, като купувах разни неща от сладкарницата до изхода на метрото, които след това опаковах криво-ляво в по-лъскав амбалаж, взет от вкъщи сутринта. Важна беше не марката, а малкият ритуал, който ни сплотяваше.

Този кратък момент на споделено щастие бе прекъснат от дрезгавия звънец на входната врата. В отговор се разнесе ленивото мяукане на Фелисите, нашата котка, която почти не излизаше навън и постоянно се мотаеше в краката ми.

- Ох, забравих да ти кажа... Фред се обади и каза, че ще мине да те вземе. Сигурно е той.

Потиснах раздразнението си и се отправих към решетестата врата, иззад която се очертаваше силует с каска, възседнал все още горещите хиляда кубически сантиметра на черния си мотоциклет. Кой друг можеше да бъде, освен Фред? Моят приятел от три години насам. Единственият, когото се бях осмелила да представя на мама. Фред Морино, безработен звукооператор, любител на бойните изкуства и на мощните мотори, русокос дангалак, със сухо, мускулесто тяло, облечено в кожа, чието главно качество за мен бе, че търпеше безконечните ми хленчения по време на следването. Фред, единственият любовник, който можеше да се намери по тези места, мнителен, смел и в постоянна битка със себе си и с останалия свят.

- Привет, красавице! Още ли не си се облякла?

- Облякла закъде?

- Ами... за кино! Прожекцията в Дефанс започва след двайсет минути. Майка ти не ти ли каза?

- Не.

- Нищо. Приготвяй се.

- Фред... Тази вечер не съм в настроение. Ще остана при нея.

Нямаше нужда да се обръщам, за да усетя погледа на мама, вперен в двама ни през цветното стъкло на входната врата.

- Да не би пак да й е зле? - запита той с искрено съчувствие.

- Не. Аз съм причината. Просто нямам желание.

Рокерът се взря в мен, все така възседнал мотора, после прокара поглед по къщата.

- Преди шест месеца нямаше да ме зарежеш така, а?

Каза го без заядливост, просто като желание за повече информация. Искаше да е наясно.

- Преди шест месеца майка ми не беше на прага на смъртта, Фред - казах през зъби аз, за да не ме чуе тази, за която ставаше дума.

- Нали не си забравила, че дори бяхме на път заедно да си наемем апартамент?

Не се жалваше. Само изброяваше точните причини за недоволството си. И трябва да призная, че колкото повече се променяше животът ми с всяка изминала седмица, толкова по-често търсех причини да се спречкам с него.

Апартамент заедно, вярно е. Двустаен с всички удобства в Нантер, каквито бяхме огледали няколко. Точно за това повече нямах никакво желание.

- Отлично знаеш, че не мога да си го позволя - възразих аз. - Ако искам да изпратя мама на лечение в Съединените щати, трябва да спестя...

- ...двайсет и пет хиляди евро. Зная - прекъсна ме отегчено той. - Сто пъти си ми го повтаряла.

Двайсет и пет хиляди евро бе цената на генното лечение, последна надежда, прилагано само от една клиника в света, в Лос Анджелес. По принцип можеха да си го позволят единствено кинозвездите и милиардерите. Животът наистина си имаше цена. Ала животът на мама поне за мен беше безценен. Бих направила всичко, за да я спася.

Да постъпя без ничие знание в „Нощните красавици“ например.

- Повтарям ти, докато не събера тази сума, всеки спечелен от мен сантим ще бъде за нея.

Той кимна с глава, неочаквано станал по-отстъпчив.

И като си помисля само как неистово желаех неговото тяло. Като си помисля, че той бе един от първите, проникнали в моята интимност. Бе пробудил в корема ми тайнствения трепет на желанието. Вече не можех да се върна обратно към онзи първи порив. Пред мен стоеше един обикновен мършав рокер, който с овлажнели очи просеше от мен поне малко нежност.

- Добре де. Само че това не ти пречи да отидеш на кино с твоя приятел, нали?

- Не и тази вечер... Не настоявай, моля те.

При тези думи го погалих доста небрежно по рамото. Решително, но без грубост той отблъсна ръката ми.

- Зная какво те кара да се държиш така, Ел - заяви вече по-нападателно той.

- Наистина ли?

Лек шум зад мен ми подсказа, че майка ми е излязла на площадката пред входната врата и че ни делят само няколко стъпала.

- Причината не е ракът на Мод, а тъпата ти журналистика.

- Говориш глупости...

- Точно така, всички онези буржоазни синчета, които четат Монд дипломатик и се канят да ни обясняват по телевизията как трябва да си размърдаш задника, за да си намериш работа! Тъкмо те ти завъртат главата!

- Мамка му, Фред... Никой не ми върти главата, просто съм скапана!

Дори София не би могла да се изрази по-добре. Откакто пътищата ни се бяха разделили след края на следването в Нантер, чувствах по отношение на нея онова класово деление, онзи „социален разлом“, за който обичаше да говори Жак Ширак. За тях аз бях предателка. Бях презряла произхода си и амбицията ме бе отвела в лагера на охолните. Не живеех по-добре от тях, но по особен начин бях преминала на страната на противника.

- Е, и какво от това?!

Зад гърба ми прозвуча глухият глас на мама. Стиснала с разтрепераната си ръка парапета, тя мъчително слизаше стъпало по стъпало, но готова да се нахвърли върху моя събеседник.

- Да не би да е грях, че иска да постигне успех? А? Ти какво искаш? Дъщеря ми цял живот да седи зад теб на мотора? Такъв живот ли й готвиш?

- Мод, аз...

- И после какво? Ще й направиш две деца и ще я зарежеш, защото ще си намразил живота такъв, какъвто сам си си го направил?

- Мамо...

Прегърнах я през раменете и се опитах да я накарам да се прибере. Бях трогната от намесата й, разбира се. Дори в подобно състояние в сърцето й гореше едно-единствено желание: да ме закриля. Ала не исках да се изморява. Сама щях да уредя отношенията си с Фред Морино. Без ничия намеса.

През полуотворената врата чух бръмченето на форсирания мотор. Замина си, без повече приказки сред оглушителен шум. Това бе неговият начин да крещи.

Пътуването с метрото на другата сутрин в обратна посока, към спирка „Обер“, бе доста по-приятно. Ребека Сибони бе удържала обещанието си и с кратък есемес късно предишната вечер ме бе поканила на сеанс, наречен кратко от нея „вдигане на нивото“.

Когато слязох от ескалатора откъм булевард „Осман“, веднага зърнах високата й фигура на чапла. С цигара в клюна, тя се разхождаше напред-назад пред входа на магазина „Прентан“ с долепен до ухото мобилен телефон. Посрещна ме с намигане и свирепа усмивка, която можеше да означава само едно: „Сега от теб, драга, ще направим истинска жена“.

Според Ребека през този ден предстоеше да се снабдя само с основната екипировка, необходима за изпълнение на поставените задачи. Тя се състоеше от три костюма в пълен комплект: един за дневните прояви и за официалните приеми, като например връчване на награди и отличия (сако и панталон „Задиг и Волтер“ в антрацитен цвят, черно бельо „Обад“, за да личи през сакото, колие от синтетични перли „Агата“); вторият за коктейли и вечери в тесен кръг (дълга прилепнала рокля „Армани“ с деколте до средата на гърба, пурпурно бельо „Лежаби“ и обеци „Фред“ с ветрилообразно разположени полускъпоценни камъни); последният за тържествени приеми и балове (рокля в седефен цвят на „Жан-Пол Готие“, бисерносиво бельо „Ла Перла“, гривна и диадема на „Булгари“). Нека добавим три чифта съответстващи на тоалетите обувки, като с напредването на деня се увеличаваше височината на токовете: шест сантиметра през деня, девет вечерта и дванайсет през нощта.

Още преди да стигнем до касата, натоварени с покупките, се изкашлях, подсказвайки по този начин състоянието на портфейла си:

- Ребека, всичко това е чудесно, но...

Тя вдигна показалец в знак, че е очаквала този момент.

- Не се притеснявай. Приеми го като аванс от страна на агенцията.

Ясно ми заяви, че това е аванс, а не подарък.

- Само че никога няма да бъда в състояние да върна подобна сума!

- Спокойно. Нищо няма да плащаш от джоба си.

Нещата ми се изясниха. Подобно на дилърите или на каналджиите през границата, Ребека отпускаше на новопостъпилите момичета щедри аванси, които щеше да удържи от бъдещите им приходи.

- Имате предвид първите ми ангажименти, нали?

- Точно така.

- Това означава ли, че докато ги изплатя, ще трябва да работя безплатно?

Тя ме погледна за момент, сетне избухна в гърлен смях:

- Досега смятах, че си само по-красивата от двете! Сега установявам, че си и по-хитрата.

Може и да бях хитра, но занапред принадлежах на нея.

Въпреки това достатъчно бе да ми връчи лъскавите пакети, за да престана да ги смятам за отровни подаръци и те да се превърнат за мен в обещание за бляскаво бъдеще. Живот, през който вече няма да завися от някоя си Ребека Сибони, за да мога да си позволя подобни безумия.

Фред имаше право. Наистина бях минала от другата страна на барикадата. И вече нямах никакво намерение да се връщам обратно.

Април 2009 година

Сега можете да отворите очи, Ел.

Как бе успял да направи това? Просторната зала, където допреди двайсет секунди вечеряха петдесетина души плюс сервитьорите, бе съвършено пуста. Бяхме сами, той и аз, сред позлатата и наченатите магнуми шампанско, по които играеха отблясъци от безкрайната редица свещи по масите. Електрическите полилеи бяха изгасени и сега единствено те осветяваха разкошната обстановка. Ненадейно от съседния салон до нас достигнаха кристалните звуци на клавесин. Мелодията напомняше Жан-Филип Рамо.

- Как... Как направихте това?

Пред мен беше той, с гальовния си глас, способен да ме очарова по време на изпълнението на Сид и на Фанфан Лалето. По въпроса си имах собствена теория: физическото сходство между двама души неизбежно водеше и до сходство в тембъра на гласа. Давид Барле не само подражаваше на Жерар Филип. При него се усещаха по-дълбоки, по-сериозни нотки, които сякаш продължаваха да се носят из въздуха след произнасянето на последната дума. Гласът му бе удивително младежки, също както у първообраза, но същевременно притежаваше тръпката на бас или на баритон. Съчетание от блясък и плътност.

Сега вече знам: гласът, просто гласът на един мъж е в състояние да ме накара да изпитвам към него непреодолимо желание.

Неговият глас бе като вибратор, който галеше клитора ми при всяка фраза.

Вече се питам дори да има подобен модел „Рабит”...

(Анонимна бележка от 15 април 2009 г., безспорно се отнася до Давид...)

Минута преди това (познавахме се само от половин час) той ме бе помолил да затворя очи. Преди да се подчиня, успях все пак да видя как той шепне нещо на салонния управител във фрак и подава на съседите ни по маса визитка с набързо написани върху нея няколко думи. Няколко мига по-късно чудото бе налице. Давид притежаваше подобна сила. Силата на вълшебник. Силата на мъж, чиито възможности ми се струваха неограничени.

След пазаруването заедно с Ребека поръчките заваляха една след друга, средно по две седмично. Както ми бе обяснила по време на нашата първа среща, задачата ми се свеждаше до това да нося един от тоалетите, които ми бе купила, да се явявам под ръка с някой мъж, два или три пъти по-възрастен от мен, с издължени от високите токчета крака, изправена стойка и глава, подобно на примабалерина, по време на колкото бляскави, толкова и безсмислени вечери. Това поне ми даде възможност да разгледам отвътре някои от най-красивите сгради в Париж -дворци, министерства, музеи, частни клубове, и да доловя сред главозамайващия поток на разговорите известен брой поверителни сведения, които рефлексът на журналистка ме накара

благоразумно да съхраня в едно ъгълче на паметта си.

Малцина от гостите ми обръщаха особено внимание. Обикновено ми правеха комплимент за тоалета, за предполагаемата ми елегантност и грация, тъй като бяха съвсем наясно, че ролята редом с техния събеседник се свежда до това да подчертавам неговата личност. Откровено казано, подобна роля непълно ме задоволяваше. Давах си сметка коя съм всъщност. Търпеливо приемах всичко, също както и чека в края на вечерта, без да се опитвам да се вживявам в тази комедия повече, отколкото тя заслужаваше.

„Докъде стигна с твоите кастинги?, запита ме София няколко часа преди въпросната вечер.

Най-сетне се бях дипломирала и започнах да обикалям телевизионните студиа в столицата, дирейки място на водеща. Бях изучавала преди всичко аудиовизуални медии и щях да се обърна към радиото или пресата едва когато изчерпех всички възможности в моята област. Не пренебрегнах нито един канал, нито едно предаване, дори най-малко гледаното. Представях се, поне по мое мнение, не по-зле от коя да е конкурентка, но всеки път получавах един и същи отговор: липсва ви достатъчно опит.

- Как бих могла да имам опит, след като не ми се дава никаква възможност да го придобия! Това е абсурдно! - възмущавах се аз пред моята приятелка.

- Тъпо е, зная... При мен е същото: искат да бъда едновременно свежа като начинаеща балерина и със СУ на звезда, която лъска паркета от петнайсет години.

- „Липсва ви достатъчно опит“, зная какво точно означава това.

- И какво точно?

- „Липсват ви достатъчно връзки.“

Връзките, онази вълшебна думичка, казана където и на когото трябва, асансьорът за „упълномощени лица“, както се изразяваше не помня кой комик... Типично френско заболяване, което позволява на елитите да се възпроизвеждат по-бързо от семейство плъхове. Всичко е предназначено за вътрешни хора, всичко в полза на едни и същи привилегировани, докато за всички останали вратата неизменно си остава затворена. За такива като София, като мен, момичета без име, без пари и без подкрепа.

Ясно беше, че без препоръка нямам никакъв шанс.

- Вие сте възхитителна!

Мъжът, който ми отправи този комплимент на влизане в дома на Х, самостоятелна постройка в шикозния Седми район, беше моят кавалер за вечерта, посветена на среща между бивши възпитаници на ВШФ, Висшата школа по финанси. В списъка на удостоените напоследък с моето внимание той наследяваше един зъболекар, пристигнал за участие в конференция, дипломат от официално представителство, неколцина генерални директори на големи компании и немалко ръководни кадри, които искаха да направят впечатление на своето началство по време на годишното светско събиране на фирмата, появявайки се сред равните по ранг под ръка с възхитително същество като мен.

- Благодаря, много сте любезен - отвърнах аз, поправяйки тоалет номер две, роклята „Армани, дръзко разтворила се над гърдите ми.

- Напълно искрен съм.

Франсоа Маршадо, виден журналист от икономическите издания, притежаваше физика доста над средната, ако вземех под внимание обичайната ми клиентела през последните седмици. Не толкова плешив, не толкова пълен, четирийсетгодишен брюнет с представителна стойка, облечен в костюм, предназначен да подчертае мускулестото му тяло. Нямаше никакво съмнение, че се старае да поддържа форма, при това с определен успех.

- Знаете ли къде се намираме? - запита ме той, докато ме хващаше под ръка, за да ме отведе до залата на приема.

- Домът на политехниката.

- Имах предвид по какъв случай сме тук. Знаете ли какво отбелязваме тази вечер?

- Не... не съвсем.

- Висшата школа по финанси не е толкова известна, колкото Висшата търговска школа и

2

сродните на нея учебни заведения, но повечето шефове от САС 40 са завършили именно нея. Ще видите каймака на френските работодатели. И всички или почти всички от тях са от два-три випуска на нашата школа.

2 СА С 40 - френски индекс, включващ 40-те най-големи компании, търгувани на Борсата. -Б. пр.

Докато ми даваше тези обяснения, председателката на асоциацията на френските предприемачи, която много пъти бях виждала по телевизията, му махна приятелски вече с чаша шампанско в другата ръка.

- А вие какво място заемате сред тях?

- Останалите ме смятат за неудачника на випуска. Аз може би съм единственият, който няма сметки на Каймановите острови и хижа в Гщаад.

- А в такъв случай защо посещавате подобни сборища? За да ви унижават ли?

Прямотата ми го накара да се усмихне, но без всякаква горчивина.

- Нуждая се от тях, защото след две чаши те ще споделят с мен информация, която да ми послужи за следващата статия. А и те от мен, за да похваля тяхната антикризисна стратегия, предназначена да успокои акционерите и властите.

- Ти на мене, аз на тебе.

- Точно така.

Така по време на аперитива можах да науча за социалния план на голяма автомобилна компания, за пускането на пазара на нов революционен таблет и още няколко пресни новини, които мигом се постарах да забравя, играейки безупречно ролята на красива наивница. Въпреки това за всеки случай ги складирах в скритото ъгълче на паметта си, вярна на журналистическия рефлекс, придобит благодарение на моите преподаватели.

Ала онова, което в началото на вечерта възбуждаше любопитството ми, постепенно се превърна в досада. Ето защо, когато се разположихме край масата, единственото ми желание вече беше час по-скоро да получа свободата си веднага след последната хапка вашрен със сок от рози.

Един от натрапчивите ми еротични сънища напоследък бе,

че съм поканена на строго официална вечеря. На шега или заради предизвикателството не

бях облякла бельо под

прилепналата рокля, която подчертаваше тяхното отсъствие. Особено слиповете. Всеки полъх на въздушното течение притискаше коприната до цепката ми, призивно галейки

клитора.

Настоятелните погледи на мъжете наоколо, вперени в изпъкналите части на тялото ми, безмълвно показват, че всички са забелязали тази подробност.

Това ги докарва до полуда и те смятат, че имат право, докато минават край мен, и въпреки присъствието на техните съпруги да ме опипват по задника или по бедрата...

Съчетанието от техните желания ми действа като обливане с жива вода. Чувствам се много по-красива, отколкото съм в действителност.

Накрая преставам да снова сред тях и в този момент чувствам как нечия ръка се вмъква между краката ми.

Два пръста разтварят срамните устни и откриват мократа ми вагина. В момента, когато се събуждам, те тъкмо се вмъкват в мен. Това неочаквано прекъсване ми действа болезнено.

Изпитвам властно желание да бъда обладана... както насън, така и наяве.

(Анонимна бележка от 18 април 2009 г.)

- Сигурен съм, че всичко това ви е много по-интересно, отколкото се опитвате да покажете. Или се лъжа?

Чух неповторимия му глас още преди да съм го видяла. Беше се навел над рамото ми, без да усетя кога се е приближил. Второто усещане ме погъделичка по носа. Парфюмът му бе нежен и мощен, удивителна смесица от цитруси, велур, туберози и може би перуника. Никога не бях срещала подобен. Вероятно бе приготвен по поръчка. Това ухание напълно подхождаше на гласа му и съчетаваше по съвършен начин свежест и сила.

Той ми протегна широката си длан и едва тогава видях за пръв път лицето му.

- Давид Барле.

- Ан... Ел.

- Анел? - повтори той. - Или Анаел?

Въпросът му прозвуча някак наивно, може би с лека ирония, за която обаче не можех да му се сърдя, тъй като неговата усмивка придаваше на всичко особено вълшебно очарование.

Ребека ме бе посъветвала да си избера псевдоним за моите мисии. Всички момичета постъпваха по този начин. София се забавляваше, като всеки път се представяше по различен начин: като Бренда, Зое или Клеопатра. Аз се спрях на тайнствено име, което да възбужда въображението на господата, и същевременно достатъчно познато за самата мен, за да не сбъркам и да се издам.

- Не. Ел... Почти като списание Ел. Ан е другото ми собствено име - обясних аз.

Неочакваната му поява сред безличната тълпа на тази скучна вечер, сякаш слязъл от страницата на Монд, която бях чела няколко седмици преди това, за мен бе като мираж. Щеше ми се да го докосна, за да се уверя, че действително съществува. Като начало хванах ръката му, протегната в спокойно очакване.

- Може би трябва да прелиствам от време на време женски списания - подхвърли закачливо

той.

- Споменах го просто така... Те не са ми любимото четиво.

- Така ли? И какво четете обикновено?

Спаруженият дъртак отляво на мен изчезна като по чудо и освободи мястото. Давид чевръсто седна, без да снема от мен лазурносините си очи и без да престане да ми говори, сякаш съзнаваше какво въздействие оказва върху мен всяка негова дума.

- Не знам... Ежедневници, новинарски списания...

Само да не излезе, че съм негова почитателка, в никакъв случай да не споменавам Монд!

- Не ми казвайте, че четете парцала на нашия приятел Франсоа - продължи той на висок глас, за да може да го чуе моят кавалер.

Потънал в разговор със съседа си отдясно, Франсоа се обърна и в отговор отправи светска усмивка:

- Не слушайте тази стара лисица! Просто пропаднал журналист! Още навремето измежду всички нас той пишеше най-зле.

- Напълно точно - съгласи се Барле с тържествуващ вид. - Само че разполагах с далеч подобри аргументи за съблазняване от стихчетата.

- Вярно, не съм роден със сребърна лъжица в устата, и в това отношение, драги мой, признавам, изобщо не мога да се боря с теб.

Дружен смях сложи край на тази кратка словесна схватка.

- Кажете ми, Ел, как се запознахте с този проскубан петел Маршадо?

- Ние...

Не бях предвидила подобен разпит. Боях се преди всичко да не би моят клиент да разкрие нашата обща тайна. Ала макар да усещах присъствието му зад гърба си и вниманието, с което следи размяната на реплики, Маршадо запази мълчание. На мен се падаше задачата да измисля правдоподобна версия. И то незабавно. Всеки знае, че най-сполучливите лъжи, онези, които издържат изпитанието на времето, съдържат известна доза истина.

- Студентка съм по журналистика.

- В Сорбоната ли?

- Не, в Центъра за подготовка на журналисти. Наскоро завърших и част от стажа прекарах при Франсоа.

- И се харесахте взаимно.

- Точно така.

Нежният и до този момент галещ поглед на моя събеседник за момент се откъсна от мен, за да отправи стрела по посока на някогашния си колега от университета. Имах чувството, че може да го убие на място. Съчетанието на деликатност и свирепост у този човек ме смути. Само за миг можеше да се превърне от целебен балсам в изгарящ пламък. Едва тогава можах да се избавя отчасти от очарованието, с което той, без сам да съзнава това, ме държеше в плен, и да обърна внимание на пантомимата на останалите сътрапезници, мъже и жени без разлика, до един привлечени от неговата аура, подобно на нощни насекоми. При това някои от тях спокойно можеха да му съперничат по известност и богатство, ала всички до един се домогваха до неговата близост, интерес и донякъде до славата му. Всички се стремяха да попаднат в обсега на магическия кръг на удостоените с неговото внимание. Самата аз, досами този мъж, усетих върху себе си вълната от завист, която растеше с всяка следваща минута, през която той ми посвещаваше част от драгоценното си време.

„Коя е тази? Познаваш ли я?

- Никога не съм я виждал. Но, ако ме питаш, мисля, че не е нищо особено.“

Дочувах подобни реплики. Само на няколко стола от нас вероятно вече ми крояха шапка, която Давид Барле трябваше да заплати от неизчерпаемата си банкова сметка. Коя бях аз, та да им отнема звездата на вечерта? Как се осмелявах да се натрапвам по подобен начин? Не би ли трябвало час по-скоро да сложа край на разговора с този медиен принц и да дам възможност и на другите да се доближат до него?

- А сега къде работите?

Давид продължаваше да ми отделя цялото си внимание.

Бях толкова смутена, че не осъзнавах каква възможност открива пред мен животът. Тя бе тъй огромна, че дори не можех да я видя, запленена от този мъж, намиращ се на горния край на социалната стълбица.

- Хм. Все още не съм избрала. Изчаквам.

- Ясно. Значи, не разполагате с нищо.

Подобна окончателна присъда нормално би трябвало да пробуди у мен желание да зашлевя онзи, който се е осмелил да я произнесе. Ала защо в такъв случай продължавах да се усмихвам глупаво, неспособна да открия у себе си дори капчица гордост?

Тъй като не знаех какво да отговоря, той бавно вдигна ръка към лицето ми и тихо ми заповяда:

- Затворете очи, ако обичате.

- Моля?

- Добре ме чухте: затворете очи. Само за момент.

- Какво искате да...

- Не се бойте - настоя той с вродената властност на съблазнител.

Междувременно в полумрака на трапезарията Маршадо бе навел към мен глава, за да прибере онова, което му принадлежеше, тоест мен. Вероятно това бе начин да се опълчи на своя приятел или да покаже, че независимостта на пресата все още е жива.

Давид великодушно се поклони:

- Открай време съм се възмущавал от прекомерната експлоатация на стажантките, но благодарение на теб, Франсоа, може и да си променя мнението. Особено ако ги подбираш така добре.

- И на теб ти харесва, нали? - намръщи се раздразнено Франсоа.

Вероятно в този момент много му се искаше да разкрие действителната ми роля редом с него, но за пореден път се прояви като честен играч и не каза нищо.

- До скоро, Ел - сбогува се Давид.

В ръката, която ми подаде, открих визитна картичка. При това движение ръкавите на сакото и ризата се повдигнаха и откриха за миг китката му. Над нея имаше пристегната лента от седефена коприна. Това странно украшение задържа вниманието ми секунда повече и това го накара неочаквано да стане настоятелен:

- Ако не я вземете сега... Бог знае кога ще се видим отново.

- Да, разбира се - смотолевих аз. - Прощавайте.

Той изчезна заедно с обгръщащото го сияние, което ми показа, че преживяното може да бъде само сън.

- Ел? Ще бъдете ли така добра да ми отделите още малко време?

Поканата от страна на моя днешен клиент, макар напълно в рамките на добрия тон, ми се стори съвършено нелепа. Не по-малко неуместна и вулгарна от пускане на ръка по време на градинско парти. В този момент на света имаше само един мъж, с когото бих могла да споделя леглото. Само един, който би могъл да ми замае главата. И този мъж току-що бе изчезнал в нощта.

- Защо не... - поколебах се аз.

- Ребека Сибони ми спомена за хотел „Шарм“. Изглежда приличен. Познавате ли го?

През последните месеци бях го посещавала един-два пъти, водена от стремежа за печалба, от опиянението на изпитото шампанско, приемайки безгрижно тази забежка без особени последици. Но в никакъв случай по силата на навика или заради онова, което се случваше там.

Мод, Фред, София, Ребека... Давид. Лицата им вихрено минаха пред погледа ми. Какво би си помислил всеки от тях? Какво биха ми подсказали? Да приемам парите, откъдето и да идват те? Или да се прибера целомъдрено у дома с таксито, което моят кавалер непременно щеше да ми поръча?

Въпреки това в съзнанието ми изплуваха четирите банкноти по сто евро, които тази нощ щях да прибавя към спестяванията за Америка. Точно тогава мобилният ми телефон неочаквано започна да вибрира.

Съобщението, изпратено от неизвестен подател, ме накара незабавно да взема решение:

„Не бива да се разделяме по този начин. Не, искам да кажа: не бива да се разделяме.“

4 юни 2009 година

Как би могла да бъде претеглена неприкосновеността на най-съкровените ни тайни? Може би чрез факта, че ние сами ги забравяме, че те се вписват тъй дълбоко в мълчанията ни и в безбройните способи, до които прибягваме, за да ги прикрием, че се изплъзват от потока на мислите ни.

Само Бог знае до каква степен Давид Барле ми бе станал близък през седмиците, последвали онази тъй неочаквано вълшебна вечер. Всъщност, както още тогава го бе подсказало изпратеното от него съобщение, ние изобщо не се разделихме. От време на време се завръщах в Нантер, на улица „Риго“, за да прекарам нощта при мама, но не минаваше нито ден, без да се видим, пък било и набързо, само за час по обяд, в един ресторант недалеч от огромната, ултрамодерна кула от стомана и стъкло на групата „Барле“, която Давид бе издигнал преди десет години край южната околовръстна магистрала, побрала всички офиси.

„- Къде ще се видим тази вечер?

- В „Дивелек“ - бе ми казал той преди малко, докато се качваше в колата. - Знаеш ли къде се намира?“

Знаех, разбира се, но никога не бях влизала в този ресторант, който се славеше с най-добрите блюда от риба и морски дарове в столицата, предпочитано заведение на покойния президент Митеран, който го посещаваше по съседски, понякога заедно с тайната си дъщеря Мазарин.

„- На улица „Юниверсите“, нали?

- Точно така. Запазил съм маса за двайсет и трийсет. Устройва ли те?“

Чудесно знаеше, че съм хиляди пъти по-малко заета от него, и въпреки това бе дотам любезен, че се интересуваше дали съм свободна, след като една секунда от неговото време струваше няколко стотни от индекса САС 40. Изминалите седмици бяха изцяло белязани от внимателното му отношение към мен: приветливост, деликатност и приятни изненади, една от друга по-очарователни и изтънчени. Между другото, Давид знаеше за моята слабост към мидите „Сен Жак“ или към обикновения омар в солено масло. Ето защо изборът му този ден изобщо не бе плод на случайност, а на морето и на неговата зараждаща се любов.

Без съмнение изключителното за мен се бе превърнало в нещо нормално, по подобие на осеяните със звездички чинии в престижни ресторанти, но все още не се чувствах преситена от този лукс. Твърде добре познавах обратното, за да достигна въобще някога до пресищане. Такива мисли ме спохождаха, докато стоях на видно място пред синята витрина.

- Добър ден, госпожице. Господин Барле ви очаква на масата.

Салонният управител старателно изпълняваше задълженията си и безпогрешно ме бе познал пред входа на ресторанта. Покорно го последвах през потъналата в тишина зала, в която единствени посетители бяха шепа клиенти с посивели коси и няколко знаменитости от света на шоуто, на политиката и медиите, чиито имена в момента не можех да си спомня, увлечена от притегателната сила на мъжа, който ме очакваше.

Давид вече седеше на масата пред купа бяло вино, с поглед, вперен в живарника, където животните с щипци безстрашно очакваха да бъдат сварени. Появата ми го извади от съзерцанието, в което той рядко изпадаше, и изписа върху лицето му усмивка, в чиято искреност не можеше да има съмнение.

- Скъпа!

В арсенала на неговите навици отсъстваха също така и галените обръщения, което показваше, че вечерта, която щяхме да прекараме заедно, за него не бе обикновена. Парфюмът му по поръчка, особено подчертан след края на работния ден, очертаваше запазен само за нас двамата периметър, в който навлязох като у дома си.

- Това място е страхотно.

- Да, бива си го - съгласи се той с безразличие, което незабавно бе последвано от целувка над чашите.

- Не се прави на невинен, чудесно зная защо сме тук - казах аз, като леко кимнах с глава към омарите, облени в синкава светлина.

Усмивката на кинозвезда замръзна върху устните му в почти болезнен израз, сякаш бе обзет от опасение, че изведнъж ще проникна в някоя негова тайна. Не, София, Давид Барле все още не ме бе дарил с върховния оргазъм, с някое от онези еротични влакчета на ужаса, на които ти се качваш всяка или почти всяка вечер с различен партньор. Ала той при всякакви обстоятелства съхраняваше своята откритост, откровеност и младежка грация, подобно на актьора, по чийто образец го бе изваяла природата, и затова всяко момиче на мое място би го следвало докрай във всякакви приключения.

- Първо блюдо от менюто: „Син омар“ - обяви високо сервитьорът и поднесе две изкусно гарнирани чинии.

Той извади с кепчето омара на Давид. С лакомо блеснали очи не можах да сдържа детинското си възклицание. Изборът на любимото ми ястие бе поредният очарователен знак на внимание от страна на Давид. Той през цялото време се стараеше да ми угоди, но този път ми предлагаше върхово постижение на парижката гастрономия.

- Мммм... Видя ли това?

- Топъл омар с чипс от топинамбур и цвекло - обясни мъжът с черна жилетка и безупречно бяла кърпа, преметната през ръката. - Добър апетит, госпожо, добър апетит, господине.

- Благодаря.

Не си мислете, че дотам не съм се отракала. Чудесно знам, че в ресторантите не се благодари на персонала. За да не си въобразяват, че сте от една черга с тях. Ала точно сега това нямаше значение. Чувствах се тъй ефирна в късата прилепнала рокля, подбрана по съвет на Ребека за случаите, когато „искаш да приключиш вечерта в нечии обятия“. Може би прекалено прилепнала и преди всичко прекалено къса за подобно заведение. Смятах, че на нея дължа настоятелните погледи, които останалите посетители ни хвърляха крадешком между две хапки пюре от сладки картофи. Какво толкова удивително имаше в това един неженен виден бизнесмен, открито преследван от всички парижки момичета, да се появи с обикновено същество като мен? Очевидно ставаше въпрос за неодобрение, което, въпреки възраженията на Давид, бях доловила при предишни наши излизания.

Изобщо не ми пукаше. Чувствах се добре, вече леко пияна от няколкото глътки отбрано вино, предложено от моя кавалер.

- Прелестно е - възкликнах аз, още когато го вкусих, запленена от неговото ухание и плътност.

- Ще се оправиш ли с майка си, ако те отнема от нея тази вечер?

Той протегна ръка над масата и я постави върху моята. Обичах да усещам тежестта й, предвкусвайки други докосвания, друга тежест, под която моето тяло щеше да бъде притиснато и изцяло да се отдаде на волята му. При тази мисъл почувствах тръпка, лека, но достатъчно властна, за да ме накара да го откъсна от току-що наченатата вечеря.

Искаше ми се да ме отвлече в тоалетната и да ме обладае още там, права, със смъкнати до глезените прашки, а неговият член да се притисне до задника ми, без много церемонии, изцяло отдадени на желанието.

Никога не съм правила любов с мъж в обществена тоалетна. Изглежда, им вдъхвам любов,

благородни чувства и куп прекрасни неща, за които и аз самата копнея, разбира се. Ала бих искала поне веднъж някой от тях да ме изчука скришом и набързо. Да ме приеме като предмет, предназначен за негово удоволствие и за засищане на неочаквано обзелия го сексуален глад. Може би накрая ще падна на колене пред него върху захабените плочки, а главичката на члена му ще си пробива път между устните ми. Той ще ме хване за косите и ще го вкара дълбоко в гърлото ми като на последната курва, ще ускори движението,

бързайки да свърши преди появата на друг клиент. Ще се изпразни рязко, с няколко спазъма и приглушено хъркане. А аз едва ще имам време да изплакна устата си от изпълнилата я сперма. Ала дори след това, когато се завърнем на масата, ще продължа да усещам нейния

вкус и ухание при всяка хапка от вечерята.

(Анонимна бележка от 5 юни 2009 г.: дали това до такава степен ме възбужда? Предполагам, че да...)

Бях забелязала това още при първите получени писма, но с времето ставаше все по-ясно, че неприличните писма на моя преследвач всеки следващ път съвпадаха все повече с преживяното от мен. Те сякаш се вписваха в ежедневието ми, влизаха в подробности, проникваха в мислите, които биха ме споходили. Дали непознатият беше тук, в този ресторант, тъкмо в този момент? Дали ме наблюдаваше?

Не можех да призная пред Давид работата си за „Нощните красавици“, нито намирах смелост да споделя греховната си връзка с безумния поет, който си бе поставил за цел да разкрива и най-потайните ми помисли. В известен смисъл той вече бе излязъл победител, защото му бях позволила да влезе в моето битие.

- Майка ти... Нямаше ли намерение да бъдеш с нея? - повтори Давид.

- Не... Не, нищо подобно - полуизлъгах аз с пълна уста.

Определено бях царица в прикриването на информация... Бях споменала с половин уста пред Мод за появата на Давид в живота ми. И преди всичко предпазливо не споменах фамилията му, за да не се сети, че това би могъл да бъде привлекателният бизнесмен, който от време на време се появява във вечерните новини. Ето защо до този момент, в името на майчиното спокойствие тя знаеше само най-необходимото: Давид бе приятният и заможен мъж, заел мястото на онзи Фред, който тя изобщо не понасяше. Това бе напълно достатъчно, за да я накара да се поотпусне, поне докато не настъпи сблъсъкът между двата обитавани от мен свята, от който най-много се боях. Знаех, че той е неизбежен, предвид насоката, която приемаше връзката ми с мъжа, когото виждах над вилицата с набоден на нея омар.

- Права си, прелестно е - потвърди той, хрускайки парче чипс.

...Така може да бъде реабилитиран един несправедливо порицаван зеленчук.

Парите не бяха всичко. Давид изобщо не беше жива банкова сметка, достатъчна, за да осигури подобни пиршества всеки ден от седмицата, стига да пожелаехме това. Той притежаваше нещо, което не би могло да бъде спечелено нито на лотария, нито чрез най-доходната финансова операция, а именно възпитание. Именно то винаги бе липсвало като допълнение към парчетата пица, с които ме гощаваше Фред, макар да ми ги предлагаше с любов и да му струваха много повече жертви.

Продължението бе на висотата на божественото начало: печен омар със стафиди, а след него задушен омар в собствен сос с миди и шампанско. Именно този сос ме накара да измуча от удоволствие, чувствайки как неговата пикантност гъделичка небцето ми като пенливо вино.

- Направо умирам! - прошепнах аз, докато облизвах избила върху устната ми капка, в съседство с луничките.

Очевидно той напълно съпреживяваше моето щастие. По-приятно му бе да ме гледа как опустошавам прелестните блюда, отколкото сам да се наслаждава на божествения им вкус. Ликуваше чрез мен, а аз от своя страна се чувствах щастлива, че възбуждам ако не сетивата, то поне въображението му чрез магията на моите вкусови папили, все още чувствителни, които се наслаждаваха вместо неговите, вече твърде преситени.

- Не, съвсем сериозно... Много ме се ще да мога да приготвя нещо такова.

- Наистина ли?

- А ти не би ли искал?

- Да, да, разбира се - въздъхна той.

Във въздуха се разнесе ефирният му смях.

От самото начало на нашата връзка изобщо не бях имала възможност да покажа скромните си кулинарни способности, бедно подобие на майчините. По отношение на храната, както и на всичко останало, се бях отдала на онзи вихър, който той без усилие създаваше около себе и в който аз се носех. Сега, като се замислям, вихър може би не бе точната дума, а изборът на думите и образите е от първостепенна важност за начинаещо перо като моето. Бе по-скоро торнадо, като се има предвид, че безспорно ме всмукваше нагоре, а силата му беше главозамайваща.

С едва доловим жест Давид повика сервитьора и се наведе към ухото му.

- Само не ми казвай, че поръчваш още вино... Вече съм на градус.

- На градус!?

Той повтори думите ми и избухна в искрен смях. „Ако продължаваш да използваш изразите на майка си, добре си направи сметката: следващия път мога да поканя нея вместо теб.“

Сервитьорът изчезна за момент, след което внезапно се появи със сгъната на четири рецепта и

за моя огромна изненада ми я подаде, кимвайки окуражително да я взема:

- Госпожице... С почитанията на шефа.

- Благодаря... - едва успях да промълвя аз.

Из залата се понесе шепот: никой майстор-готвач не издава по този начин своите тайни пред клиентите. Още повече в подобно светилище на кулинарното изкуство. Достатъчно бе Давид да пожелае и дирекцията с готовност бе нарушила всички правила, само и само да задоволи моята прищявка. Изчервих се от удоволствие и смущение.

- Сега вече нямаш извинение: още утре ще накарам Арман да ти отстъпи кухнята - отправи ми предизвикателство моят цар-вълшебник.

- Има опасност да бъдеш разочарован.

- Няма такава опасност. Тръгваме ли?

Такъв си беше Давид: вече прав, разсеял миража, който сам бе сътворил, едновременно излязъл от лампата дух и вятър, способен за миг да го превърне в химера.

По очевидното удовлетворение на целия персонал и по желанието му да ни помогне да излезем колкото се може по-дискретно и по-бързо (погледите на околните бяха станали по-настоятелни от всякога), предположих, че моят кавалер е оставил на масата достатъчно прилична сума. Междувременно служителят на паркинга, който тропаше по тротоара с лачените си обуща, изобщо не се втурна към нас, както се очакваше от него. При това държеше в ръка не ключовете от колата, а тънка вълнена жилетка с морскосин цвят, която подаде на Давид. Той бавно я разгъна и властно я наметна върху раменете ми.

- Няма ли да вземем колата?

На улицата нямаше никаква следа от черния му „Ягуар“.

- Не. Да повървим малко, ако нямаш нищо против.

По време на нашата оргия с омарите се бе стъмнило и въпреки вечерния хлад въздухът бе приятен и приканваше към разходка. Давид ме прегърна през кръста с красивата си мъжка ръка над сладострастната извивка на хълбока ми и ме поведе по улица „Фабер“ към кейовете по посока, обратна на Дома на инвалидите, чийто купол блестеше на залеза. Открай време смятах за свой дълг да не позволявам на никого да направлява живота ми, а ето че сега започвах да свиквам да се подчинявам на чужда воля. Рискът ми се струваше минимален, защото всичко, което той предприемаше, беше белязано от онази решителност и непосредственост, характерна за неговата каста, гигантска предпазна въздушна възглавница от пари, връзки и самоувереност, която без всякакво усилие премахваше всякакво препятствие.

Никога преди не ме бяха държали и водили по този начин. Ала за пореден път съжалявах, че онова, което би могло да се приеме като предварителни ласки, няма да има продължение и краен резултат. Пък било и една целувка.

Стигнахме до кея „Орсе“, без да сме разменили дори една дума, след което поехме надясно към моста „Александър Ш“, един от най-богато украсените в града. В основата на фенерите имаше три фигури на херувими, подхванали танц, наречен Любовен хоровод. Прекосихме елегантната конструкция от камък и стомана, открита послучай Световното изложение през 1900 г., и стъпихме на отсрещния, десния бряг, където няколко стъпала ни отведоха до малък пристан.

- Имай предвид, че макар да съм скромна обитателка на предградията, все пак вече съм се качвала на туристическо корабче.

Вместо отговор той ми посочи един прясно боядисан шлеп, акостирал малко по-нататък, чиито бордове лъщяха с тъмнозеления си лак. На палубата се виждаше малък балдахин, под който играеше светлината на няколко запалени свещи. Корабът по нищо не напомняше капан за туристи. До понтона стърчеше майордом в униформа и с бели ръкавици, който ни се поклони.

- Госпожице, господин Барле...

- Добър вечер - промърморих в отговор аз, опитвайки се да прикрия изумлението си.

Още щом стъпихме на борда, иззад тентата се разнесоха звуците на струнен квартет от Вивалди. Поколебах се: трябваше ли да се засмея, или да изразя възхита от тази панаирджийска гледка, което очевидно се очакваше от мен. Дори авторите на най-сладникавите романчета не биха прибягнали до толкова изтъркани клишета.

Давид отгатна мислите ми:

- Моля да ме извиниш, но белият кон беше хремав - каза той. - Така че се налага тази вечер да минем без него.

- Хм... - престорих се на ядосана аз. - Съобщи му, че ще дойде инспектор от Социално осигуряване, за да провери дали наистина е болен.

- Непременно - прошепна ми с готовност той. - Само че сега, ако благоволиш...

Прислужникът бе повдигнал завесата пред непретенциозно подредена малка кръгла маса: бяла покривка, два градински стола с цвета на корпуса, две свещи, две високи чаши и една-единствена бутилка шампанско. Едва тогава забелязах, че балдахинът няма покрив и над главите ни трептяха звездите на пролетното небе.

- Предупреждавам те, че съм в състояние да изпия само няколко мехурчета.

- Нищо против. Само че целта ми беше да те напия.

- А, само това ли? - запитах глезено аз.

При тези думи той хвана ръката ми и започна да я гали, сякаш бе гладко речно камъче, с разсеяност, която показваше, че обектът на желанието дарява повече нежност, отколкото получава.

Неусетно шлепът бе се отделил от брега с бръмчене, от което чашите ни зазвънтяха една о друга с кристален звук, който се съчетаваше с вибратото на струнните инструменти. Докато отвори бутилката „Моет“ само с едно движение, вече бяхме отминали „Конкорд“ и Националното събрание, облени от нощното осветление, след което се плъзнахме край остъклените арки на музея „Орсе“, също огрян от прожекторите, разположени в основата на фасадата.

В крайна сметка ми се щеше да си имам работа с такива клишета всеки божи ден. Можех да се правя на видяла и патила интелектуалка, ала той не си правеше илюзии по въпроса, нито пък аз. Кой би се отвърнал от великолепната гледка, която се откриваше от борда на частната баржа? В края на краищата коя бях аз, та да пренебрегна нещо, заради което милиони жени биха искали да са на мое място?

Подписах капитулацията си с една въздишка, последвана от усмивка. Подготвеният от него сценарий заслужаваше поне това.

- И така, за какво да пием? - запитах аз с вдигната към него чаша.

- Почакай...

Неизменно уверен в себе си и в това, което прави, сега той сякаш се колебаеше дали да отвърне на поканата ми да чукнем чаши. Той си взря крадешком в пейзажа, напомнящ пощенска картичка, който се плъзгаше от двете страни на шлепа, сякаш диреше там някакъв ориентир.

- Значи, трябва да се чукнем в точно определен момент, така ли? - закачливо подхвърлих аз, все пак доволна от тази негова приумица.

- Не, разбира се... Да речем, бих предпочел декор, който да бъде по...

Затърси точната дума.

- ...който да бъде по-подходящ.

Аз, напротив, смятах, че мястото е напълно уместно за случая. Корабът беше достигнал Пон дез Ар, елегантен пешеходен мост, превърнал се в място за романтични срещи на парижани. От реката можеха да се видят безбройните катинари, окачени по железните парапети от влюбените двойки, в плен на очарованието от първите срещи и на надеждата за вечна вярност. Подобен залог вероятно би предизвикал усмивки у „безсмъртните“ членове на Академията, мумифицирани на съседния кей „Конти“.

- Струва ми се, че не всички са на твоето мнение!

В момента, когато минавахме под металната арка, над нас избухна залп от шумни приветствия и възторжени възгласи. Да, подобни сцени можеха да се видят не само на кино. Имаше хора, родени под щастлива звезда, за да ги преживеят наяве, и тази вечер аз бях една от тях.

Дали някоя от тези двойки не бе правила вече любов направо тук, набързо, скрита от

погледите зад някое дърво или уличен фенер?

Приятелка ми разказа как преди години участвала в импровизирано състезание между влюбени по Интернет.

Задачата била кой ще прави любов на възможно

най-удивителното публично място и ще успее да заснеме своя подвиг. Така нейният

тогавашен партньор я обладал

последователно в подземния паркинг на центъра „Помпиду“, в храстите край „Шанз-

Елизе“, а шедьовърът им бил да го направят на втория етаж на автобус, претъпкан с туристи, които така били захласнати от залеза над Града на светлината, че изобщо не им обърнали

внимание.

(Анонимна бележка от 5 юни 2009 г.: София?)

Площадчето „Вер Галан“, този зелен език, изплезен в края на остров Сите, вече чезнеше отляво на нас, а Давид все така се вкопчваше в тази странна сдържаност.

- Анабел, аз... - промълви той и обикновено лъчезарното му лице внезапно помрачня и прие непознат до този момент за мен израз.

О, действително трябваше да се намирам в самия център на събитието, за да остана до този момент глуха и сляпа за нещо, което всеки страничен наблюдател отдавна би забелязал.

- Да?

- Знаеш ли, обикновено казват, че подобни предложения никога не падат от небето...

- За какво говориш?

Вероятно съм приличала на някоя от онези театрални маски от камък, които красят парапета на Пон Ньоф, малки нерешителни муцуни, чийто израз се колебае между удоволствието, радостта и страха. Осезателно почувствах как сводът ни засмуква, придърпва кораба напред към вероятното признание на Давид. Сякаш изведнъж заплавахме по-бързо.

Какво ли искаше да ми каже? Нова тръпка, този път на тревога, ме прониза цялата и аз не успях да я прикрия. Той веднага стана и наметна жилетката върху раменете ми, като долепи устни до тила ми, тъй жаден за ласки.

- Ще настинеш...

- Предпочитам да се стопля - отвърнах аз с обичайния за мен закачлив тон.

В този момент бреговете на Сена внезапно изгубиха очарование, превърнаха се в тесен канал, от двете страни на който нямаше нито едно дърво. Декорът стана още по-зловещ, когато пред нас се очерта прословутото здание на Криминалната полиция, „Ке дез Орфевр“ № 36, което хвърли сянката си върху бездруго тъмните, кални води на реката. Дали моят преследвач нямаше един ден да ме вкара между тези стени?

Без съмнение, ако продължавах упорито да прикривам пре-стъпните му действия...

С наближаването на „Нотр Дам“, чиито две кули изникнаха отляво, гледката най-сетне се разведри, просветля, когато изведнъж над нас, над масата се разнесе бръмченето на грамадно насекомо. Вместо реакцията, която очаквах от моя партньор, той изненадващо се усмихна и лесно можах да прочета върху лицето му израз на облекчение.

- Какво може да бъде...

На свой ред вдигнах очи и забелязах странна кръгла машина, черна на цвят, с големината на табла за закуска, снабдена с четири малки перки, увиснала на няколко метра над лишения от покрив балдахин... над главите ни. Дрон!

Той създаваше толкова силно течение, че дошлите чак дотук морски чайки се разлетяха с писък на всички страни. Кой направляваше тази машина, която със съвършена точност се снижаваше над нас? Когато достигна само на метър от масата, металните щипци, разположени по средата, се разтвориха с рязко тракане и пуснаха малко пакетче, привързано с лента, което тупна върху покривката.

- Обикновено се казва, че подобни неща не падат от небето - обади се Давид. - Само че ми се щеше за теб да се случи точно така. Наистина от небето.

Известно време гледах слисано пакетчето. Сетне той ме подкани с поглед и аз го поех, все още занемяла от изумление. Предложеното от него малко бягство на борда на шлепа вече бе минало отвъд клишетата, отвъд мечтите ми, достойни за принцеса, подхранвани от моята амбиция, към които открай време се отнасях със снизхождение.

- Хайде, Ел... - прошепна той и в гласа му прозвуча неподражаем тембър, сякаш излязъл направо от някой филм на Кристиан-Жак или на Марсел Карне. - Отвори го.

Значи, именно това бе крил той от мен, несъмнено от седмици насам.

Как би могла да бъде претеглена солидната като бронзов слитък неприкосновеност на най-съкровените ни тайни? Може би по удивлението на този, пред когото ги разкривате. Без

съмнение в този момент моето удивление отстрани изглеждаше смешно.

Припряно разкъсах позлатената хартия и отворих черната кадифена кутийка за бижута. Пръстенът от розово злато с диаманти бе най-разкошният накит, който до този момент бях виждала: умело съчетание на сдържаност в изработката и размера с необикновена стойност на материала. Нещо повече: от пръв поглед личеше, че всеки отблясък на фасетите е белязан от история. Този пръстен не идваше от витрината на някой бижутер, а бе семейна реликва.

- Принадлежеше на Ортанс, моята майка - тържествено обясни Давид. - А преди нея на моята баба. Стига да пожелаеш, би могла да бъдеш жена от третото поколение в моето семейство, която ще носи този пръстен. Преправих го, за да ти бъде по мярка.

Семейство. Венчална халка. Брак? Мозъкът ми бе в състояние да функционира единствено чрез ключови думи, които се удряха една в друга като блъскащи колички, без това изобщо да бъде забавно. Слепоочията ми пулсираха както никога преди. Имах безумното усещане, че луничките по лицето ми бяха станали червени на цвят като сигнали за тревога.

- Венчална халка?

Дадох му да разбере, че не смея да повярвам.

- Едновременно годежен пръстен и венчална халка. Просто в уречения ден се премества от единия пръст на другия. Такава е нашата традиция.

За да подкрепи думите си, той извади пръстена и понечи да го постави на безименния ми пръст.

- Почакай... Не!

Дръпнах ръката си и веднага си дадох сметка колко обиден е този жест. Ала той беше този, който се извини.

- Прощавай... Както винаги избързвам.

Зяпачите край катедралата идва ли си дадоха сметка колко критичен е този момент, каква несигурност витае между нас двамата, защото някои от тях започнаха да ръкопляскат. Нашата речна идилия за тях бе неочаквана добавка към туристическия пакет на пребиваването им в романтичния Париж.

Съвсем неочаквано нелепата ситуация ме накара да избухна в смях.

- Нима ти е смешно?

- Не! Ни най-малко!

С мъка потиснах смеха си, за да не го уязвя.

- Просто всичко това е толкова...

Неочаквано. Необикновено. Удивително. Фантастично. И въпреки това донякъде кичозно. Щеше да ми бъде трудно да направя избор между всички обзели ме едновременно чувства, ако не беше безкрайната ми признателност към него. Усещах как тя расте в мен като огромна гореща и придаваща увереност топка, как ме изпълва цялата. Увереността, че с него занапред животът ми ще бъде една дълга спокойна река, мирна и романтична като реката, по чиито води плувахме в този момент.

Госпожа Анабел Барле. Аз, девойчето от предградията, което всеки ден се блъскаше из навалицата в метрото.

- Не ми отговаряй веднага. Помисли си.

- Да... Искам да кажа, благодаря за предложението - отвърнах аз, след като внезапно дойдох на себе си.

Ала нещо не беше наред, без да мога да разбера какво точно. В тази безупречно съвършена картина имаше фалшива нотка. Майордомът, който до този момент дискретно бе стоял настрани, приближи, за да напълни чашите, от които едва бяхме отпили по глътка.

В тях отново заиграха мехурчета и пробудиха у мен спомена за други чаши. Онези, от които предната вечер бяхме пили с моя последен клиент. Последва друг спомен за обстоятелствата на първата ни среща с Давид, които старателно се опитвах да обвивам в мъгла през последните седмици. Тайните, които самите ние забравяме...

Ами ако Франсоа Маршадо, старият приятел на моя бъдещ съпруг, партньорът му на тенис от години насам, два пъти седмично, мъжът, с когото бях имала интимна връзка същата вечер, когато Давид влезе в моя живот... Ако Франсоа се разприказваше? Нощни красавици, избор по каталог... Хотелската стая в „Шарм“

- Искам да знаеш, че не те карам да бързаш с решението си - добави човекът, който нямаше никаква представа за моите нощни занимания. - Само че не бива и много да се бавиш. Имах намерение в най-скоро време да определя датата.

Какво би могла да означава тази лъчезарна, тази невинна усмивка, тъй различна от моите нощни падения? Какъв подтекст се криеше зад нея?

- Какво имаш предвид под „най-скоро време“? - запитах аз със студенина, на която той бе така любезен да не обърне внимание.

- Осемнайсети юни.

Рожденият ми ден. Двайсет и трети поред.

- Госпожице Анабел Лоран, желаете ли да вземете за съпруг тук присъстващия господин Давид Барле и да се свържете с него за цял живот на възраст, когато би трябвало да се отдадете на здравословно безгрижие?

- Но това е едва ли не утре! - нарочно преувеличих аз.

- Зная, но това не бива да те тревожи: ако си съгласна, ще направим това у нас.

- В дома Дюшеноа?

- Да. Арман ще се погрижи за всичко. Трябва само да му дадеш списъка с гостите от твоя страна. И, естествено, да подпишеш някои документи.

Не можех да го оставя да линее повече. Това свързване на моя първи ден на този свят с деня, който би трябвало да бъде „най-щастливият в живота ми“, се оказа последният аргумент, последният майсторски нанесен удар от страна на Давид, тъй несравним със своята способност да убеждава. Какво друго бих могла да отговоря, освен...

- Да.

В контраст със сияйната ми усмивка, вътре в мен, някъде в онези дълбини, където човек обикновено не смее или не желае да прониква, зейна бездна и усетих, че стомахът ми се свива. Ужасяващият тътен на вълна от болка, която минаваше по цялото ми тяло, обливаше един след друг всички мои органи, крайниците ми.

Страх ли бе това? Или щастие?

Той скочи, заобиколи масата и се наведе над мен, за да ме дари с една от най-нежните целувки, докосвали някога устните ми. По-скоро нежна, отколкото пламенна, за което си дадох сметка по липсата на трепет между краката. Ала тези усещания понякога поемат по обиколни и криволичещи пътища. Опитах се да убедя себе си, че в крайна сметка, с времето ще достигнат до крайната цел.

С разтреперан глас, тъй неприсъщ на Давид работодателя, на Давид съблазнителя, пред чийто портрет във вестника се прехласвах само преди няколко седмици, и който ми се струваше съвършено недостъпен, той поиска потвърждение, вперил в мен умолителен поглед:

- Да... Да?

Да.

Тази думичка е достатъчна за жена, която предлага себе си. Понякога тя си дава сметка, че избързва. Ала най-често не знае дали тези две букви я обвързват са няколко минути, или за всичките дълги години на нейния живот. Дали обвързват за кратко само нейното тяло, или душата й завинаги. Тя чува гласа на моментното си желание, на моментния си порив. Ала откъде би могла да знае какви ще са бъдещите й желания? Знае ли предварително колко „може би“, а понякога и „не“ ще последват това единствено „да“, колкото и искрено да е изречено то?

Досега бях преживяла не чак толкова много оргазми.

Десетина, не повече. И всеки път бях поразена от една

подробност: аз съм от жените, които във върховния момент крещят „не“, а не „да“. Зная,

че някои възкликват „Боже мой!“, „Още“ или викат името на любовника си. Какво означава

3

това? Защо съм „кукла, която казва не, не, не, не, не, не“? Изобщо не знам. Дори не съм сигурна, че искам да знам какво точно разкрива този факт.

3 Намек за песента на Мишел Полнареф Ьа роирее дш/аИ поп. - Б. пр.

(Анонимна бележка от 6 юни 2009 г.: как би могъл той

за научи за това???)

И така, казах три пъти „да“, сякаш за да очертая по-ясно траекторията на моята съдба, и през онази нощ отново се озовах в стаята на Давид, разположена в самото сърце на този негов дом, на улица „Тур де Дам“ номер три.

- Ел!

Той ме отведе в модерния будоар на своето лично пространство, където упълномощеният за целта декоратор се бе постарал да се придържа към духа на романтичните интериори при избора на гоблени и цветове, същевременно скъсвайки с характерната за този стил претрупаност, преди всичко благодарение на ултрамодерните мебели, до един с прави линии и изчистени форми.

Още щом прекрачихме прага, той се притисна към мен отзад, завря нос в тила ми, а твърдината отдолу ставаше все по-осезаема, докато я отъркваше в задника ми. Тази незабавност ми харесваше. Както и властната му безкомпромисност. Харесваше ми това, че ме желае без въведения и дълги речи и преди всичко, без да иска моето разрешение.

- Свали ги.

Естествено, ставаше дума за прашките ми, които се очертаваха под тънката вълнена материя на черната ми рокля. Движенията ми се оказаха твърде бавни за него, затова той се наведе, прокара ръка по задника ми, хвана здравата дантела и я дръпна с явното намерение да я разкъса.

- Ай! - изписках аз, а върху бедрата ми се очертаха червени ивици.

Прашките не поддадоха. По символичен начин аз се съпротивлявах на мъжа, който бе свикнал да получава винаги или почти винаги онова, което пожелае.

- Прощавай, прощавай... - прошепна той на ухото ми, по-скоро задъхан и разочарован, отколкото виновен.

- Няма значение...

При тези думи опрях ръка на някакъв скрин със сребристо метално покритие, а с другата дръпнах настрани бродирания памучен правоъгълник, последно препятствие пред набъбналите ми от нетърпение устни.

Той ме погали отдолу с разтреперани от вълнение пръсти. Не бях толкова подмокрена, колкото си въобразявах, нито пък колкото той би могъл да се надява. Такава съм си: не съм от момичетата, които протичат при първата целувка. От мен потича сок едва след нежни предварителни ласки. Тялото ми е дизелов двигател и сетивата ми се сгорещяват бавно. Той би трябвало да го знае. Давид го знаеше.

Въпреки това през онази вечер разчиташе може би, че съчетанието от шампанско и официално предложение за брак ще предизвикат у мен същински водопад в знак, че съм готова да го приема. Вместо това получи лека роса, която плахо бе избила от отвора между малките устни.

- Ел... - изръмжа той зад ухото ми.

Въпреки това пръстът му си проби път между двете пеперудени криле от плът и ги разтвори широко. Още щом влезе в мен, започна въртеливи движения, твърде широки, за да предизвикват истинска наслада, и недотам дълбоки, за да достигнат до чувствените дълбини, които някои от нас крият във вътрешността на телата си като някакво съкровище.

Така нямаше да успее да ме накара да се почувствам на седмото небе!

Не, Давид нямаше да може да ме издигне на седмото небе и изобщо не бе необходимо онова появило се изневиделица гласче вътре в мен да ми го натяква.

Изглежда, и той го бе дочул, защото рязко дръпна ципа на панталона, извади члена си, който се оказа с достойна за уважение дължина, при това в обкръжението на онзи нежен пух, който придава на фелацията неповторим чар, след което без предупреждение го вкара в своенравната ми вагина. За нея този ден не беше празник, но въпреки това потръпна в спазъм на признателност. Имаше нужда да бъде задоволена, при това от мъж, когото обичам. Постъпателното му движение бе някак неестествено, затруднено от неудобния ъгъл на члена му, докато той не се сети леко да подвие колене и да застане на същото равнище. София би ревнала от възмущение, ако ме чуеше как свеждам нещо тъй свещено за нея до упражнение по пространствена геометрия. Честно казано, при това положение движението му в мен далеч не бе неприятно. Почти се бях оставила да ме завладее тази вълна, която макар да не бе електрическа, ме изпълваше с мека топлина, когато съвсем ненадейно той рязко спря.

- Какво има? - въздъхнах аз.

- Нищо... Ако продължа по този начин, ще свърша твърде бързо.

Сподавих онова „Нима вече?!“, което бе на път да избликне от гърлото ми, и насърчително го дарих с едно:

- Добре... Добре, любов моя, изчакай.

Понякога съм чувала от приятелки да се оплакват, че някои

от любовниците им, все пак далеч не всичките, били прекалено издръжливи. „Два дни минаха и продължава да ми пари!“ Има и такива мъже. Що се отнася до мен, имала съм работа по-скоро със стандартния тип „три бързи и след това довиждане“, или по-често

задължителните десетина минути. Бих искала поне веднъж да усетя какво означава да бъдеш изпълвана дълго, изцяло, докато вагината ми забрави какво означава да е празна. Дали наистина е дотам болезнено? Дали в действителност това не е чувство за пълнота, за мощ

дори, пробудено от тъй продължително задоволяваното желание? Способен ли би бил един мъж да остане в мен, в ерекция, дори и неподвижен, в продължение на часове?

(Анонимна бележка от 6 юни 2009 г.: откъде-накъде се занимавам с подобни неща???)

Донякъде опиянена, чувствах задните си части в шепите му, горда с техните форми. Бях поставена в нелепа поза на безпомощност, макар удоволствието му да зависеше изцяло от мен, и за пръв път се престраших да произнеса „любов моя“. При това почти без да съзнавам това. Не зная дали той бе дочул моето неочаквано признание. Вероятно обаче е бил насърчен, защото постепенно възобнови с нова жар постъпателното движение. Но не би трябвало да кажа „нова жар“, защото преди изобщо не бе достигал подобен ритъм и не бе проявявал подобно желание да проникне колкото се може по-дълбоко в мен.

В резултат от постоянното блъскане в тази топла и кадифена бездна, той предизвика в корема ми лек трепет и едва доловима контракция. Чувствах се все така далече от оргазма, но в тази част на тялото ми се пробуди по-скоро надежда, отколкото действително усещане за кипяща и бушуваща наслада.

- Харесва ли ти така?

- Да... простенах аз и съзнателно засилих жалостивото си мяукане. - Продължавай!

Всички жени и дори аз знаем, че в симулацията, която не се отнася до върховното наслаждение, а се свежда до подчертаване на отговорите, които дават ерогенните ни зони на предлаганите ласки, няма нищо укорително. В такива случаи тя представлява насърчение към партньора с надеждата - нерядко възнаградена - той да вложи повече старание и да ни отведе там, където и двамата искаме да стигнем. Тя представлява нещо като турбо за нашето удоволствие, което понякога е доста лениво и опърничаво.

В момента, когато той излезе от мен, аз задържах корема му, за да му предложа едно бавно, постепенно и стигащо докрай проникване. Както можеше да се предвиди, той не разбра жеста ми, приписвайки ми собствените си усещания:

- И на теб... И на теб ли ти идва?

Не. Може би не притежавах еротичните познания на София, но обожавах преди всичко онзи момент на несигурност, когато главичката на члена му докосва мокрите ми устни, гъделичка ги нервно, после бавно ги разделя, за да подири пътя си колебливо, дори плахо, а след това да се промъкне решително във влажните гънки плът към неведомите дълбини, които го очакват.

Сякаш за да възнагради усилията на Давид, обилие от влага ненадейно обля члена му. Той ускори движението, отдавайки се изцяло на задъхания му ритъм, което ми подсказа, че е на път да свърши.

Бяхме любовници от три месеца и този факт, както и серологичният тест, който и двамата минахме в луксозната лаборатория на улица „Сен Лазар“, направи ненужни презервативите. Онова, което двойките обикновено приемат като добра новина и дори като ключов момент в развитието на тяхната връзка, за мен, уви, беше...

- О, не!!! Не!

...знак, че любовната ни игра ще приключва още по-бързо.

Известно е, че прекият контакт на лигавиците засилва усещанията и ускорява края. (В коя ли статия бях прочела това? Кой знае?)

Той се изпразни в мен на продължителни, горещи и равномерни вълни, докато едната му ръка бе сграбчила дългите ми коси, както моряк би се вкопчил във въжетата по време на буря.

Накрая се отпусна върху извития ми гръб, обхвана гърдите ми и остана известно време в това положение. После все пак ме изправи и ме отнесе до необикновено широкото легло, което едва усети тежестта на телата ни, когато се стоварихме едновременно върху седефенобелите копринени чаршафи.

С притворени очи и лице, долавящо равномерния дъх на Давид, аз се оставих на вцепенението, което бе обзело и двама ни, макар че за разлика от него нямах особена причина да бъда в такова състояние. Опитах се да доловя и други сигнали от моя организъм, но напразно. С изключение на стомаха ми, който с доволно бълбукане смилаше чудесната вечеря, останалата част от тялото ми бе няма.

Когато отворих очи, открих, че мъжът до мен е облякъл пижама с цвета на чаршафите, свил се е на кълбо под пухената завивка и е потънал в дълбок сън. Просто не можех да повярвам, че преди малко сме правили любов. Колко дълго бе продължила дрямката ми?

Учудването ми нарасна още повече, когато открих, че самата аз съм в къса нощница, която виждах за пръв път, несъмнено купена специално за мен. Можех да приема, че Давид ме е преоблякъл, докато съм спала, но не си представях как без мое съгласие е докосвал интимните ми части. Опипах се припряно между краката и открих, че съм чиста като бебе, което току-що са подсушили и поръсили с пудра.

Надигнах се, облегнах глава на облицованата с кожа табла на леглото и се загледах в грижливо сгънатите ни дрехи, както и поставения на място скрин, до който той ме бе обладал. Дали изобщо това се бе случило? Нищо в стаята не напомняше не-удържим прилив на страст. Във въздуха изобщо не се долавяше мирис на секс.

- Добре ли си?

Гласът му, близък до шепот, прозвуча тъй неочаквано в тишината, че ме накара да подскоча. Все пак аз бях тази, която трябваше да го успокои:

- Да. Всичко е наред. Спи.

Не се наложи да го моля, защото той веднага потъна в дълбок сън. Бях наясно обаче, че аз самата повече нямаше да мога да заспя. Станах, нахлузих оставените специално за мен до леглото марокански чехли, твърде големи за краката ми, и слязох на приземния етаж на огромната сграда.

В салона, не толкова просторен, колкото с необикновено висок таван и с парадни стълби от двете страни, се суетеше някакъв сивокос мъж. Това можеше да бъде само Арман, майордомът, който открай време обслужваше Давид, а преди него - родителите му Андре и Ортанс.

- Не спите ли, госпожице?

- Както виждам, и вие не спите.

Той бършеше разсеяно с парцал грамаден пясъчен часовник с махагонов цокъл, който с височината и ширината си напомняше фигурата на ръгбист. Очевидно това бе една от най-скорошните придобивки на Давид, запален колекционер на старинни предмети и чест посетител на антикварните магазини в съседство.

- Ех, на моите години... Сънят идва трудно. А освен това в тази къща работата никога не свършва.

Каза това без огорчение или упрек. Този старец ми се струваше като същинско олицетворение на любезността и добротата. И той, по подобие на своя работодател (може би трябваше кажа господар), напомняше актьор, но в случая изискания във всяко отношение британец Майкъл Кейн. Бях поразена от вида му още първия път, когато разтвори пред мен двойната остъклена врата на дома Дюшеноа. Възхищавах се на тази неголяма, изискана сграда с удивителна вдлъбната дъговидно фасада, а сега гледах със зяпнала уста изящния интериор, от който лъхаше спокойствие. Бях попаднала сякаш във вълшебна приказка, където Арман бе съвсем на мястото си.

- Да не би строителните работи в съседство да са ви събудили?

Майордомът вече ме бе осведомил, че в съседния дом на Госпожица Марс от месец насам върви ремонт. Собственикът си бе поставил амбициозната задача да му придаде автентичен вид и да го обзаведе със съответните мебели. Така че строителството беше в пълен разгар.

- Все пак не и по това време - кротко възрази той.

- Не си спомням, Арман... Тази сграда е принадлежала на майката или на бащата на Давид?

Истината бе, че по този въпрос моят годеник до този момент не бе споделил нищо, избягвайки всякакви въпроси относно родителите му, починали наскоро един след друг преди петнайсетина години.

- На госпожа Ортанс - отвърна тихо той, сякаш се боеше някой да не чуе нашия разговор. - Тя е пряка потомка на госпожица Дюшеноа.

- А тя каква е била всъщност и защо домът носи нейното име? Все си мисля, че навремето твърде рядко жена би могла да притежава собствено жилище.

- Напълно сте права. Ала Катрин-Жозефин Дюшеноа не е била коя да е. Тя е една от най-известните театрални актриси през Първата империя. И главната съперница на госпожица Жорж в Комеди Франсез.

С видимо задоволство той изреждаше тези исторически факти.

- Госпожица Жорж ли? - престорих се на невежа аз.

- Жоржина! - възкликна той, сякаш това име би трябвало да казва всичко. - Една от най-пламенните любовници на Наполеон.

Значи, това бе обиталище на страстни жени. А ето че и аз на свой ред ставах част от неговата история, аз, невзрачната Анабел от Нантер. Представях си пищните балове, давани тук, танците по чернобелия паркет в съседната зала за приеми, реставрирана с религиозно благоговение, когато някакво джавкане ме откъсна от бляновете ми.

Два мопса душеха краката ми и ме гледаха изпитателно. Кръглите им като стъклени топчета очи сякаш казваха: „Пак ли ти!“.

- Синус! Косинус! - сопна им се майордомът. - Тихо, стопанинът спи.

- Между другото, Арман, предупреди ли ви Давид... за Фелисите?

- Вашата котка, нали?

Това бе казано без неприязън, но с едва доловимо презрение. Налагаше се обаче да приеме факта. Не след дълго аз и моята котка щяхме да живеем тук, така че щеше да има и други безсънни нощи. Пътната чанта, с която пристигах от време на време, щеше да бъде последвана от куфари. Що се отнася до Фелисите, мама настоя тя да бъде с мен: „Вземи си я, тя е твоя котка... Освен това едва ли ще имам сили да се грижа за нея. Започвам да забравям да я нахраня, бедната“.

- Да, всичко съм предвидил: купичка, постелка...

- Не, искам да кажа... В една компания с тях?

Посочих двете космати сиво-бежови топки, които сновяха край нас в очакване на сутрешната разходка.

- А... Не се безпокойте. Те са добри момчета. Нали така?

Той потупа всяко от двете кучета по гърба.

- Още едно женско присъствие никак няма да е зле сред толкова мъжкари - добави дяволито той.

- Вярно - съгласих се аз и се отправих обратно към горния етаж. - Благодаря ви за всичко, Арман.

- Моля ви, госпожице.

Вече бях поела по стълбите, когато той тихо ме повика и ме накара да се спра:

- О, госпожице...

- Да?

- Давид не ми е давал указания...

Наричаше го Давид, а не господин Давид или просто Господинът, което в неговата уста изобщо не звучеше прекалено фамилиарно и ни най-малко не накърняваше уважението, с което той очевидно се отнасяше към него.

- ...Госпожа вашата майка има ли намерение да се настани тук след сватбата?

Колкото и великодушно да бе предложението на Давид, то ни най-малко не въодушеви майка ми. Тя не бе съгласна да напусне Нантер, да се раздели със своята единствена приятелка, съседката госпожа Шапюи, нито с безбройните дребни навици, свързани с гаровия квартал и въобще с начина на живот. Докато все още можеше, щеше сама да ходи до хлебарницата или до аптеката и да взема автобус № 167, за да отиде до болница „Фурестие“

- Засега не. Благодаря все пак, че ме запитахте.

Той кимна с глава в знак на съгласие.

Макар да ми бе съвестно, че я оставям сама, лишавайки я и от присъствието на Фелисите, нейният любезен отказ напълно ме устройваше. Не можех да си представя каквото и да било общо между нейния свят и света на моя бъдещ съпруг. Определено щеше да се стигне до отхвърляне, както на присадката, така и на основата, защото социалната пропаст между тях беше прекалено дълбока. Въпреки любовта си към мен, Давид не би приел майка ми такава, каквато е. Макар между нас двете да съществуваше неразривна връзка, тя в никакъв случай не би могла да понесе живота в този свят на парите, властта и лицемерието.

- Скоро ли ще замине на лечение?

Едно от благоприятните последствия от обвързването ми с Давид бе, че се съгласих той да финансира изцяло лечението на мама в Лос Анджелес. Двайсет и пет хиляди евро, които той предлагаше незабавно да заплати в брой, макар все още да не се бе запознал с Мод.

- По принцип след по-малко от месец. Очаквам потвърждение от клиниката.

- Добре - охотно се съгласи той.

- Тъкмо се сетих: трябва да ви дам списъка с гостите от моя страна.

- Не се притеснявайте, не е спешно. При всички случаи Давид иска от мен отрано да предвиждам всичко.

- Много добре...

- Лека нощ, госпожице.

- Лека нощ, Арман.

Всички тези тревоги за бъдещето белязаха няколкото часа сън, които ми бяха останали. Когато се събудих, Давид, естествено, беше изчезнал, призован от ранна сутрин към безбройните си дневни задължения. В старата сграда, обляна от лъчите на утринното слънце, цареше необикновен покой, тъй като вероятно Арман бе извел кучетата на разходка. Ежедневната ми разходка от стая в стая по нощница и с боси нозе по хладния под ми доставяше истинска наслада. Грамадният пясъчен часовник в хола сияеше в целия си блясък, резултат от нощните грижи на Арман.

Веднага забелязах, че вероятно по нареждане на Давид той го бе обърнал. Първата песъчинка бе поставила началото на обратно броене и в долния съд вече се бе събрала малка жълта купчина. Колко минути или часове бяха изминали? И още колко щяха да минат, преди горният съд отново да се изпразни?

Благодарение на едно отражение забелязах няколко отвесно разположени надписа върху самото стъкло на този удивителен уред. Това бяха деленията на ск9ла от едно до петнайсет. Минути ли бяха това, часове... или дни? Предвид продължителните интервали до запълване на следващото деление, предположих, че по-скоро става въпрос за дни. Петнайсет дни. Две седмици, песъчинка след песъчинка до нашата сватба. Деликатната находчивост на този уред ме накара да се усмихна самодоволно. Не бях някое влюбчиво момиче, на което могат да замаят главата с романтични жестове, и все пак... какъв чудесен знак на внимание.

Едва тогава забелязах върху масичката, където Арман обикновено оставяше кореспонденцията на Давид, малък плик с цвят на жълтък, като тези, които се използват за изпращане на покани. Дали майордомът не бе решил да избърза, без да се допита до мен? Нямаше подател и аз се поколебах дали да го отворя. Тогава си помислих, че за близо три месеца съвместен живот нито веднъж не бях виждала почерка на Давид. Той постоянно ми изпращаше есемеси и писма по електронната поща, но никога не ме бе удостоявал дори с един ред, написан от собствената му ръка... Подобен пропуск би могъл да го постави сред заподоз-рените в случая с тефтерчето. А, не, невъзможно: не би могъл да бъде той!

Не издържах и със свито сърце се поддадох се на изкушението. Отворих плика и извадих сгънат на две лист. Перфорирана страница, напълно съвпадаща с онези, които получавах от седмици насам... Но все пак първата, която получавах на този адрес. Откаченият, който ме

преследваше, ме бе открил дори тук.

Написаното също ми бе познато, но по друга причина. Толкова познато, че за момент ми се зави свят:

„Така няма да успее да ви накара да се почувствате на седмото небе!“

5 юни 2009 година

Да „ви“ накара да се почувствате на седмото небе. Защо Давид би се обръщал към мен на „ви“? И въпреки това за момент си представих друга, този път наистина ужасяваща възможност: Давид е моят преследвач. Вярно бе, че нямаше никаква логика да говори за себе си в трето лице, при това сам да се унижава.

Нима до такава степен бе луд?

Друг въпрос, който да измести първия, но все така лишен от отговор: как би могъл да прочете мислите ми? Дали не ги бях произнесла на глас? Може би в състоянието, което се лута между съня и реалността... Мама твърдеше, че като малка съм имала няколко прояви на сомнамбулизъм. Ставала съм и понякога дори съм говорела насън. Дали това не се е повторило отново?...

Облякох се набързо и прекарах времето до обяд в трескаво преравяне на къщата, макар подобен глагол изобщо да не подхождаше на тази грамадна и разкошна постройка, която повече напомняше дворец. Дирех някаква бележка, написана от ръката на Давид. Не открих нищо в спалнята, която не след дълго щеше да бъде нашата спалня, нито в салона и в останалите общи помещения. Нямаше нищо на прословутата масичка за кореспонденция при входа. Що се отнася до работния кабинет, където вероятността да попадна на образец от почерка му логично бе най-голяма, вратата се оказа заключена. Не виждах под какъв предлог бих могла да накарам Арман да ме пусне вътре, без с това да предизвикам подозренията му.

- Мога ли да ви помогна с нещо, госпожице?

Завари ме на четири крака пред кошчето за отпадъци в кухнята.

- Не... - смотолевих аз. - Не, струва ми се, че хвърлих погрешка списъка за покупки, който си бях съставила.

- Много неприятно наистина... Искате ли да го потърся аз? Мисля, че донякъде познавам почерка ви.

Ако посланието върху откъснатото от тефтер листче не бе толкова интимно и двусмислено, непременно щях да се възползвам от случая, тъй като той познаваше достатъчно отблизо Давид. Само че... „Така няма да успее да ви накара да се почувствате на седмото небе!“

- Благодаря, Арман, аз ще се... ще се оправя. Така и така съм се захванала, няма нужда и двамата да се цапаме.

Засмях се нервно и той прие това за отговор и като покана да ме остави сама, след което незабавно се оттегли в съседното помещение.

И ето че най-сетне...

Тенисът с Франсоа, отложен за петък, 21 часа

Нямаше грешка, тази бележка върху жълта на цвят и зацапана с мляко и доматен сос хартия, бе дело на Давид. Почеркът му бе много по-закръглен и равен от този на анонимното послание. Не толкова нервен, почти женски. Резултатът от сравнението не будеше никакво съмнение.

Облекчението ми бе толкова силно, че известно време продължих да седя на пода, със задник върху студените кухненски плочки. Как съм могла да с усъмня в него?

Накрая прибрах новото послание в сребристия бележник при предишните, като известно време изучавах почерка на техния автор, чиято самоличност ми убягваше повече от всякога. Каква беше неговата или нейната цел? На какво се дължеше странното усещане за безпокойство, което лъхаше от тези небрежно, едва ли не конвулсивно надраскани букви? Защо имах усещането, че докато ги пише, техният автор е бил в плен на страдание?

Следобед проведох няколко телефонни разговора: с мама, със София, както и няколко отрицателни отговора, получени от местата, където напоследък се бях явявала на кастинг. И ето че най-сетне пристигна есемес от Давид:

Тази вечер ще се прибера рано.

Искаш ли да излезем?

В речника на Давид „рано“ означаваше около 21 часа.

Не, съжалявам. Обещах на мама да я придружа за последния преглед преди заминаването за Л.А.

Толкова късно ли е

срещата ви?

Лъжата винаги крие риск, особено когато е отправена към човек, който в работата си от сутрин до вечер борави с полуистини. Би трябвало да бъда по-убедителна.

В осемнайсет и трийсет, но сам знаеш как стават нещата... Ще се наложи да чакаме поне един час плюс времето за консултация... Боя се, че ще приключим не по-рано от двайсет и трийсет или двайсет и един часа, а след това ще трябва да я придружа до дома.

Разбирам. Няма

проблеми. Изпрати ми

есемес на връщане.

Окей, но не ме чакай за вечеря. Сигурно ще хапна в Нантер заедно с мама. Знаеш каква е: отида ли при нея, не ме пус-ка да си тръгна.

Съвсем нормално.

Успех и на двете. Целувам те.

И аз те целувам. Още веднъж благодаря за всичко, което правиш за нея.

На последния есемес не получих отговор. Нямаше никакво съмнение, че Давид е влязъл на някое съвещание или е изникнала неотложна задача. Съобщението, което получих час по-късно, не идваше от неговия номер:

Покана от НК: среща в галерия „Албан Соваж“, улица „Севине“ № 15, в 20,30 часа. Клиентът ви очаква.

Поканата в електронен вид, приложена към това съобщение.

Приятна вечер.

НК - „Нощните красавици“. Като веща наставница Ребека всеки път ни изпращаше поръчката в последния момент, без да очаква потвърждение от наша страна. Въпреки това упорито ни напомняше, докато не се увери, че непременно ще отидем на уговорената среща. От това зависеше репутацията на самата агенция.

Отначало придружаваше поръчката с препоръки относно моето облекло. С времето, в резултат от единодушните положителни отзиви на клиентите, започна да ми се доверява.

При това по време на последната ни среща категорично й бях заявила, че за момента преставам да изпълнявам всякакви поръчки. Лаконичното ми обяснение бе: „по лични причини“. От полученото току-що съобщение обаче ставаше ясно, че това изобщо не я интересува. От нейна гледна точка аз продължавах да фигурирам в каталога на агенцията. Ето защо се налагаше да приема, като изпратих кратко потвърждение: Ще го имам предвид. Благодаря.

В крайна сметка повече от всякога се нуждаех от тези пари. И то по съвсем основателна причина: благодарение на тази последна поръчка, ако приемех, че вечерта ще приключи в хотел „Шарм“, часовникът от витрината на антикварния магазин „Нативел“ щеше да бъде мой. Или по-точно на Давид. Моят сватбен подарък. Начинът аз да го изненадам, да го накарам да затаи дъх.

Изобщо не предавах Давид, след като приемах тази последна жертва заради него. „Не предавам Давид“, повтарях си вътрешно аз като някаква мантра.

О, да, за последен път. Наистина.

- За последен път, нали?

- За последен път.

Опитвах се да вложа всичката си убедителност. Само че доникъде не стигах. Така и не успявах да убедя сама себе си: за последен път и след това всичко остава в миналото? Всичко сторено до този момент завинаги ще остане скътано единствено в паметта ми, където никой друг няма да може да проникне?

- Напомням ти, че вчера казваше същото - напомни ми София по телефона с морализаторски тон, докато си избирах парфюм. - И дори онзи ден!

За да не се поддам на чувството за вина, предпочетох да се съсредоточа върху дреболиите на настоящия момент. Най-напред облеклото: бухнала черна рокля с пачки от „Репето“ и съответните балетни обувки, както и черна кожена чанта „Ла Рю“ от „Нина Ричи“, с други думи, напълно в крак с модата, поне според моята неофициална консултантка. Сетне настъпи може би най-деликатният момент - изборът на подходящ парфюм.

Макар донякъде да се срамувам да се доверя на тези страници, трябва да призная, че

обожавам миризмата на мъжкия член. Не, по-скоро обожавам миризмата на члена на мъжа, когото обичам. Още първия път, когато току-що ме бе обладал. Дори днес, ако се съсредоточа, мога да извикам в съзнанието си тежкото ухание на ванилия, алкохол и

вехнещи цветя.

Оттам и въпросите, които постоянно си задавам относно аромата на моя собствен полов

орган и способността му да буди желание у партньорите ми, както техният у мен. Очевидно никой от тях не подозира, че когато срещна мъж, който дори малко ми харесва, един от първите непристойни въпроси, които си задавам, е на какво ли мирише? Дали ще заплени обонянието ми, дали ще предизвика пожар в главата ми и ще ме подготви да приема мъжа, който мирише по този начин?

(Анонимна бележка от 6 юни 2009 г., глупости!)

Без тоалетна вода се чувствах гола, не бях в състояние да изляза и да се покажа пред хора. Бях шестнайсетгодишна, когато работих почти всяка събота и неделя в продължение на няколко години в парфюмерията „Катр Тан“, в търговския център в Дефанс. По онова време се нуждаех от някакви доходи. Оттогава пазех десетина безплатни рекламни флакона и мостри, както и хронично непостоянство по отношение на парфюмите, избирайки ги според настроението.

- Тук ли си, или витаеш някъде?

София ме върна към действителността.

- Тук съм, тук съм...

- Само не ми казвай, че го правиш, за да можеш да купиш онзи отвратителен часовник за твоя милорд?

Винаги произнасяше подобни фрази с насмешливия тон на южнячка, но подражавайки на актрисата Арлети. Този път обаче улучи право в целта.

- Не! - възразих разпалено аз.

- Ами, лъжеш... Точно това имаш предвид! Каква си тъпачка! Даваш ли си сметка, че си на път да се омъжиш за първия срещнат тъпанар!

И така: „Мис Диор Шери“, утвърдена класика, като за малко по-възрастни от мен, опияняващ, но не прекалено. Натиснах два пъти бутона на спрея от двете страни на шията.

- Тъкмо като за Давид! - опитах да се пошегувам аз.

- Я кажи, всъщност как мина снощи? Каква беше голямата му изненада?

Без да знам защо, реших да премълча пред нея за решаващите събития от последните часове, включително предложението за брак и анонимното писмо.

- Нищо особено. Давид знае колко обичам омари и ме отведе на вечеря в „Дивелек“.

- Само не ми казвай: „Най-добрият ресторант за морски дарове в Париж“ и така нататък...

- Права си, нещо такова - прихнах аз.

- А продължението... също ли беше три звезди? - отново стана подигравателна тя.

- Е... Осемнайсет точки от двайсет възможни.

- Окей, разбирам... Всъщност не повече от девет точки и дори може би му давам твърде много.

По този въпрос София не може да бъде заблудена. Аз обаче мога да сменя темата.

- София, трябва да се приготвя...

- Тръгвай, моето момиче, тръгвай!

Точно това и направих, като взех такси, за да избегна възможно закъснение.

Галерията „Албан Соваж“ се намираше в долния край на улица „Севине“, недалеч от метро „Сен Пол“, в сърцето на квартала Маре. Зад малката витрина имаше просторно помещение в дълбочина, разделено на малки зали от бели подвижни пана. В самата витрина, без каквато и да било съпътстваща информация, на видно място бе поставен грамаден розов фалос от пластмаса, облечен като кукла: бяла рокличка, черни лачени обувчици, колие от перли и пр.

Огледах набързо вътрешността и установих, че всичко там е издържано в съшия дух: предрешен като плюшено мече скротум, вулва в работно облекло и така нататък, като всеки сексуален атрибут бе представен като детска играчка.

- Харесва ли ви?

Млад плешив мъж с едва набола брадица, със слисана усмивка и блеснали очи, бе изскочил като дявол от бутилка. През открехнатата врата дочувах откъслечни светски разговори, звън на чаши и злословия, прошепнати на ухо. С една дума, парижки вернисаж. Очевидно никой не се интересуваше дали творбите на художника се харесват, или не. Важно бе присъствието, безплатният бюфет и преди всичко поканата за бъдещо подобно събитие.

- Не бих могла да кажа... Просто чакам някого.

- Влезте, може би той е вътре.

Предвзетият тон, с който ме покани, почти не оставяше съмнение относно сексуалната му ориентация. Това обаче не бе достатъчно, за да се реша да вляза.

- Влееезте - настоя той и ме хвана за лакътя с прекалено шумна въздишка. - Няма да стоите тук като някаква задръстенячка!

Нямах друг избор, освен да го последвам сред пъстрата фауна, съставена от журналисти в черни униформи, небрежно облечени художници с татуировки и пиърсинг, както и от полуголи същества в скъпи рокли.

Тъкмо се питах се кой би имал нужда от ескорт сред подобно сборище от сродни души, където всеки познава всеки и се старае да снобее, когато моят водач, с очила с рогови рамки върху плешивата глава, ми подаде едновременно чаша шампанско и ръка, която да стисна.

- Албан Соваж.

- А!... - възкликнах аз. - Значи, вие сте домакинът?

- Домакинът съм, но на кредит, което ми струва майка си и баща си, но може да се каже, че все пак тук аз съм домакинът.

Имаше ли той майка, която да заблуждава чрез моето присъствие? Или бе принуден да убеждава инвеститорите, че влиза в правия път? Или дори по-зле: дали самата аз, без да си давам сметка, не бях концептуален хепънинг по идея на някого от тук присъстващите извратеняци? Момиче на повикване в страната на съвременното изкуство...

Не знаех как по-деликатно да се осведомя по въпроса.

- Вие...?

- Не. Не съм аз. Последвайте ме, ще ви представя.

Когато ми показа моя клиент, отначало помислих, че това е някаква неуместна шега: мъжът бе около четирийсетгодишен, пристегнат във втален костюм, с отворено над жилетката сако, с бастунче със сребърна дръжка в дясната ръка и лице, прикрито зад слънчеви очила. Албан ме повери на него, без да ме представи, и веднага се врътна, като се отдалечи с думите:

- Оставям ви. Отивам да оскубя китайците. Бизнесът си е бизнес, момичета!

Стоях като статуя пред непознатия, който свали тъмните стъкла и като начало мълчаливо ме огледа до най-малката подробност. Всъщност налагаше ли се да казва каквото и да било? Като се остави настрани доста гротескният му външен вид, той налагаше присъствието си с магнетизма на своя поглед. Макар кестенявите му очи да изглеждаха твърде обикновени въпреки златистия оттенък, който им придаваше осветлението, фактът, че бяха леко хлътнали, ги правеше рядко изразителни. В главата ми се мярна мисълта, че това е поглед на убиец, но аз се постарах веднага да я пропъдя. Напразно усилие, защото в този момент той се взря в мен и ме постави под властта си. Чувствах, че прониква все по-дълбоко в мен. Още преди да е продумал, успяваше да завладее съзнанието на своя събеседник.

- Добър вечер, Ел.

Останалата част от външността му напълно съответстваше на първоначалното впечатление: издължено овално лице, високи скули, изправена стойка, издаваща високомерие, донякъде сковано движение на главата и фини ръце на хирург или пианист...

Без всякакво съмнение се класираше в първата тройка на най-привлекателните ми клиенти. Липсваше му красотата на живите манекени, които привличат клиенти пред някои магазини и предизвикват възхищението на наивните момиченца, но притежаваше обаянието на пленителен герой от киното или сцената, благоволил да слезе сред нас, простосмъртните.

Не бе необходимо да оглеждам залата, за да установя, че цялото внимание е насочено към него. Особено на жените, които пърхаха край нас като листа, брулени от вятъра. А той не правеше нищо особено и дори съвсем нищо, защото просто стоеше неподвижен. Но дори и така смазваше мъжката конкуренция с величественото си излъчване. Несъмнено присъстваше и в същото време бе някак далечен, извисен над презряната човешка гмеж.

- Добър вечер - промълвих аз.

Той пристъпи към мен, накуцвайки, като се опираше с цялата си тежест на бастунчето от ценно дърво, и това ми даде да разбера, че недъгът му не е преструвка. Той обаче съвсем не накърняваше първоначалното впечатление, а напротив, засилваше чара му. Видът му не бе някаква обвивка или поза, а носеше белега на богата история, на минали болезнени преживявания, и това го правеше още по-обаятелен.

- Поне веднъж да не съм разочарован от прекомерните обещания на нашата приятелка Ребека.

Този комплимент и начинът, по който ми даде да разбера, че постоянно прибягва до нашите услуги, беше неприятен и дори груб. По принцип клиентите на „Нощните красавици“ се стремяха да ни предразположат, като се преструват, че отношенията между нас са нормални, все едно че за да се срещнем, не сме се ползвали от ничие посредничество. За него обаче това не важеше. Необичайната му откровеност ме раздразни. Сякаш бе решил изведнъж да помрачи първото впечатление, предизвикано от неговата поява.

- Ние обаче всеки път правим точно това - възразих аз доста рязко. - Изпълняваме обещанията си.

- Разполагате с цяла вечер, за да ме убедите... Ел.

Никак не ми харесваше начинът, по който отделяше името ми от останалите думи в изречението, сякаш си играеше с него като котка с мишка.

Без съмнение за изпълнението на тази моя последна поръчка бих предпочела някой добродушен и непохватен мечок, горд от факта, че се появява под ръка с мен, ала момичетата на повикване никога не поръчват вечерното меню.

- Дори не знам името ви - пристъпих аз към фронтална атака. - Вие сте господин...?

- Търпение... Ще го научите. И за това разполагаме с цяла вечер.

С всяка изминала секунда първоначалната магия все повече се разсейваше, а аз все повече губех самообладание. И все по-силно ми се щеше да избягам оттук. Мисълта за часовника във витрината на „Нативел“ обаче засега успяваше да ме задържи. Без този разкошен досадник и без неговите пари щях да се простя с намерението си да го купя. А за да сломи и последната ми съпротива, Ребека изрично бе споменала, че мога да искам от него двойна тарифа. Значи, налагаше се да издържа. Само че още колко време?

Сякаш усетил надигащата се в мен паника, куцият денди смени регистъра и се превърна в приветлив, дори закачлив събеседник, който ми зададе няколко любезни въпроса: студентка ли съм, или не? Парижанка ли съм, или от провинцията? Харесвам ли съвременното изкуство, или съм по-скоро безразлична?

Най-сетне благоволи да слезе от своя пиедестал.

- Признайте, че галериите не са от любимите ви места? - подхвърли той с по-открита, почти чаровна усмивка.

- Не... Не особено.

- В такъв случай ще ми позволите ли да бъда ваш водач?

- Мой водач?

- Е, да. За тази вечер. Трябва да знаете, че Давид Гарше е обещаващ художник и вече добре се котира в Ню Йорк и Лондон.

Давид. Значи, така се казваше художникът, който излагаше тук тази вечер творбите си. Усмихнах се вътрешно на съвпадението. Давид Барле. Давид Гарше. Смущаващо съзвучие.

- Съгласна съм, можете да ме водите - съгласих се аз, донякъде поуспокоена.

С вежливо движение той ми предложи ръката си. Тя бе тънка, мускулеста, но не прекалено, като от нея лъхаше трескава енергия, добре осезаемо постоянно напрежение. Увличайки ме пред една или друга творба от единия до другия край на галерията, непознатият се възползваше от нашата първа близост, за да прибегне до фамилиарни жестове, характерни за интимни познати. Дори си позволи да оправи един кичур, паднал на тила ми, като при това докосна гърба ми, по който незабавно мина електрически ток.

- Имайте предвид - подхвана той по-спокойно и дори сериозно, - че Давид е галено дете от богато семейство, който се опитва да заклейми произхода си.

- Щом го казвате...

След като намерението ми бе тази мъчителна за мен вечер да приключи колкото се може по-скоро, би трябвало да се представя възможно най-добре. Колкото по-малко се противоречи на подобни личности, толкова по-бързо те се изморяват от собствения си брътвеж. В това отношение той вероятно изобщо не се отличаваше от университетските професори, които си падат по доверчиви студентки и някои от които напразно се бяха опитвали да потърсят близост с мен.

От това разстояние долавях две нотки на неговия парфюм - ванилия и лавандула, стоплени от огъня, който сякаш постоянно го изгаряше отвътре.

- Така е. Социалното значение на неговото творчество минава далеч отвъд собствената му принадлежност.

При тези думи той ми посочи гигантската фигура, възпроизвеждаща Жирафата Софи, с грамадни гърди, стегнати в сутиен със съответния размер, и с прашки, впити между бутовете й.

При това движение под левия му ръкав се показа ръката му с татуирана върху нея буква, малко „а“, с връх на перо до нея. Невъзможно бе да се види какво има по-нагоре върху бялата му кожа.

- Съжалявам, боя се, че не ви разбирам. По какъв начин осмиването на играчките от детството и превръщането им в гротескни сексуални символи би могло... По какво всичко това се отличава от типа на еснафа, който плюе в супата?

Казах това, без да се замисля. Бе подразнил критичното ми чувство и то бе реагирало незабавно.

Очаквах да ме изгони без много обяснения (и без съответния хонорар) или поне да ме стрелне с огнения си поглед. Получи се обратното: в очите му проблесна любопитство, подчертано от усмивка, в която се четеше едновременно учудване и възбуда.

- Обърнете внимание на избора, Ел: Давид би могъл да се спре на играчки, в които вече се съдържа провокативен сексуален елемент, като Барби например, и да го експонира допълнително. Само че той е решил да превърне в символи на сексуалната еманципация именно предмети, синоними на детската невинност...

- Окей, щом казвате. И какво от това?

- Онова, което той иска да извади на показ, е бързината и силата, с която днешните деца преминават от природната си чистота към състояние на сексуални индивиди. Затова и слива в едно детето и сексуалния хищник. Плячката и ловеца.

Морализаторският оттенък на думите му ми бе леко неприятен. На всичко отгоре идваше от мъж, за когото не знаех абсолютно нищо, но който по всяка вероятност следваше строги принципи.

- Знаете ли на каква възраст децата за пръв път гледат порнографски филм? - продължи той, този път съвършено сериозно.

- Не... Нямам представа... Четиринайсет години?

- Единайсет години. На единайсет години подрастващите, момчета и момичета без разлика, са напълно наясно с фелацията, содомията, двойното проникване и далеч по-крайни сексуални прояви.

- Да, това със сигурност е пробл...

- Напротив! - възкликна той, разпален от собствената си реч. - Изобщо нищо не разбират! И именно в това е проблемът. Банализацията на сексуалните изображения създават илюзията, че всеки е отлично запознат и информиран по въпроса. Всички тези порнореклами, тези предизвикателни облекла, тези сериали, които децата поглъщат като топъл хляб и които са изпълнени със секс. Нищо от това не пробужда тяхната сексуалност. Става дума за огромен, необикновено доходен пазар, но в никакъв случай за сексуално образование, достойно да се нарече такова. Всичко е фалшиво, изопачено, смехотворно и понякога дори съпроводено с насилие. Това е всичко друго, само не еротика. Всичко друго, но не и истина!

- Значи, ако ви разбирам добре, проблемът е не само в съществуването на всички тези форми на сексуалност, но също и във факта, че децата се сблъскват с тях преди естественото пробуждане у тях на сексуалността?

- Точно така - разпалено потвърди той. - Именно това изразяват творбите на Давид: прекалено достъпният секс тласка всяко дете към една мнима сексуалност, при която времето, необходимо за съответното образование, чисто и просто бива отречено и отпада. Никое от тези деца, които консумират секс от най-ранна възраст, не разполага с филтър, за да отсява от тези картини истината. Те приемат цялата тази свинщина за чиста монета. Именно в това е драмата! Това е скандалното!

- А според вас на каква възраст децата трябва да се запознават със секса? И преди всичко кой да се заеме с това?

За момент си спомних за тайнствените бележки в моето тефтерче. Дали онзи, който ми ги пращаше, не целеше по свой начин, натрапчив и брутален, близък до изнасилване, именно да ме образова?

- Зависи от конкретния случай. Няма точно определена възраст за избуяване на собственото либидо, както се опитват да ни убедят законодателите и статистиците. Таймингът зависи от индивида. Някои са готови преди другите. Ала това изобщо не е причина към сексуалното възпитание да се подхожда стандартно.

Значи, философията на този Русо в областта на секса се свеждаше до това всеки да съзрява сексуално по естествен път, като междувременно бъде предпазван от натрапчивото влияние на пазара в днешното общество. Същевременно обърнах внимание, че остави без отговор моя втори въпрос: кой би трябвало да се заеме със сексуалното възпитание на децата? Кой наистина, след като той не без основание отхвърляше доминиращия модел, предлаган от пазара?

Постепенно си дадох сметка, че не съм дотам безразлична към думите му. Ала трябваше ли това да става именно под такава форма? Наръчник за юношите от съседния лицей, които няколко пъти на ден минаваха пред галерията и виждаха подобни чудовища, достойни за Содом и Гомор, без каквато и да било предварителна подготовка за тази рядко непристойна гледка? Дали тя бе по-малко вредна от порнографията, която гледат по Интернет? Дали художникът не ставаше (неволен?) съучастник на злото, което претендираше, че разобличава?

Не споделих тези морални резерви с моя водач, защото той да такава степен се вживяваше в думите си, че накрая започнах да си мисля дали всъщност самият той не е Давид Гарше и автор на тези гадости.

- Тъкмо говорим за дявола... И ето че замириса на сяра!

Събеседникът ми възбудено кимна към някакъв човек зад нас, после му махна приканващо с ръка и непознатият се приближи, пробивайки си път сред тълпата любители на безплатни софри.

- Добър вечер - поздрави плахо млад мъж, едва ли не юноша, с бяла риза и дълъг перчем, скриващ половината му лице.

- Давид, да ти представя Ел. Ел, ето го младежа, чието творчество така пламенно защищавах пред вас.

Меко казано.

Опитах се да изобразя върху лицето си усмивка, отправена към художника, чувствайки се съвсем неловко.

- Добър вечер и. поздравления.

- Благодаря - смутено отговори той.

- Смятам, че творбите ви не са оставили безразлични пресата?

- Вярно е - намеси се моят кавалер. - Вече излязоха няколко отлични статии. Само че не това е най-важното. Най-важното е, че някои ваши събратя по перо не се спряха само на провокативната страна от творчеството на Давид, а обърнаха внимание на социалното и възпитателното послание, което то съдържа.

Интересно как бе отгатнал бъдещата ми професия? Нали Ребека би трябвало да запази за себе си подобна строго поверителна информация?

Канех се да му задам този въпрос, когато до него съвсем безцеремонно се долепи висока метиска в рокля на пайети, която прикриваше толкова малка част от тялото й, че напомняше по-скоро бански костюм. Жената отърка тялото си с идеални форми до суховатата снага на моя събеседник. За разлика от Давид, моя Давид, той не напомняше нито един известен актьор. Въпреки това особената му трескавост позволяваше да бъде причислен към типа на Уилям Дефо, Крисчън Бейл или Антъни Пъркинс, отличаващ се с белязана от тревожност и тайнственост физика. Лишен от красотата на статуя, но пламтящ.

- Ще тръгваме ли, Лулу?

- Да вървим. Ел, оставям ви в компанията на бъдещето на съвременното изкуство.

Въпросното бъдеще се загледа в острите върхове на обувките си.

- Почакайте... Тръгвате ли си?

За пръв път клиент ме изоставяше по този начин, предпочитайки обятията на момиче, сто пъти по-красиво и по-изтупано от мен. Пачките на роклята ми се разтрепериха от гняв и възмущение. Фактът, че ме зарязва по този начин, ме накара да забравя нощния бонус, от който неговото бягство ме лишаваше. Просто бях ядосана, че предпочитат друга пред мен.

- Не се бойте. Отново ще се видим - обеща той, хващайки през кръста гъвкавата лиана с цвят на карамел, която ме стрелна с черните си очи. - О, щях да забравя..

Какво ли забравяше той? Правилата на елементарната куртоазия? Или може би да ми плати? В зависимост от случая клиентът или даваше парите направо на мен и превеждаше съответната комисиона на агенцията, или, както постъпваха някои, които постоянно прибягваха до нейните услуги и имаха открита сметка, уреждаха всичко с Ребека, която след това ни възнаграждаваше по подобаващ начин. Не се осмелих да го запитам, но предположих, че принадлежи именно към тази привилегирована категория.

Той протегна ръка към ниския кок на моята прическа, който постепенно се бе смъкнал към тила ми. В момента, когато го докосна, замръзнах на мястото си.

- Какво има?

- Би трябвало да използвате по-скоро игла за коса, а не шноли - подсказа ми той, сякаш четеше мислите ми. - Така тилът ви ще се вижда. Жалко би било да го прикривате.

- Да, не знам. - промърморих аз.

- Приятна вечер, Ел.

Двойката скоро се изгуби сред гроздовете от гости, но аз продължавах да чувам тракането на бастунчето по излъскания бетонен под. Ала ето че мъжът неочаквано се появи отново сам и

приближи до мен. Какво още искаше?

- Сега си спомних, че дори не ви се представих.

- Вярно...

Помислих си, че е крайно време да го стори.

- Аз съм Луи...

Отговорът му изобщо не ме задоволи. Луи кой? Махнах с ръка, за да дам израз на моето любопитство.

- Луи.?

- Барле. Аз съм меценатът на Давид Гарше.

Луи Барле, повторих си наум аз, за да се убедя в съчетанието на тези две имена, което ми прозвуча като изстрел.

- ... и брат на Давид Барле.

Той отново се отдалечи, спря се за момент, усмихна се и подхвърли през рамо, като че граната, готова да запрати смъртоносния си вятър в лицето ми:

- Но вие вече го бяхте разбрали, нали?

Това бе братът на Давид, чиято снимка той все не ми показваше и с когото все отлагаше да ме запознае. Сега това вече бе сторено. И то при най-ужасните обстоятелства, които бих могла да си представя.

Двамата с онова същество този път наистина изчезнаха, а аз останах на място, разтреперана.

- Ел!

Албан, домакинът на вечерта, отново се появи изневиделица пред мен и ми подаде доста дебел плик.

- Вземете. Луи ми възложи да ви дам това.

- Благодаря, но дали. ?

- Шшшт, изчезвайте! Таксито ви чака отпред. Ще отворите плика в колата.

Без да си взема довиждане с художника, аз се втурнах навън, където ме чакаше голяма черна лимузина, наполовина паркирана на тротоара и с работещ двигател. Поколебах се какъв адрес да съобщя на шофьора, но накрая казах:

- Улица „Тур де Дам“ номер три, ако обичате. В Девети район.

Той потегли без какъвто и да било коментар, а аз се разположих на меката задна седалка и отворих плика, който Луи бе поверил на своя приятел галерист. Вътре имаше осем банкноти по сто евро, тъй нови, сякаш излизаха направо от печатницата на Банк дьо Франс. Осемстотин евро за мен, следователно точно два пъти повече, отколкото щях да получа, ако бях прекарала нощта в хотел „Шарм“. Възнаграждението напълно съответстваше на обещаното. Луи Барле се бе отказал да спи с мен под прикритието на анонимността. Ала все пак се бе възползвал от услугите ми, както би постъпил с коя да е куртизанка.

Неговата щедрост ме свеждаше до равнището на обикновена курва и той непременно си даваше сметка за това. Също както със сигурност знаеше, че скоро между нас ще се установят роднински връзки.

Канех се да изпратя на Давид есемес, че се прибирам, когато върху екрана на смартфона ми се появи съобщение. Нямаше подател, но самоличността му не оставяше никакво съмнение:

До утре.

Би трябвало да изхвърля телефона през прозореца или чисто и просто да залича тези две думи от паметта си. Макар разтреперана, със странно пулсиращи слепоочия и глава, готова да се пръсне, аз не направих нито едното, нито другото. Просто се опитвах да преглътна бликащите от очите ми сълзи, призовани от неведома отколешна болка.

Така Луи Барле навлезе в моя живот.

6 юни 2009 година

Онази сутрин Давид не ме поздрави с „добро утро“. Не и лично. Беше ми оставил на нощното шкафче кредитна карта, придружена с кратка ръкописна бележка (ново доказателство по отношение на случая с тефтерчето), за да ме накара да се усмихна и да ме насърчи при ставането от леглото.

Ако не се лъжа, днес имаш кастинг?

Разкраси се по твой вкус и преди всичко по твое желание.

Обичам те Д.

Трогателен знак на внимание, подобен на всички онези, с които ме отрупваше от три месеца насам. Ала аз не бях в състояние да го оценя по достойнство. Вътре в мен цъкаше часовников механизъм. Не изпитвах съответната емоция. Не и както преди. Ала нали все пак любовта трае три години? Не три месеца.

Когато се завърнах предната вечер, Давид вече си бе легнал, пренесъл се в най-далечните селения на съня. Опитах се да се вмъкна колкото се може по-дискретно под меката завивка от пух и коприна, но въпреки това не се сдържах и се въртях всеки път, когато в съзнанието ми изникнеше някоя картина от превърналата се в катастрофа вечер.

Не можех да намеря по-подходящо определение, нито да проявя достатъчно хладнокръвие, за да възприема по друг начин създалата се ситуация: по неизвестни за мен причини бъдещият ми девер очевидно бе решил да ми постави клопка и бе заплатил за услугите ми без знанието на моя годеник. Една-единствена дума на Луи пред Давид би разсяла за миг всички мои планове за бъдещето като шепа пепел на вятъра. Край на мечтания живот; край на чудотворното лечение на Мод... Неговата подла и напълно необяснима постъпка бе разрушила всичко, което аз и Давид бяхме градили през последните месеци. Дори парите, което бях преброила няколко пъти в таксито, тъй мръсни, че дори не бе благоволил да ми подаде лично с грижливо поддържаните си ръце, бяха опорочили символа на моята любов към брат му: с отвращение си мислех как бих могла да купя онзи часовник за Давид, тъй като и той би се превърнал в символ на моя позор и на тайната, която свързваше Луи и мен.

Не можех да приема очевидната неприязън на този мъж, когото до въпросната вечер изобщо не познавах. Какво толкова му бях сторила? Дали в неговите очи аз не бях една от онези млади и амбициозни кариеристки и интригантки без мозък и без каквито и да било качества, които като пиявици се навъртат около фамилното богатство? В един момент дори ми хрумна, че сам Давид е възложил на Луи да провери искреността на моята привързаност, също както би подложил на проверка своите близки сътрудници по време на безконечните изпитания, на които ги подлагаше, преди да ги вземе на работа. Само че защо и мен? Не можех да приема подобна отвратителна хипотеза. При това толкова скоро след като ми предложил брак на баржата.

Човек, способен да направи нещо подобно, не би могъл да прибягва до манипулации в личния си живот. Именно по това той се отличаваше от Луи, който, доколкото можех да съдя, бе готов на най-коварни интриги.

- Спиш ли? - дочух аз някакъв глух глас.

Изобщо не очаквах той да се обади и едва не изпищях от уплаха сред непрогледния мрак на спалнята.

Сякаш усетил, че се нуждая от успокоителна ласка, той притисна атлетичното си тяло до гърба ми, тяло, което съвършено пасваше на моето, допря бедрата си до моите и погали шията ми с равномерния си дъх. „Така тилът ви ще се вижда, бе ми прошепнал Луи преди по-малко от час. Жалко би било да го прикривате.“

Споменът за неговите думи и още повече докосването на пръстите му по чувствителната гънка под кока предизвикаха у мен неочакван прилив на топлина. Топка енергия сякаш по собствена воля се спускаше от тила към кръста ми, стигна до задните части и изпълни със сок устните между краката ми, които почти мигновено набъбнаха от неудържимо желание. Инстинктивно притиснах задника си до члена на Давид, който незабавно се отърси от вцепенението.

- Да не би престоят в болницата да те възбужда така? - прошепна той с долепени до ухото ми устни.

В отговор само простенах с неприсъщо за мен сладострастие.

- Желая те... Вземи ме веднага.

- Не искаш ли да те.

- Вземи ме! - повторих с нетърпящ възражение тон.

Той не се остави да го молят, освобождавайки ерекцията си от памучните окови, и влезе в мен без предупреждение и предварителни ласки. Позата позволяваше непълно проникване и слаба амплитуда на движенията. Освен че бе удобна, единственото нейно предимство бе, че даваше пълна свобода на ръцете ми да стигнат до окосмената част, а след това с разтворени пръсти да галят щръкналото вече между краката ми израстъче. Дишането му стана учестено. Започнах леко да стена, докато розовата пъпка се издуваше от моите докосвания. Все още не бях достигнала до онази преломна точка, към която всяка жена се стреми, но цялото ми тяло бе обхванато от вътрешен трепет. Исках повече, исках по-силно и преди всичко по-дълго. Исках никога да не свършва и добрата вест бе, че това зависеше изцяло от мен. Свободната ми ръка сграбчи ръката на Давид и го прикани да стисне по-здраво гърдата ми. Силният натиск върху набъбналите връхчета на двете ми гърди предизвика нещо като електрическа дъга между тях. Мускулите на гърба и бедрата ми се свиха едновременно и почти болезнено. Искаше ми се този електрически заряд да продължи повече от няколкото мига, които ми се сториха толкова кратки.

Вече не си спомням кога открих техниката, която да ме

докарва до оргазъм. Все си мисля, че това стана още навремето, когато бях момиче, в леглото между две плюшени играчки, срещу плаката на Депеш Мод.

От този момент нататък всеки път постъпвам по един и същ начин: започвам да галя извивката на гърдите си. Не мога да си обясня защо при мен всички еректилни органи са свързани помежду си. Опипването на гърдите с длан незабавно събужда малкото розово човече, скрито под шапчицата. Само че аз не бързам да стигна до него. Продължавам да

проучвам горната част на тялото си: гърди, шия, тил. Понякога прокарвам ръка по косите

си, които бавно се спускат върху лицето ми като нежни ласкави пръсти. Едва когато топлината постепенно стигне между краката ми, едната ми ръка започва да играе по пъпа, спуска се по корема до косъмчетата. Играя си известно време с тях, увивайки непокорните къдрици около показалеца и средния пръст. Другата ми ръка докосва устните. От време на време един или два пръста се вмъкват в устата ми, където езикът им отвръща с влажно

докосване.

Едва тогава нещата долу стават сериозни: разтворени като V, показалецът и средният пръст започват работа. При всяко движение тази естествена вилица се удря във вече възбуденото връхче. Имам усещането, че то непрекъснато се уголемява. Че стърчи от мен като вълшебно бобче, което расте ускорено. Най-важното е, че нито за миг не прекъсвам това движение. Само от време на време пръстите ми стисват клитора като клещи и си представям как той е придобил яркочервен цвят. После продължавам предишното движение. Когато усетя, че оргазмът ще настъпи всеки момент, в действие влиза и другата ръка. Понякога извършвам въртеливи движения с показалеца около клитора, който започва да излъчва неземна наслада. Друг път вкарвам пръст във вагината, където той се разхожда на воля и мачка влажната вътрешност. В резултат от съчетанието на всички тези движения, първата мощна вълна идва откъм клитора и изпълва корема ми. Втората и следващите вълни се надигат като цунами от епицентър, дълбоко във вътрешностите ми, и се разпространяват в две противоположни посоки: надолу, към краката, нагоре, където повдига гърдите и отмята главата ми. „О, не, не... “, простенвам най-често аз, след което изведнъж се отпускам и изтощена лягам настрани, свита на кълбо. Задоволена, макар и не наистина щастлива.

(Анонимна бележка от 6 юни 2009 г.: с изключение на плаката на Депеш Мод, всичко или

почти всичко е вярно.

Как той постига това?)

Окуражен все пак от онова, което смяташе за резултат от неговите усилия, Давид ускори ритъма и не след дълго се изпразни в мен с жалостиво стенание, което сякаш издаваше болка. Усещането на неговите спазми отвътре за мен бе като допълнителна награда. Като насърчение.

Защото ако откъм страната ези всичко бе приключило и Давид се оттегли веднага, откъм страната тура аз продължавах да действам с показалеца и средния пръст, сега вече по цялата повърхност на вулвата, вмъквайки последователно единия или другия пръст в най-сетне влажната вътрешност. Скоро настъпи отприщване, някъде под пъпа ми се зароди вълна и се разля надолу по корема и краката ми. Този път вълната беше само една.

- Неееее...

Това не бе оргазмът на века, но си беше истински, такъв, какъвто можех да си го доставям сама. Удоволствие джобен формат за бърза консумация между две възглавници. В това отношение сексът с Давид не се различаваше много от този с Фред или от секса, за който не разчитах на никого през няколкото месеца, когато бях сама.

Надявах се все пак да го заблудя и той да си припише заслугите за постигнатото, но до мен вече се дочу тихо сумтене, което не след дълго щеше да премине в силно хъркане. Давид спеше и аз скоро го последвах, изтощена от лавината противоположни емоции, които отстъпиха място на странен сън, в който Давид Гарше, спонсорираният от Луи млад гений, навлякъл кукленските одежди на представения от самия него огромен пенис, ми шепне с едва загатната усмивка: „Защо не го научиш как да прави секс с тебе, а? Какво чакаш? “

Какви само възможности предоставя една лъскава платинена карта с неограничен кредит! След като на следващата сутрин използвах тази на Давид половин дузина пъти, почти напълно забравих тревогите и колебанията от предната вечер. Всяко следващо набиране на кода, предоставен ми като върховен знак на доверие, постепенно заличаваше от паметта ми Луи, тератологичното творчество на Давид Гарше и натруфените философски разсъждения относно сексуалното възпитание на подрастващите. Забравях каква заплаха представлява за мен запознанството с моя девер. Вслушвах се единствено в чуруликането на продавачките, което ме опияняваше като песента на сирените.

- Общо имаме четиристотин петдесет и осем евро. Моля, госпожице.

- Жилетката, полата, обувките, малката ръчна чанта... всичко прави осемстотин двайсет и три евро и петдесет. Моля.

- Двеста шейсет и седем евро, ако обичате. Имате ли клиентска карта за магазина?

- Леле, виждам, че добре сте се натоварили. Желаете ли да ви повикам такси?

- Петстотин двайсет и едно евро, като приспаднем намалението за покупки над петстотин евро, нали така?

- Обърнахте ли внимание на новата ни колекция? Напълно подхожда на вашия стил!

Съгласявах се с всичко, което ми казват, носейки се върху летящото килимче на осъществените желания с помощта на безотчетните пари. Само за няколко часа пребродих всички магазини на известни модни къщи в квартала Абес, триъгълник на съвършенството, разположен между предоставените на простолюдието улици „Льопик“, „Мартир“ и „Троа фрер“ Слънцето грееше ярко, а галещият ветрец пропъждаше последните мрачни мисли, свързани със семейство Барле.

Другото предимство на клиентка, която няма проблем с парите в края на месеца, пък било и за сметка на негова милост, бе рязката промяна в отношението към мен. Внезапно бях престанала да бъда обикновено закръглено девойче, на което с известна доза отвращение подават четирийсети ръст, а разкошно създание, което с формите си не отстъпва на новите манекенки и което днешната реклама се опитва да наложи като модел, пренебрегван десетилетия наред.

Насърчена от всичко това, без колебание си избирах прилепнали кройки или бухнали поли, подчертаващи сладострастната ми фигура. „Сякаш си слязла от картина на Буше или на Пусен“, казваше понякога Давид, който бе любител на класическата живопис.

Площад „Пигал“ бе на две крачки от Абес, а оттам се спуснах на десетина метра по улица „Удон“, докато отхапвах от мазния и сочен сандвич с фалафели. Рекламата на булевард „Клиши“, пред която спрях, бе далеч по-крещяща от тази на модните бутици, които малко преди това бях удостоила с присъствието си. Полугола фигура, очертана с розов и червен неон, намигаше, призовавайки минувачите към разврат. Мъжете вдигаха глави, някои поспираха, като част от тях поемаха по облицования с огледала коридор.

- Влез, госпожице, при нас е чудесно и за момичета! - подкани ме ловецът на клиенти с бръснат череп и арабски акцент. - Влез!

- Не. Искам само да се видя с една приятелка, която танцува тук. Со.

Спрях се навреме. Господ знае под какъв псевдоним се подвизаваше тя на това място. Не ми

се щеше да разбулвам нейната анонимност.

- Как изглежда твоята приятелка?

- Брюнетка с дълга чуплива коса... и с...

С поруменяло лице направих жест с ръце, за да покажа пищната й гръд.

- Охо! - прихна той, показвайки два реда развалени заби. - Че ти какво си въобразяваш, малката? Те всички са брюнетки с големи цици!

- И как да я открия тогава? - запитах аз с възможно най-невинен вид.

Мъжът ме потупа приятелски, но доста силно по гърба, след което ме побутна във вътрешността на заведението.

- Хайде, влизай, влизай. Като минеш огледалата, свий вдясно. Ще видиш врата с надпис „Служебен вход“ и там ще намериш всичките момичета. Твоята приятелка сигурно е в някоя от кабините.

Послушах го, проклинайки София, която ми бе уговорила среща на работното си място. „Нали знаеш, това са онези танци, от които мъжкарите се възбуждат, а след това отиват у дома да изчукат законната“, бе ми обяснила накратко тя по гласовата поща, свеждайки всичко до някакъв женски вариант на спектак-лите в „Чипъндейл“.

Знаех, че времената са трудни и тя е принудена сериозно да преразгледа и посвие амбициите си. Ала едно бе да знаещ докъде е стигнала и съвсем друго да видиш с очите си падението й. Съвсем друго.

Поех по слабо осветения коридор, твърде тесен за мен с всички торби, които мъкнех. През малкото прозорче на една от многото врати забелязах моята приятелка в гръб, само по прашки, чието наличие установих благодарение на една извивка с тяло, при което тя се обърна за миг с лице към мен. Все пак успях да забележа, че е свалила двата пиърсинга от пъпа си. Похотливото й кълчене минаваше отвъд всякаква хореография. Диско ритъмът, който се носеше отвътре, имаше за цел единствено да подчертае гърдите, устните и задника й пред непрозрачното стъкло от другата страна на миниатюрната кабина. От време на време тя долепяше някой от въпросните атрибути до самото стъкло, отвъд което със сигурност някакъв мъж в този момент мастурбираше.

- Пет минути! - даде ми скришом знак тя с лявата си ръка, което показваше, че ме е забелязала.

В друг от моите мокри сънища съм гола върху леглото и се галя. Вероятно е лято, защото

ми е топло и по кожата ми е избила лека пот. Тялото ми е напълно открито и аз свободно се

отдавам на насладата, убедена, че съм сама във вилата.

Бедрата ми са разтворени, а между тях зее вулвата. Прилагам безпогрешната си техника: обърнатото V на показалеца и средния пръст около щръкналия клитор, докато средният пръст на другата ръка е дълбоко във влажното отвърстие. Вътре в мен гори. Дори от

разстояние усещам леката миризма на моя сок и това още повече ме възбужда. Тъкмо когато чувствам приближаването на върховния момент, до мен достига шумът от стъпки зад вратата. Старият паркет скърца под тежестта на човека, който изведнъж застива

неподвижно. Почти чувам затаеното, пресекливо дишане на непознатия, който не смее да

се покаже. Дали случайно ме е изненадал? Или отдавна ме дебне? При други обстоятелства

щях да се облека набързо или да се прикрия с единствения бял чаршаф. Ала сега не мога да се спра. Продължавам движенията и дори започвам да въртя

по-широко пръсти вътре в мен, дирейки по-надълбоко

чувствителни зони. Хапя устни. Не след дълго неволно надавам вик. Мисълта, че този мъж е тъй близо, вцепенен от обзелата го емоция, без съмнение разтреперан от желание,

допълнително засилва моите усещания. Започвам да дишам шумно... Той също. Вероятно е хванал члена си и го трие в ритъм с мен, опитвайки се да сподави стенанията си.

Събуждам се тъкмо в момента, когато според мен и двамата стигаме до оргазъм. В

последвалото полусънно състояние си представям как той си тръгва, без да се обади или да

разкрие своята самоличност.

(Анонимна бележка от 6 юни 2009 г.: никога не съм сънувала подобно нещо, но, боже

мой. вече съм преживявала тази сцена!)

Останах още десетина секунди, за да наблюдавам изпълнението на София, когато изведнъж от тавана на кабината замига червена светлина, отбелязваща финалното обратно броене.

Десет, девет, осем.

Тогава София опъна задник към анонимния клиент, обърна се с лице към мен и с полузатворени очи пъхна среден пръст във вагината си, отмествайки тънкото парче плат, което я покриваше. Отначало бавно, а след това все по-бързо започна да имитира движението на мъжки член.

. седем, шест, пет.

Дали това бе включено в договора й? Пръстът енергично се движеше, сякаш тя се опитваше да задоволи собственото си желание, а не това на клиента.

. четири, три, две .

По всичко личеше, че изпитва истинска наслада, но на мен ми бе неприятно да я гледам в тази унизителна поза, участваща в този мним полов акт: няколко банкноти за една незадоволена фантазия. Устните й се разтвориха. Клепките й неволно затрептяха. Дали щеше да стигне до оргазъм само на няколко крачки от мен, и то само заради някакъв изпаднал тип?

...едно, нула.

Кабината внезапно потъна в мрак. Инстинктивно се затичах към изхода, а през това време я чувах как зад олющената червена врата тя събира малкото дрехи, които бе свалила от себе си по време на шоуто.

Въпросните пет минути тъкмо бяха изтекли, когато тя се присъедини към мен на тротоара под съзаклятническия поглед на ловеца на клиенти.

- Само не ми казвай, че ти е харесало, защото ще ме накараш да се разтревожа за тебе... Ако пък ми кажеш, че не ти е харесало, направо ще те заколя! - заяви ми тя, като приятелски ме прегърна през рамото.

Никога не се бях осмелила да я запитам направо, но бях почти сигурна, че сред огромната й колекция от любовници има и няколко жени. Кои бяха те? Как изглеждаха?

- Нищо не съм казала! - отвърнах незабавно аз и се засмях.

Слънчевият следобед предразполагаше към разходка въпреки торбите, които мъкнех със себе си. Оставаха цели два часа до моя кастинг, от които трябваше да предвидя половин час с метрото до студиото в Льовалоа Пере. Силният парфюм на София, смес от ухание на цветя и пачули, се бореше с миризмата на огромния дюнер кебап, който бе купила пътем. Макар да отхапваше огромни залъци, подобно на някой шофьор на ТИР, тя беше тази, която привличаше мъжките погледи. Всеки път беше така, вероятно поради готовността за безпроблемен секс, която тя излъчваше, почти без да си дава сметка.

След като приключи със сандвича, двете се разположихме на обления в слънце площад „Абес“ пред любимия й коктейл „Монако“. Дали в резултат от лекото ми опиянение, но аз побързах да споделя с нея съвсем не случайната среща от предишната вечер.

- Този човек не е в ред! Непременно трябва да разкажеш всичко на Давид!

- И какво ще му кажа? Че брат му в продължение на десет минути се отнася към мен като към принцеса, а през останалото време като към пачавра? И защо? А, да, сетих се: защото наистина съм пачавра!

Двамата клиенти на съседната маса, очевидно безделници, излезли на лов за женска плът, ни изгледаха похотливо.

- Виж какво, Ел. Този тип очевидно ти е поставил клопка зад гърба на брат си. Не можеш да оставиш така нещата!

- Давид може да понесе много, Софи... Приема ме такава, каквато съм, въпреки десетте етажа от социалната стълбица, които ни делят. Само че никога няма да може да преглътне тази част от миналото ми. Представяш ли си заглавията във вестниците? „Давид Барле, генерален директор на компанията „Барле“, се жени за момиче на повикване!“

- Ти не си момиче на повикване, мамка му... Ти си компаньонка, а това няма нищо общо.

Нови настоятелни погледи отдясно.

- Нима? Върви го обясни на онези чакали от жълтата преса!

Тя отвърна със свиреп поглед на вниманието от страна на двамата нахалници, след което се обърна с усмивка към мен:

- Я почакай, сънувам ли?... Наистина ли каза „жени се“?

- Е, да - въздъхнах аз. - Поне така беше до снощи.

- Я стига! Забранявам ти да увесваш нос! Един от най-красивите и най-богатите пичове във Франция иска да ти сложи халка на пръста, на теб. Хайде, бъди така добра да не прецакваш всичко в последния момент.

Тъкмо тогава телефонът в чантата ми започна да вибрира и за момент прекъсна нейните натяквания:

Спешно НК: Анабел, на разположение ли сте тази вечер, поръчка в театър „Шанз-Елизе“ за двайсет и трийсет? Тройно възнаграждение от страна на клиента като компенсация за поръчката в последния

момент.

Ще ви бъда благодарна, ако отговорите възможно най-бързо.

Съжалявам, имам други планове за вечерта.

Отговорих, без да се колебая нито за момент. Не само че Давид дори не подозираше за работата ми в „Нощни красавици“, но и бях решила да не казвам нищо на Ребека за предстоящия си брак, предвид известността на бъдещия ми съпруг.

Що се отнася до клиента, изпратил на агенцията тази спешна поръчка, нямах никакви съмнения относно неговата самоличност: Луи Барле. Кой друг би могъл да бъде? Самият той ми бе заявил: „До утре“.

- Има нещо мътно в тази твоя история - продължи София. - Как брат му е научил коя си?

- Нямам представа. Предполагам, че е клиент на агенцията. Като се сещам за момичето, с което си тръгна от галерията, никак не бих се учудила.

- В картотеката на Ребека има стотици момичета. Доста чудно, че е попаднала точно на тебе.

- Давид сигурно й е показал моя снимка... - предположих аз. - Избрал ме е, прелиствайки каталога.

Вниманието ми отново бе привлечено от мобилния телефон.

Вече сте отказали три поръчки през последния месец. Знаете правилото: още един отказ и отпадате. Помислете добре.

Размислила съм.

Добре. Но трябва ли да ви напомням, че дължите значителна сума, която изпълнените от вас поръчки не са покрили? Напомням ви, че съм отложила изплащането по ВАША молба. Оставате обвързана с договора, докато не върнете тези пари до последния сантим. Отстъпчива съм, но не съм благотворително дружество.

Чудесно знаех това. Имах да връщам още хиляда седемстотин петдесет и пет евро. Сума, която наличните ми спестявания спокойно можеха да покрият. Ала за пореден път щеше да се наложи да се откажа от подаръка за Давид.

- Всичко наред ли е? - разтревожи се София.

- Да, да... Ребека ми досажда.

- Пускай я да пасе тази дърта мръсница! - изкиска се моята приятелка. - Вземи малко от джобните пари на твоя милиардер и хвърли в муцуната й колкото й дължиш. Келнер!

Тя запрати със замах въображаема пачка към въображаем сервитьор. Моят бунт сякаш облекчаваше донякъде и нейното робско положение, поне колкото да се засмее.

- Милионер, а не милиардер - поправих я аз.

- Да де. Все ще може да ти изплати дълга. Вземи, че махни тази тъпачка от мобилния си.

Следвайки нейната заповед, изтрих заплашителните есемеси на Ребека. Ала веднага след това към непрочетените съобщения се появи ново, съпроводено с характерното кликване.

- Не те оставя на мира тази дърта крава! - възкликна София.

- Е, не... Този път не е тя... Мамка му!

Няколкото любезни думи на съобщението ме разстроиха много повече от бакалските сметки на Ребека Сибони. Оттук нататък пари безспорно нямаше да ми липсват и това за мен бе истинска победа над нищетата, на която бях обречена още от раждането.

Ала професионалното признание не се купуваше с пари.

- Кой беше?

- За кастинга... Отменили са го. Вече са взели друга кандидатка. Онова момиче от прогнозата за времето.

- Тази кифла!

- Знам... Само че вече е звезда и всеки ден се появява по екраните. Лицето й е познато.

- Хм... Не ми е ясно за какво ти е да бачкаш за тези скапаняци от телевизията. Сигурна съм, че така или иначе, ще се появиш по първите страници на списанията.

- Нека ти напомня, че и моят годеник е един от главните „скапаняци“ - сърдито възразих аз.

- ...Само че аз преди пет минути така и не знаех, че ще се жените.

София напразно се опитваше да намери утешителни думи. Макар изморена от часовете, прекарани в гърчене пред непроз-рачното стъкло, все още имаше сили да ме успокоява.

- Поне ти никога няма да бъдеш горещо момиче.

- Да бъда го... Каква? - зачудих с аз.

- Ребека никога ли не го е споменавала пред теб?

- Не...

- Така наричат момичетата, които най-често приключват поръчката за вечерта в някоя хотелска стая. Но1 плюс „ел“ = Горещо момиче. Бива си го, нали?

Това бяха момичетата като София. Тя бе горещо момиче, което през деня разпалваше желанията на мъжете, а вечер им предлагаше ласките си срещу определена тарифа.

- Нямах представа, че я бива в играта на думи - прихнах подигравателно аз.

- Така или иначе, за теб всичко това приключва.

Щеше ми се да съм сигурна, че това наистина е така. Толкова ми се искаше този кастинг да затвори веднъж завинаги вратата на стаята „Жозефин“ и на всички останали стаи в хотел

„Шарм“ Да си бъда просто Анабел. Нито „ел“, нито Но1.

- Имаш ли нещо против да се обадя още сега на Давид?

- Не, разбира се, давай. Искаш ли да те оставя?

- Не, остани.

Хванах я за загорялата ръка. През лятото тя придобиваше тен, който много й отиваше...

- Май твоят медиен император няма много време за тебе - отбеляза тя, когато затворих телефона.

- През деня не. Но много странно, тъкмо сега... Иска да отида при него в службата му.

- Сега ли?

- Да, веднага. Каза, че ме очаквал.

- Може да ти е стъкнал малка пресконференция: „Анабел Лоран, каните се да вземете за съпруг Давид Барле, а вечер сте момиче на повикване... Как съчетавате тези тъй несъвместими неща?“.

- Глупачка!

Разделихме се набързо и натоварена с всички покупки, се метнах в таксито по посока на Порт дьо Севр. До този момент бях виждала само отдалеч кулата „Барле“. Тя стърчеше като лъскава наблюдателница край околовръстното шосе и властваше над цялата гледка в южните предградия на столицата, в контраст с личните предпочитания на Давид към стаите сгради. Отблизо беше още по-смразяваща на вид, за което си дадох сметка, когато влязох в шеметния със своите размери хол.

- Госпожица Лоран?

Дребничка трътлеста блондинка с конска физиономия, при това с вдигната на кок плитка, вероятно дебнеше пристигането ми, защото ме посрещна почти веднага.

- Казвам се Клое. Господин Барле ми възложи да ви отведа до неговия кабинет. Ще бъдете ли така добра да ме последвате?

- Да, с удоволствие.

- Всъщност - продължи тя, сякаш животът й зависеше от това - той ще ви приеме в заседателната зала, защото в момента има среща в кабинета си.

- Добре.

Чувствах, че вече съм част от някаква игра, чиито правила не ми бяха известни и в която Клое играеше второстепенна роля. Затова и очевидно се намираше под голямо напрежение. От влизането ни в асансьора до прозрачната врата, пред която ме остави, поне десетина пъти погледна часовника си.

- Мога ли да ви предложа кафе? Или чай? Вода? Разхладителна напитка?

- Не, няма нужда. Благодаря.

- Окей. Господин Барле ще дойде само след...

За сетен път тя погледна часовника си.

- ...три минути. Най-много четири.

- Чудесно - отвърнах аз, като с мъка се сдържах да не избухна в смях.

После размислих и си дадох сметка, че това битие, в което дори секундата се цепи на две, бе ежедневие за клетото момиче, също както и за мъжа, с когото споделях живота си.

Разположих се в един от новите кожени фотьойли на колелца и запрелиствах икономическите издания, които открих на ъгъла на масата, когато зад остъклената врата се очерта нечий силует. Неговият парфюм, особено съчетание от лавандула и ванилия, достигна до мен още преди да съм открила присъствието му. Успях само да вдигна поглед от статията, която бях зачела разсеяно, и ето че откъм вратата чух гласа му:

- Ел! При нас, в цялото си великолепие! Каква чест!

Облегнат с две ръце върху дръжката на бастуна, Луи Барле ме гледаше с живите си очи, пристегнат във втален костюм като предишната вечер, и също толкова елегантен. За момент дъхът ми спря в гърдите. Вероятно съм изглеждала като умряла риба или нещо също толкова привлекателно, защото усмивката му стана по-широка и презрителният израз изчезна от лицето му, отстъпвайки място на онази приветливост, която той бе проявил в началото на нашата първа среща.

Ала можех ли да разчитам на доброжелателност от негова страна? Възможно ли бе да ме преследва чак дотук, без да получи онова, на което се бе надявал с посредничеството на Ребека?

Пристъпих решително и застанах тъй близо до него, че обяснението от негова страна бе неизбежно.

- Какви ги вършите тук?

- Какви ги върша ли?

Той видимо се наслаждаваше на нелепата ситуация, почти ликуваше. Неговата поява, дори по-неуместна, отколкото предишната вечер в галерията, ми подейства също толкова шокиращо. Онова, което най-силно ме смущаваше, бе, че това негово натрапчиво присъствие тук и сега изглеждаше напълно оправдано, и той го показваше с всяка клетка на тялото си.

- Смятам, че липсата на отговор от моя страна е достатъчно красноречива - казах натъртено аз. - Тази вечер не съм на разположение. Нито пък коя да е друга вечер.

- Това ми стана ясно от първия път.

Поне си признаваше, че той стои зад въпросната покана. Стоях пред него, обзета от бяс, готова да го сграбча за гърлото или да препъна недъгавия му крак.

- Защо тогава ме последвахте дотук?

- Не съм ви последвал. Можете да бъдете сигурна в това.

- Лъжете! - избухнах аз, като все по-трудно сдържах яростта си.

- Успокойте се. Просто Клое ме осведоми за вашето прист...

- Аха! Значи, е ваша съучастница!

Веселият глас на Давид ненадейно спука балона на гнева, който ме изпълваше цялата. След изненадата, която ме обзе, дойде и топлата му прегръдка.

- Значи, вече сте се запознали. Чудесно!

За Давид всичко бе „великолепно“ или „чудесно“. Ако не прибегнеше до някой от тези епитети, това означаваше, че положението е трудно, ако не и ужасно. В този момент той действително изглеждаше възхитен, че ни вижда заедно.

Луи се опитваше да прикрие ликуването си и се стараеше да улови погледа ми, за да може по-добре да ми влияе.

- Може и така да се каже.

- Това е ужасният ми брат! - пошегува се Давид, като го потупа по рамото. - А същевременно и директор по комуникациите на групата „Барле“

- Директор по... - смотолевих слисано аз.

- Единственият, който е изпълнявал тази длъжност... При това по възможно най-добрия начин.

Покровителственият тон на Давид очевидно предизвикваше у Луи крайно раздразнение. И въпреки това в присъствието на брат си той проявяваше сдържаност, която нямаше нищо общо с разюзданото му държание предишната вечер. Без съмнение спазваше задължителното за един служител уважение към началника. Или пък на блудния син към преуспелия брат.

Генералният директор се обърна към човека, който беше негова дясна ръка, и с професионален тон му заяви:

- Сега, ако нямаш нищо против... Искам да кажа две думи на Анабел. Насаме.

- Разбира се.

Луи се поклони раболепно, хвърли ми един непроницаем поглед и най-сетне се оттегли в дебрите на етажа, като известно време отражението на високия му силует се мяркаше по грамадните стъклени стени.

Луи Барле има стегнат задник, който добре се очертава под прилепналия панталон.

Задник, който веднага ти се иска за хванеш, да стиснеш и дори може би да ухапеш, да го...

(Анонимна, недовършена бележка от 6 юни 2009 г.:

по сотшеп!! )

- Скъпа?

- Да?

- Седни, ако обичаш.

Подчиних се и за пръв път се озовах пред Давид в позицията на тази, която трябва кротко да слуша, както се полага на една добра съпруга.

- Размислих по въпроса за твоя кастинг и изобщо...

- Да не говорим повече за това.

- Напротив... Нека поговорим. Днес следобед обсъдих положението с Люк Доре, директор на канала БТВ. Той отдавна имаше намерение да включи културно предаване във вечерния блок. Праймтаймът в четвъртък вечер открай време не е добре. Досега аз бях този, който натисках спирачката, но вече му дадох зелена улица.

Натискал спирачката. Зелена улица. Представена по този начин, работата на Давид изглеждаше не по-трудна от игра с детски автомобилчета. Игра, в която той, естествено, всеки път излизаше победител.

- И какво? - престорих се аз, че не разбирам накъде клони.

Той ме хвана за ръката.

- И така, госпожице Лоран... Би трябвало да кажа по-скоро госпожо Барле... Имам удоволствието да ви съобщя, че след няколко седмици започвате работа като водеща на културното предаване с широка тематика по канал БТВ, наречено Културен коктейл.

- Шегуваш се?

- Нищо подобно. Показах на Люк пробните ти клипове от Центъра за подготовка на журналисти. Много му харесаха.

- Само че, Давид... Никога досега не съм се появявала по телевизията!

- В такъв случай ще постъпиш като деветдесет и девет процента от телевизионните водещи: ще се учиш в процеса на работата.

Той пусна ръката ми, стана вероятно защото вярната Клое строго бдеше над разпределението на времето.

- Естествено, това е временна работа... Ако не ти хареса, можеш да я смениш. Сега трябва да те оставя. Вече закъснявам с две минути. Пак ще поговорим тази вечер.

Моят съпруг бе променил живота ми много повече, отколкото дори бях мечтала. В качеството си вече на мой работодател той ме остави, без да ми каже довиждане или да ме целуне.

За мое огромно съжаление двамата бяха един и същ човек.

Никога преди метрото до Нантер не ми се бе струвало толкова красиво, нито пък пътят от центъра на Париж дотам толкова кратък. Бях престанала да мисля за интригите на Луи и за не по-малко плашещите писма на моя преследвач. Струва ми се, че в един момент дори се усмихнах глупаво на човека срещу мен. Щеше ми се моето настроение да се предаде на всички пътници и те също като мен да се понесат на крилете на радостта. Може би исках твърде много...

Отвън светлината на залеза обливаше с приятни багри сивите жилищни блокове и те изведнъж ми се сториха красиви.

Бях толкова възторжена, че се отказах да ходя до полицейския участък в центъра, както бях решила, дори забравих да се отбия до хлебарницата и да купя сладкиши за мама, както правех обикновено. Предложението на Давид бе прогонило далеч от мен всякакви опасения и страхове.

- Няма значение - успокои ме още от вратата Мод, облечена във вечния си пеньоар. -Приготвила съм фрикасе по бабина рецепта.

На години тя изобщо не беше баба, но болестта вече й бе предала съответните черти: посивялото лице, върху което бръчките сякаш с всеки изминал ден ставаха по-дълбоки, мъчителната походка...

Отначало се въздържах да дам израз пред нея на сполетялото ме щастие, сетне дълго рових в чинията с телешко фрикасе, от което се носеше приятна миризма на индийско орехче и дафинов лист. Сякаш за да сподели радостта ми, Фелисите мъркаше и правеше осморки около краката ми.

Опитах се да омаловажа необикновените възможности, които ми предоставяше Давид, но майка ми веднага ги оцени по достойнство:

- Мила, та това е чудесно! Чудесно...

Тя ме прегърна с изнемощелите си ръце и ми се стори, че сякаш се вкопчва в мен, за да не залитне. Посегнах и я подхванах с една ръка. Погалих я с поглед, вперен в чинията пред мен.

- Да, разбира се...

- Но...?

- Чувствам се неудобно, че прави всичко това за мен.

- Защо?

- Сама разбираш: аз съм на двайсет и три години, едва-що завършила... А ще имам собствено предаване през най-гледаното време по един от централните канали във Франция. Даваш ли си сметка какво ще кажат хората за това?

- Ще кажат, че си ударила десетката - плахо се засмя тя, убедена, че използва младежки жаргон.

- Не... Ще кажат, че съм връзкарка. Ако не се окажа на висота, ще ме направят на пух и прах!

Тя допря буза до гърба ми, както правят децата. Гласът й, бездруго глух, стана още по-тих.

- Че ти непременно ще се окажеш на висота, Ел. Точка по въпроса.

- Мамо... - въздъхнах с усмивка аз. - Всичко това е прекрасно, само че повярвай ми, подобна

светкавична кариера, особено в тези среди, в края на краищата винаги излиза скъпо. Приятелката на шефа получава наготово цяло предаване... Това ще подразни всички: зрители, коментатори, да не говорим за останалите водещи, които съм изместила. Самата аз доста съм патила от подобни неща.

Сетих се за есемеса, получен няколко часа преди това, и незабавно го пропъдих от съзнанието си.

От близостта на мама чувствах обикновения й парфюм с аромат на роза, който се примесваше с миризмата на фрикасето.

- Не вярвам нито в късмета, нито в случайността - заяви тя с онази твърдост, която все още бе в състояние да проявява. - Ако нещо ти се е случило, значи си го заслужила.

- Хм...

- Сама каза, че Люк Някой си много харесал твоите записи?

- Да... Е, поне така ми каза Давид. Мисля си, че той просто е искал да се понрави на шефа си. Днес сама можах да се убедя, че в отношенията с подчинените моят любим никак не си поплюва.

- Мисля, че не цениш достатъчно приятеля си - укори ме тя тихо, но категорично.

- Не го ценя ли? Давид?

- Би могла все пак да имаш известно доверие в неговата преценка. В края на краищата сама каза, че той ръководи един от най-гледаните телевизионни канали. След като смяташ, че е достатъчно компетентен за този пост, не виждам защо да не му вярваш.

Изгледах я слисано с широко отворени очи. Сетне хвърлих поглед през открехнатата врата към дневната. На бюфета бяха подредени мои фотографии, които мама грижливо пазеше като спомен от миналите нищожни успехи през ранната ми младост: снимка от деня, когато излязоха резултатите от матурите, а до нея друга, заедно със София, с университетски дипломи в ръце.

- Нормално е да имаш съмнения, скъпа - продължи тя, като улови ръцете ми в своите, които бяха тъй изтънели. - Само че от висотата на своя пост Давид не може да си позволи подобно нещо. И е избрал именно теб.

Тя умееше да подбира думите, които носят светлина и вдъхват спокойствие. Правеше го всеки път, направи го и когато поисках да видя онова нищожество, наречено мой баща, когото познавах единствено от една избеляла снимка: той и аз, като бузесто бебе. Направена бе през 1987 година, малко преди той да изчезне от живота ни.

Ришар Родригес, началник-строеж, от испански произход, за когото мама се бе омъжила в последния момент и вероятно от немай- къде, бе заминал за съгласуването на някакъв проект в Квебек, уж за няколко седмици, но така и не се бе завърнал. Изчезнал бе яко дим.

- Благодаря ти, мамо...

Прегърнах я силно, за да споделя с нея малко от моята топлина.

- О, колко съм глупава... Щях да забравя най-важното!

Сключих ръце, обзета от детинско вълнение.

- Какво има?

- Почакай...

Втурнах се към антрето, разрових оставената на закачалката чанта и се върнах обратно, размахвайки дълъг плик, върху който имаше изображение на земното кълбо.

Мод разтвори въпросително очи.

- Какво е това?

- Та-та! - затръбих весело аз. - Какво е според теб: годишен абонамент за Дисниленд.

- Какво?

Поколеба се дали да се засмее, или да ме смъмри. Престорих се, че я удрям по лицето с плика.

- Нищо подобно! Това са билетите ни за Ел Ей! Преди малко ги получих от асистентката на Давид.

- Елей?

- Лос Анджелес, мамо... Трябва да влезеш в крак с времето. Излагаш се.

Когато спазвах известни граници, тя нямаше нищо против да я будалкам и да се отнасям с нея като с приятелка на моята възраст.

- Само да беше видяла физиономията на госпожа Шапюи, когато й казах, че това лято заминавам за Съединените щати!

- На бас, че не ти е повярвала.

- Ами да! Помисли си, че я поднасям. „Хайде, стига, ти и Америка...“

- Ще й пратиш пощенска картичка.

- И ти ще се подпишеш на нея. Тази дърта коза ще се пукне от завист!

Тя бръкна в плика, извади правоъгълниците от твърда хартия, отрупани с всякаква информация и кодове, и ги разгледа.

- Значи, заминаваме на двайсети юни?

Два дни след моята сватба, помислих си аз, като скрих от нея новината за това решаващо за мен събитие, тъй като не бях в състояние да споделя щастието си в момент, когато съдбата ми висеше на косъм.

Моята сватба... Дори на мен подобна перспектива ми се струваше нереална, тъй като все още никой от моето обкръжение не бе в течение. През редките мигове, прекарани заедно с Давид, той изобщо не споменаваше за нея, сякаш след като веднъж бе получил съгласието ми, останалото не бе нищо друго, освен поредица от незначителни сами по себе си формалности. Както бе обещал, Арман без мое знание се стараеше в уречения ден всичко да мине възможно най-добре и поради това не се допитваше до мен дори за най-елементарни подробности (изборът на поканите, цветята, менюто и пр.), за които получавах откъслечни сведения едва след като той вече бе взел решение. Дори София, която обикновено обожаваше да бъбри до безкрай на подобни теми, сега сякаш не смееше да споменава предстоящото събитие. Дали не завиждаше? Или пък се сърдеше, че не съм я помолила да ни кумува?

- Да, заминаваме на двайсети, защо? Да не си имала предвид нещо друго? - запитах я все така шеговито аз.

- А ти кога започваш на новата работа?

- По принцип след три дни, на девети. Във вторник.

Тя затвори плика и като улови ръцете ми в своите, тъй немощни ръце, погледна ме и заяви сериозно и решително:

- Ще замина сама.

- Какво? - възкликнах аз.

- Не можеш да дойдеш с мен. Тъкмо ще си започнала работа в телевизията.

- Мамо, та самолетът излита в събота! Няма никакъв проблем!

- Бъди разумна: няма да летиш до края на света и обратно в разстояние на един уикенд! А освен това за теб е важно! Не можеш да вземаш отпуск само няколко след като си започнала работа.

- Давид сам резервира билетите. А Давид е също и мой шеф. Ако имаше някакъв проблем, щеше да ми го каже. Нямаше да избере тъкмо тези дати.

Колкото и отслабнала да бе от болестта, тя си оставаше моя майка, способна да наложи мнението си само с един поглед. Само с една дума.

- Не, не... Ти оставаш тук, дъще. Ще отида там сама. Достатъчно възрастна съм, за да пътувам сама.

Каза го така, все едно че ставаше въпрос за няколкоседмично пътешествие на борда на трансатлантически лайнер, без какъвто и да било драматизъм.

- Не се притеснявам само за пътуването...

- Нали ти сама каза колко чудесна е клиниката, в която ме изпращаш, а медицинска сестра ще ме чака още на летището? Или се лъжа?

- Казах го... - признах с въздишка аз. - Клиниката наистина е чудесна. Една от най-добрите в света. В нея са лекували куп холивудски звезди и най-малко двама американски президенти.

- В такъв случай там не може да бъде по-зле, отколкото тук?

Не можеше, разбира се. Единственото, което можеше да й се случи в резултат от тази авантюра, бе да се излекува. Нещо, което въпреки всички грижи в болницата „Макс Фурестие“ в Нантер досега не се бе случило.

- Във всеки случай няма нужда да ти напомням, че когато ти си щастлива, и аз съм щастлива. А когато аз към щастлива...

Тя не довърши, вероятно от суеверие. Не искаше да описва своето бъдеще и предпочиташе да мечтае за моето, което в този момент й изглеждаше сияйно. Реших да не й противореча, отлагайки спора за по-късно.

Фрикасето напълно съответстваше на обещаващата миризма и забелязах, че мама се храни с по-голяма охота от обикновено. С облекчение гледах как апетитно поглъща късчетата сочно месо.

- Провери ли пощата си?

Все още не се бях регистрирала на новия адрес.

- Не. Защо? Да не е пристигнало нещо специално?

- Нищо особено. Обикновените неща: сметки, проспекти... А, не. Я виж.

Тя изведнъж скочи неочаквано пъргаво и се втурна към масичката в антрето.

- Имаш някаква странна покана.

- Защо „странна“...?

Въпросът ми замръзна във въздуха едновременно с вилицата.

- Защото липсва адрес на подателя. Само твоето име.

Това означаваше, че поканата е пусната направо в нашата пощенска кутия. Неизвестният подател не само знаеше, че кореспонденцията ми пристига на адреса на мама, но и че редовно идвам да я проверя. В ума ми се мярна мисълта, че така постъпва и авторът на бележките в моето тефтерче.

Не очаквах никаква поща. Ако Давид бе решил да ме изненада по някакъв начин, в никакъв случай не би използвал този адрес.

Със ситни крачки мама се върна на масата и ми подаде въпросния плик. Стори ми се, че ще припадна. Мама замръзна на мястото си, стиснала хартията в ръка.

- Да не ти е зле? - тревожно запита тя.

- Не. Добре съм...

Хартията със сребристи пайети напомняше поканите за сватба или за раждане, както и за светски събития - като вернисаж или предпремиерно представление.

И преди всичко разпознах оттенъка на моя „Десет-пъти-дневно“. Как бих могла да си въобразя, че е някакво съвпадение? Това бе твърде рядък, твърде особен цвят.

- Няма ли да го отвориш?

Пликът не бе залепен, а само подпъхнат и всеки би могъл да прочете съдържанието. Не знам защо, но от тази мисъл по гърба ми полазиха студени тръпки.

Първото нещо, което открих вътре, бе магнитна карта от твърда пластмаса. За втори път едва не припаднах, когато видях логото върху нея:

Хотел „Шарм “

Значи, и това му бе известно...

Тъй като стаите в този хотел не бяха номерирани, не можеше да се разбере за коя от тях е тази магнитна карта. Странно, но след първоначалния шок - мисълта, която мина през главата ми, бе, че без тази информация картата е неизползваема.

В този хотел съм имала няколко любовни срещи, но нито веднъж не съм стигала до

оргазъм. До този момент не съм дала своя принос към призраците на насладата между тези

стени. Толкова важно ли е това?

(Недовършена анонимна бележка от 7 юни 2009 г.: какво би могъл да знае той? Та той не се намира между краката ми, за да знае какво чувствам и какво не!)

От другата страна на картата бе залепена розово листче. Донякъде бях разочарована, когато установих, че почеркът на бележката се отличава от този на тайнственото послание, отправено към моето тяло.

Скъпа Зела,

тази вечер в двайсет и два часа.

Бъдете точна.

Не вземайте със себе си мобилния телефон.

Вторият почерк ми се стори по-старателен другия. Беше по-спокоен и равен, дело на невъзмутим човек. Докато в първия имаше нещо тревожно и болезнено.

- Лоша вест ли? - запита майка ми, разтревожена, като ме видя пребледняла.

Прочетох самата покана и отговорих, вече напълно наясно с положението, почти без да си кривя душата:

- Да... Впрочем права си, това е покана.

Текстът върху картончето бе печатен. Състоеше се обаче само от едно изречение, което се мъдреше в средата на безупречно белия правоъгълник:

1 - Ще възлюбиш своето тяло

Аналогията с декалога не можеше да ми убегне. По време на следването бях минала няколко часа семинарни занятия, посветени на различните литературни форми в Библията: проповед, притча, псалм и пр. Сред тях бяха и Десетте Божи заповеди.

- Така ли? И за какво?

Мод винаги бе проявявала съвършена дискретност по отношение на моя личен живот и това до този момент ми бе позволило да отклонявам постоянните й молби за среща с Давид. Сега обаче не можеше да сдържи любопитството си.

- За... За маскен бал.

- Наистина ли? Чудесно! Твоето училище ли го организира?

Принуждаваше ме да импровизирам.

- Да. Председателят на Сдружението на бившите възпитаници живее недалеч. Затова за по-лесно лично е пуснал поканата в пощенската кутия.

- Само че май не си много въодушевена? - отбеляза тя, като си наля половин чаша червено вино.

- Сама знаеш, че открай време не харесвам масовките.

- Върви все пак! Ще се позабавляваш.

След като родната ми майка ме насърчаваше...

Този път самоличността на подателя беше почти сигурна. Кой друг, освен Луи, би могъл да ме кани в хотелска стая за услуга, която вече е заплатил? Ала онова, което ме разстройваше дори повече от това предположение, бе възможността той да е същият онзи човек, който от седмици насам ме преследва с неприлични бележки. Мъжът от тефтерчето. Този извратен тип си бе втълпил, че трябва да се заеме с моето сексуално възпитание. Кой би трябвало да се заеме с тази задача, бях се запитала аз през онази вечер, докато бях в неговата компания. Ето че сега получавах отговора...

За момент си спомних, че само преди няколко часа бях заедно с Давид и Луи в заседателната зала на върха на офис сградата. На тяхната офис сграда. Срещата едновременно с двамата братя Барле бе оставила у мен странно впечатление, не само неприятно, а почти противоестествено: единият от двамата беше излишен, но не бих могла да кажа кой точно. Сякаш китките им бяха израз на всички разлики между двамата: китката на Давид с гривна от светла коприна, и по-тънката, татуирана китка на Луи, която до този момент не бях видяла

изцяло.

Внезапно звънецът на входната врата ме откъсна от тази загадка без решение. Мама неусетно за мен бе отишла до прозореца, несъмнено привлечена от бръмченето на мотора, което толкова ненавиждаше.

- Това е Фред - кратко ми съобщи тя.

- Какво иска?

- Да прибере нещата си от твоята стая.

- Беше ли те предупредил, че ще идва?

- Ами да... Спомена ми само, че щял да мине някоя вечер.

Бившият ми не правеше нищо по цял ден, но уж случайно пристигаше тъкмо по време, когато беше сигурен, че ще ме завари тук. Звънецът отново се обади нетърпеливо.

- Върви в мазето - нареди ми мама.

- Какво?

- Казвам ти да слезеш в мазето. Там няма да те търси.

- Няма никаква причина да се крия от него. Просто не го обичам, и толкова...

- Тъкмо в този момент не се нуждаеш от кавги - уморено настоя тя.

Ала Фред не бе чакал покана и вече се намираше пред входната врата. Силуетът му се очертаваше иззад цветните стъкла, само на три крачки от нас.

- Анабел?

- Слизай! - прошепна ми мама.

- Анабел? Видях, че си тук. Отвори!

Вече блъскаше с юмрук по стъклото.

- Отвори, мамка му! Аз съм!

Застанала от вътрешната страна на входната врата, мама явно беше едновременно ядосана и изплашена.

- Нали не си забравила? Аз съм оня пич, когото ти заряза като последното лайно!

Вече бях протегнала ръка към дръжката, но мама цъкна отрицателно с език.

- Анабел, забранявам ти да отваряш тази врата. Пиян е като свиня - едва чуто каза тя.

Дрезгавият, заплашителен глас на рокера показваше, че тя има право. Фред явно не беше на себе си.

- Искам само да поговорим...

После добави по-меко:

- Дължиш ми поне пет минути, нали? След това те оставям цял живот да правиш каквото си щеш. Пет минути. Ел... Само пет минути.

- Тя не иска да разговаря с теб, Фредерик.

Очевидно намесата на болната го смути, защото той се обади с още по-примирителен тон:

- Съжалявам, Мод... Не исках да ви плаша. Просто искам Анабел да ми го каже в лицето.

- Какво да ти кажа, по дяволите?

- Че всичко между нас е свършено...

- Аз ти го казвам: всичко приключи! - кресна със сетни сили майка ми. - Приключи, и точка!

Последва мълчание от негова страна, сред което той отново премина в настъпление, все пак разколебан от получения отпор.

- Защо говорите така?

- Защо това е положението. Тя си има друг приятел. Свестен мъж.

„Недей!, умолително я погледнах аз. Не му казвай това!“

- Какъв е тоя?

И докато тя разказваше на вече неподвижния, прегърбен силует отвъд стъклото, за Давид, за бъдещата ми кариера, за мечтания дом, за несъмнените ми бъдещи успехи, за щастието, което ме очакваше, но с друг, моите мисли отново поеха в различна посока.

...Пликът.

Появата на Фред не ми бе дала възможност да обърна внимание на необичайната му тежест. На дъното, под поканата открих голям секретен ключ, излъскан от употреба. Нищо не показваше за коя врата е предназначен. Освен че не беше ясно какво се очаква от мен тази вечер и странната грешка при изписване на името ми: Зела.

Въпреки това бях изпълнена с увереност, чувствах се не по-малко пияна под нейното действие, отколкото мъжът отвъд вратата под действието на мъката: нямах друг избор, освен да отида на тази среща.

Сега вече нямаше място за колебание.

Когато следвах журналистика, нашият преподавател по методология твърдеше, че зад всяка поговорка се крие известна истина. Ала човек трябваше да го изпита на гърба си, понякога дори да плати висока цена, за да се убеди в тази азбучна истина, да открие онова, което се крие зад наглед простите думи.

- Когато човек съпреживява поне малко онова, което пише, без да се прави на интелектуалец... - назидателно говореше той, сучейки върха на рунтавите си мустаци - думите могат да придобият неподозирана сила. Те са онова, което чувствате. Превръщат се в неделима част от самите вас.

За съжаление, не можех да намеря думите, с които да опиша трескавото състояние, в което се намирах с настъпването на вечерта. Червей ли ме глождеше отвътре? Кукувица ли ми бе изпила ума? Или треперех като заек? Целият този бестиарий беше налице, но имаше и още нещо. Някакво глухо, но мощно вълнение.

След като пъхнах сребристия плик до неговия по голям брат, бележника, се запътих бързешком към спирката на метрото. Междувременно Фред беше вдигнал обсадата. Беше капитулирал, без обаче да обещае, че няма да се появи отново с претенции за един последен разговор на четири очи.

В полупразния вагон, тъй като по това време потокът пътници се движеше в обратна посока, се опитах да надмогна шума, като няколко пъти набрах номера на Ребека. В крайна сметка, мислех си аз, нали тя бе свързала с мен по-големия от братята Барле? След това потърсих самия Луи на служебния му телефон. Същинска лудост. Затворена в клетката за транспортиране, Фелисите не одобряваше, като мяукаше сърдито.

Първия път попаднах на телефонен секретар, а втория - на кисела секретарка, която твърдеше, че нейният шеф вече си е тръгнал.

- Можете ли да ми дадете номера на мобилния му телефон?

- Не, съжалявам, нямам право да ви свързвам с него - издекламира тя.

- Вижте какво, много добре разбирам, че сте длъжна да пазите личния му живот, само че бях назначена от самия Давид Барле. Можете да направите справка при Клое.

- Изобщо не се съмнявам в думите ви. Само че нямам право да ви свързв...

- Отлично! - прекъснах аз механичното й каканижене. - Разбрах! Аз обаче се опитвам да ви обясня, че съм...

Приятелка на големия шеф? Бъдеща негова съпруга? Как да кажа подобно нещо, без да излезе, че се хваля или че гледам отвисоко на това момиче, което по всяка вероятност бе родено в същите предградия като мен?

Накрая все пак обявих:

- Аз съм новата водеща в праймтайма на БТВ.

Никак не беше сигурно, че от моя страна това няма да про-звучи още по-неприятно.

- Нищо не мога да направя - изджавка тя, очевидно изплашена, че може да загуби работата си или че може да разсърди началника на своя началник. - Наистина съжалявам.

Следващият тунел, под Дефанс, където линията навлизаше в чертите на Париж, сложи край на този оживен разговор. Той ми попречи също така да споделя моята дилема със София, тъй като връзката окончателно прекъсна.

На всяка следваща спирка отлагах решението си за по-нататък, накъдето вихрено ме носеше влакът. Ако отида в хотел „Шарм“, това ще означава, че приемам извратената игра, която Луи бе започнал по време на нашата първа среща. Дори преди това, размишлявах аз с пламнала глава, защото неуместните му писма предхождаха запознанството ми с Давид. Ако пък откажех, поемах риска той да разкрие пред Давид всичко, което знае за мен. От друга страна, родството му с моя бъдещ съпруг не ми позволяваше да предприема действия срещу него, както смятах преди. Не можех да съобщя в полицията, без това да повлече със себе си сериозни последици. А тефтерчето, което винаги носех със себе си, бе пълно с бележки от най-интимен характер, при това от първо лице, и поради това не би могло да послужи като доказателство. След като веднъж го бях допуснала в живота си, то ме правеше отговорна не по-малко, отколкото самият автор на писмата.

Ала към тази ясна като бял ден ситуация, над която тегнеше неминуемата заплаха от шантаж, се прибави и нов аргумент, който само няколко дни преди това би бил за мен съвършено чужд: любопитството. Все още отказвах да определя по друг начин онова едва доловимо смущение, белязано от раздразнение и гняв, което се надигаше у мен при мисълта за Луи.

- Добър вечер, госпожице. Давид ми възложи да ви предупредя, че тази вечер няма възможност да вечеря заедно с вас.

В дома Дюшеноа, където осветен беше само приземният етаж, цареше онази характерна за старите сгради тишина, която означава, че стопанинът не си е у дома. С парцал в ръка Арман стоеше на площадката, подплашен като готвач, изненадан в момент, когато приготвя кулинарен специалитет.

- А... Добре.

Бях малко изненадана, че Давид не ме бе предупредил лично, но после се сетих, че през това време съм била без обхват в метрото и че трите пропуснати повиквания са били от него.

Най-сетне пуснах Фелисите от клетката под изумения поглед на стария прислужник. Тя направи няколко колебливи крачки по шахматните квадрати на мраморния под, като душеше въздуха. Сигурно долавяше миризмата на Синус и Косинус, които се бяха заврели някъде.

- Изглежда, срещата с корейските партньори ще се проточи. Предлага ви да не го чакате.

- Окей. Можем да хапнем, нали? - предложих аз на Арман, все едно че беше случайно наминала приятелка.

- Това е предвидено. Ако сте гладна, вечерята ви очаква в кухнята.

- Не съм гладна. Просто умирам от глад.

Не беше вярно. Все още не бях смляла ранната вечеря заедно с мама. Мисълта за втора вечеря изобщо не ме привличаше. Ала престорената веселост беше единственият лек, който в момента намирах срещу разнопосочните чувства, на които бях в плен. Ала възторгът ми бе съвсем искрен, когато повдигнахме металните похлупаци и видяхме съдържанието на двете чинии пред нас.

- Скариди соте в собствен сос с шампанско - обяви тържествено Арман.

Рецептата принадлежеше на главния готвач в „Дивелек“! Не можех да дойда на себе си и продължавах да се смея като момиченце, получило коледен подарък. Оказаното към мен внимание бе възхитително, уместно и напълно достатъчно, за да разсее съмненията ми.

- Давид сметна, че ще бъдете доволна.

- Това е... невероятно! Благодаря.

В своя порив звучно целунах сухата като пергамент буза на Арман. Той ми отвърна с плах жест, като посочи платото със златисти скариди, което ни очакваше.

- На масата? - предложи поруменял той.

- На масата!

Удоволствието от храната бе равно на първата подобна вечеря. Помислих си, че въпреки своята скромност, с тези си умения Арман спокойно би могъл да отвори собствен ресторант, вместо да понася съдбата на безименен слуга. Ала доволната усмивка, с която посрещаше моя възторг, ме възпря да захващам тази тема.

- Не знам дали сте обърнали внимание, че от известно време получавам писма. Анонимни писма.

- Анонимни?

- Кратки бележки върху сгънати на четири перфорирани листи, адресирани до мен... Оставяте ги на масичката заедно с останалата кореспонденция.

- А, да...

Той съпроводи отговора си с гримаса:

- Наистина ги забелязах, но тъй като държа да не се намесвам...

- Не се притеснявайте, Арман - успокоих го аз. - Зная, че вие сте изключително дискретен. Питам се само дали по този повод сте забелязали нещо необичайно... Или пък ви се е случвало да разговаряте с пощальона?

- Питах го наистина, но той не доставя поща без марка и адрес. Човекът, който ви изпраща тези писма, явно ги пуска лично в пощенската кутия. Ако желаете, в рамките на моите възможности мога да следя кой минава пред входа.

- Да, точно това имам предвид. Би било много любезно от ваша страна.

- Смятате ли, че е уместно да съобщим в полицията?

- Не... Благодаря, няма нужда. Не мисля, че трябва да стигаме дотам.

„Да стигаме до Луи“, помислих си аз.

Възползвах се от случая и възприех доверителен тон.

- Арман... Добре ли познавате Луи?

При споменаването на брата на неговия работодател той леко сви вежди, сбърчи чело и изведнъж стана сериозен.

Тропот на горния етаж ми подсказа, че двата мопса на Давид и моята котка са се запознали. Не се чуваше ръмжене или мяукане: вероятно си играеха.

- Почти толкова добре, колкото и господин Давид. Както вече ви е известно, бил съм на служба още при техните родители. Ето защо, без да се хваля, бих могъл да кажа, че и двамата израснаха пред очите ми.

- А дали...

Не продължих въпроса, защото върху лицето му прочетох в какво неудобно положение би го поставил той.

- Да?

- Има ли някакви причини, поради които Луи би могъл да бъде недоволен от брат си?

- Майка ми често повтаряше: „Покажете ми семейство, в което всяко от децата по една или друга причина да не е недоволно от своите братя и сестри, и аз ще го сложа в рамка“.

- Това е вярно - съгласих се аз, без да бъда кой знае колко убедена от твърдението му. - Само че дали в техния случай няма някаква... по-специална причина?

Въпросът изобщо не го изненада, но очевидно го смути. Той си наля нова чаша бяло вино, отпи от нея и едва тогава се реши да отговори. Червените петна по носа му и необичайно големият брой празни бутилки вино „Пуйи“ и „Монраше“, които бях забелязала в килера, доказваха, че Арман проявява определено, дори прекомерно влечение към чашката.

- Ако ви говоря за Давид и Луи, без преди това да спомена за Андре Барле, все едно че нищо не съм ви казал...

- Бъдете така добър - усмихнах се окуражително аз.

След като още веднъж отпи от ароматната течност, той най-после започна. Ако наострех уши, сигурно бих могла да чуя как силициевите кристали падат в пясъчния часовник и щяха да падат до момента, когато самата аз щях да падна в обятията на Давид, вече като мой съпруг.

- За да бъдат разбрани отношенията между братята Барле, би трябвало да се има предвид откъде е започнал техният баща, с други думи, почти от нищо. След войната той бе наследил малка мебелна фабрика, недалеч от Нант, която бе оцеляла единствено благодарение на производството на груби дървени ковчези. Истината е, че по онова време клиентите не бяха дотам придирчиви.

Потреперих, като си представих дългата редица борови дъски, и дори не обърнах внимание на необичайната за моя събеседник проява на черен хумор.

- Значи, ковчези?

- Тогава никой не можеше да си позволи да поръчва мебели, но можете да ми повярвате, че ковчезите се харчеха повече от всякога.

На колко години ли е бил Арман през войната? Не беше чак толкова стар, че да е си спомня страданията по време на окупацията.

- Само че те със сигурност не са забогатели от погребенията? - обадих се аз с надеждата това наистина да не е така.

- Не! Пиер, бащата на Андре, вече бе разнообразил производството. От дървообработването премина към хартията. А от хартията към печатарството и издателската дейност. Инвестира в няколко местни вестника, сред които и Салю, който по-късно бе заподозрян в сътрудничество с окупаторите.

- А след това? Какво стана след освобождението?

- Изглежда, бащата и синът са подкупили когото трябва, защото като с вълшебна пръчица Салю се превърна в Осеан либере, един от основните глашатаи на Съпротивата в Западна

Франция. Впрочем именно тогава Пиер назначи Андре за директор на вестника.

Портретът на обикновен директор на провинциален вестник никак не се съвместяваше с медийната империя, оглавявана от Давид. Какво ли би могло да изстреля фамилията от бреговете на Лоара до бреговете на Сена? От площад „Комерс“ до САС 40?

- Андре се оказа много по-амбициозен от баща си - продължи Арман.

- По какъв начин?

- Като начало се възползва от новоустановените връзки с НСС...

С помощта на познанията си по история сама разшифровах съкращението като Национален съвет на Съпротивата, организация, което временно поема властта след падането на правителството във Виши.

- ...и купи един по един всички местни вестници, открито поддържали окупаторите. За жълти стотинки, естествено.

- По този начин са се сдобили с по-широка читателска публика - допълних аз..

- Точно така, и то в мащаби, за които Пиер дори не бе мечтал. В началото на петдесетте години Осеан либере бе преименуван на Осеан и се превърна в най-четения ежедневник в цяла Западна Франция. При това ви говоря за време, когато почти нямаше телевизия и само две радиостанции в цялата страна. Вестникът всеки ден достигаше до милиони читатели. Една статия по неговите колони бе в състояние да укрепи или да разруши репутацията на когото и да било. Не след дълго парите потекоха като пълноводна река.

Продължението бе напълно предвидимо.

- Смятам, че и след това са следвали все така политика на разширение?

- Наистина. Пиер почина през 1956 година, само че Андре продължи да изкупува акции на борсата: вестници, списания. След появата на УКВ през осемдесетте години - радиостанции, а през деветдесетте години и телевизионни канали... В средата на седемдесетте компанията премести седалището си от Нант в Париж. Преди Давид да построи новата офис сграда, тя се помещаваше в една постройка в стил „ар нуво“ на улица „Мироменил“. Журналистите от редакцията я наричаха „Товарния кораб“ заради прозорците във форма на илюминатори.

Типично френска сага от онова време, белязала възхода на фамилии като Ерсан, Арно, Пино, Лагардер... Историята на династията Барле бе вълнуваща, но аз горях от нетърпение да науча нещо повече за последното нейно поколение.

- А какво е мястото на братята Барле във всичко това?

- Сега ще ви обясня, Анабел. Андре ги възпита, като им втълпи една-единствена мисъл: кой ще го наследи начело на компанията. През цялото им детство се отнасяше към тях не като баща, а като арбитър.

- Арбитър ли? Искате да кажете, че...?

- Веднага след раждането на втория син, Давид, той обяви, че между тях започва състезание. И че по-добрият от двамата ще заеме мястото му. За тази цел вземаше под внимание всичко: успеха в училище, разбира се, но също така постиженията в спорта, броя на приятелите, популярността и дори успехите след момичетата. Все едно че водеше таблица на класиране, в която нанасяше резултата на всеки от тях. Пък може и наистина да е било така.

Така младежките им години бяха белязани от поредица тестове и изпитания, за да стане ясно

кой е достоен да поеме бащиния скиптър.

Питам се дали по онова време Давид и Луи не са се състезавали и в любовните завоевания и дали не са били изкушени да премерят сили в тройка и дори с повече любовници в

леглото?

Самата мисъл, че двамата братя биха могли да правят любов с една жена, единият отпред,

а другият в устата, сменяйки отворите на тялото и позите, способни да докарат въпросното момиче до оргазъм, който то никога преди не е изпитвало, тази мисъл едновременно ме

вълнува и отвращава.

(Анонимна бележка от 7 юни 2009 г.)

Последните думи Арман произнесе някак сподавено. Изглежда, бе стъписан от собствената си откровеност пред мен.

- Това е ужасно... - възкликнах аз, без да мога повече да се сдържа.

- Ортанс през цялото време се стараеше да смекчи тази открита борба. Понякога влизаше в открит сблъсък със своя съпруг. Ала когато той си беше у дома, нищо не можеше да се направи. Андре ги насъскваше един срещу друг като две разбеснели се палета.

- Все пак в един момент двамата са се успокоили? Нали в края на краищата баща им е направил своя избор?

Той кимна утвърдително и по печалната му усмивка разбрах, че епилогът на братоубийствения дуел не е довел до решение.

- Да, впрочем малко преди да почине. Макар всичко да стана някак ненадейно, той сякаш бе предчувствал края.

Съмненията на Арман относно обстоятелствата около смъртта на Андре не ми убягваха, но се въздържах от коментари.

- Нима сблъсъкът между тях е продължил?

- С още по-голяма сила! Поемайки управлението на компанията, Давид спечели важна победа, но двамата продължиха да си отправят взаимни предизвикателства: най-красивата любовница, най-скъпият часовник, най-умелата инвестиция и пр.

Случайна или не, смъртта на Андре била така внезапна, че той дори не успял да надуе свирката за край на състезанието. Арбитъра го нямало, а мачът продължавал година след година до ден-днешен. Макар осиротели, двамата играчи се изтощавали взаимно в безкрайни продължения, използвайки всеки удобен случай.

- Значи, никой от двамата нито за момент не се е почувствал истински победител?

- Боя се, че е така - глухо потвърди той.

Ала с обявата за предстоящия си брак Давид очевидно се канеше окончателно да нокаутира Луи. Достатъчно бе в близко бъдеще да си родим дете и победата би била налице, независимо от мнението на съперника. Потомството би решило бъдещето и би утвърдило Давид като глава на фамилията Барле.

При това положение ми бе чудно как загубилият Луи е приел охотно предложения от неговия брат пост на директор по комуникациите. Как се е съгласил да бъде негов подчинен? Или може би просто се е престорил, че тази второстепенна позиция го задоволява. Може би е решил именно чрез мен да осъществи коварния си план за реванш.

При тази мисъл си спомних каква енергия изпълваше това длъгнесто тяло и как тя преминаваше у мен и при най-слабото докосване.

- Значи, това е цялата история...

Гарвановочерните му вежди се вдигнаха очаквателно, сякаш той разчиташе на по-различна реакция от моя страна. Ала какво бих могла да добавя? Че се чувствам като най-обикновен трофей? Като топка, поставена върху точката за изпълнение на дузпа?

С все сили се опитвах да пропъдя тези унизителни за мен сравнения и да си припомня всички знаци за любовта на Давид към мен до тази вечеря, която той се бе постарал да бъде съвършена въпреки отсъствието си.

- Той наистина ме обича - казах аз като признание за някаква слабост. - И аз също го обичам.

Гласът ми леко трепереше.

- Искрено се надявам и двамата да бъдете щастливи.

Като си помисля, че говорех за любовта си към Давид пред човек, когото почти не познавах, а нямах смелост да съобщя за предстоящия ни брак на родната си майка... Подирих оправдание във факта, че неочакваната поява на Фред ми бе попречила. Вярно е, че днес бях на път да й разкажа всичко. Само че самата аз не бях убедена в това. Гледах някак отстрани на този „най-прекрасен ден в моя живот“, който скоро щеше да настъпи и в чиято подготовка не вземах никакво участие.

Потокът на обзелите ме чувства внезапно бе прекъснат от вибрациите на телефона. Извадих го и прочетох пристигналото съобщение. То се състоеше от две снимки: на първата тъкмо влизах в хотел „Шарм“, а на втората, същия ден, но по-късно, което личеше по вечерното осветление, излизах от хотела. Двете бяха направени от една и съща гледна точка. Очевидно човекът, който ме бе заснел, през цялото време бе останал на своя пост. При това бях сигурна, че съм облечена както вечерта, когато за пръв път срещнах Давид. Когато прекарах нощта в „Шарм“ с неговия стар приятел Маршадо. Потреперих.

Към съобщението нямаше никакъв текст, но въпреки това то бе напълно недвусмислено. Очакваха ме точно на това място. И то след два часа.

Веднага.

Дискретен, изящен, романтичен. Такъв ми се стори тази вечер хотел „Шарм“

Друга литературна игра, която предлагаше навремето нашият мустакат професор, докато поглаждаше лисата си глава: възлагаше ни да определим всяко нещо, място, личност, ситуация или усещане, само с три епитета. „Те са напълно достатъчни, заявяваше той. Не претрупвайте написаното от вас с образи. По-добре три добре подбрани прилагателни, отколкото дълги, мъгляви метафори.“

„Шарм“ отстоеше само на триста-четиристотин метра от моя нов дом. Въпреки стръмното изкачване по този участък от улица „Ларошфуко“, стигнах там за не повече от няколко минути, без да поглеждам към лъскавите витрини на музикалните магазини, каквито в квартала имаше много.

Мястото, където пътят ми излизаше на улица „Пигал“, представляваше малък, издължен триъгълен площад, чиято южна страна бе заета от хотел „Шарм“. Онова, което веднага се набиваше на очи, бе относително тясната фасада на сградата: само по два високи прозореца на всеки от петте етажа, с кървавочервени цветя пред тях.

Задъхана, облечена набързо, бях оправдала припряното си излизане със спешно обаждане на София, а сега пристигнах тъкмо в момента, когато телефонът в малката кабина до входа упорито звънеше.

Вдигнах слушалката от синята стойка и се озърнах наоколо в опит да открия предполагаемия наблюдател. Никак не се чувствах удобно в този посредствен шпионски роман, където бях попаднала въпреки волята си.

- Ало?

Зад трите хилави дръвчета - може би габъри?4 - не би могъл да се скрие никой любопитен. Нито пък зад редицата паркирани за през нощта скутери. Известно време в слушалката се чуваше нечие равномерно дишане, след което човекът отсреща неочаквано затвори.

4 Игра на думи: на френски скагте - чар, но и габър. - Б. пр.

Входът на хотела откъм улица „Пигал“ също бе подчинен на дискретността. Липсваше прекалено видима табела, нямаше и привличащо погледа стълбище с козирка. Дори названието на хотела можеше да се види само върху малка хромирана плочка.

Хотел „Шарм“

Оригинално обзаведени стаи, под наем на час

Бях трескава. Изтръпнала. Възбудена?

Макар да не влизах за пръв път в хола, се почувствах като девойче на абитуриентски бал преди първата любовна среща. Борех се с това нелепо усещане, поех дълбоко въздух, за да превъзмогна мощното чувство, което бе свило на топка стомаха ми, и отправих към плешивия гигант съучастническа усмивка.

- Добър вечер, господин Жак.

Той ме позна и вечно ококорените му сини очи блеснаха приветливо.

- Добър вечер, госпожице. Желаете ли стая?

- Всъщност... Вече имам карта.

Измъкнах от джоба си твърдия пластмасов правоъгълник и му го подадох. Той не прояви нито изненада, нито одобрение, а просто я пое.

- Добре. Вероятно са ви я дали предварително?

- Значи, не сте ми я изпратили вие... - промълвих аз на самата себе си.

- Не, не съм аз. Клиентите ми ги връщат, когато напускат, но през останалото време спокойно могат да ги задържат.

- Разбирам. А имате ли представа за коя стая е предназначена?

- Да, разбира се.

При тези думи той пъхна картата в процепа на четящото устройство и обърна изпъкналите си очи към екрана на гишето.

- Виж ти! Много странно... - въздъхна той.

- Какво има?

- Нищо, просто... В картата липсва всякаква информация и все пак...

- Все пак?

- Магнитната лента още е активирана. Изглежда, не е преформатирана.

- Какво следва от това?

Чувствах се закъсняла. Раздразнена. Нетърпелива?

- Уви, виждам само едно решение: да пробваме на всички вече наети стаи. В момента те са... единайсет. На четири от петте етажа.

Всяка секунда, която ме делеше от развръзката, засилваше у мен онова впечатление, че съм на път да извърша предателство, което ме преследваше още от напускането на дома Дюшеноа. Не можех да причиня това на Давид... и трябваше да го направя заради него. Заради нас. При това положение за мен нормален изход нямаше и затова всичко трябваше да приключи тук, тази вечер. Бързо. Дори и ако се окажех в някоя от тези стаи с Луи.

- Почакайте...

В този момент се сетих и извадих от сребристия плик големия секретен ключ.

- Това говори ли ви нещо?

Предметът го накара да се усмихне развеселено.

- Не... Съжалявам. От двайсет години насам не използваме подобни антики.

- Жалко.

Вече съвсем обезсърчена му показах розовата картичка.

- А това?

Скъпа Зела, тази вечер в двайсет и два часа.

Бъдете точна.

Не вземайте със себе си мобилния телефон.

Сега вече усмивката му стана по-широка и аз разбрах, че решението е налице.

- Човекът, който ви е изпратил това, познава нашето заведение, Ел.

Струва ми се, че за пръв път се обърна към мен с умалителното ми име. Вероятно някой негов клиент му го бе доверил.

- Какво искате да кажете? - настоях аз.

- Зела не е грешка при изписването на вашето име. Това напомня фамилията на една от най-известните куртизанки.

...на които бяха назовани стаите в хотела.

- Така ли? И коя е тя?

- Не коя да е. Маргарита Гертруда Зела.

- Моля?

Напразно напрягах мозъка си...

- Ако предпочитате, Мата Хари.

Разбира се, предпочитах.

- Пети етаж - превари той моя въпрос. - Последната врата отдясно, след като излезете от асансьора. Така или иначе, Изиам ще ви упъти.

Изиам? За пръв път чувах това екзотично име.

Друга особеност на хотел „Шарм“ бе, че открай време и още повече сега, на всеки етаж имаше камериер.

Камериерът, който ме посрещна на петия етаж, беше пакистанец или може би шриланкиец, с мургава кожа и ослепителна усмивка. Дългите му мигли вероятно бяха изкуствени и придаваха на погледа му мекота, която веднага вдъхваше доверие.

Щом излязох от асансьора, той изключително любезно ме запита коя е моята стая и забързано ме отведе пред тъмночервена врата без каквото и да било обозначение.

Там не поиска бакшиш, а само запита:

- Ще се нуждае ли госпожицата от още нещо?

- Е, не... Не мисля.

Не се нуждаех от помощ, освен да поставя на мястото му онзи, който ме очакваше в тази стая. Щеше ми се да мога да приема онова, което ми предстоеше, хладнокръвно и дори с насмешка. Ала в момента нервите ми бяха опънати до скъсване и възприемах болезнено и най-малкия шум, най-незначителната игра на светлината върху червената врата. Мисълта какво ме очаква отвъд нея напомняше най-страшните кошмари от детството.

Изиам ме остави сама и след като стоях известно време със затаен дъх, накрая се осмелих да пъхна магнитната карта в четящото устройство. Чу се механично щракане, последвано от електронен зумер, и ми оставаше само да натисна дръжката на вратата, за да застана лице в лице с онова, което съдбата ми бе отредила.

Бях стъписана.

Объркана.

Очарована.

В стаята нямаше никого, но обстановката беше изумителна. Обзавеждането в стил „Бел епок“ ми напомняше фотография от началото на века с ориенталска обстановка, белязана от множество драгоценни и ярко оцветени предмети, които могат да се видят на Пазара на бълхите и в антикварните магазини. По стените имаше растителни мотиви с пълзящи по тях пълчища насекоми. Шкафът, масичката с богати орнаменти и скринът бяха изработени от три вида екзотично дърво, които не можех да разпозная. Ала усещането, че съм попаднала в миналото, се дължеше преди всичко на аксесоарите: няколко лампи „Гале“ от многоцветно стъкло и различни еротични статуетки от бронз, преди всичко сатири, вкопчени в голите тела на сладострастни девици. Вниманието бе привлечено от огромен параван с дървени решетъчни пана в ориенталски стил.

Известно време разглеждах тази изумителна подредба. Тъй като никой не се появи, реших, че мога да си тръгна. Нима Луи Барле се възбуждаше, опитвайки си да се забавлява с мен като с парцалена кукла или като героиня от електронна игра? Както ме бе повикал в галерията „Соваж“, само за да ме изостави там, така сега ме бе накарал да дойда тук, без да ме почете дори за момент със собственото си присъствие.

Идеше ми да се разплача, когато някаква безименна сянка пъхна под вратата сгъната на две бележка.

Съблечете се

Очевидно тази кратка заповед и писмото, което малко преди това бях показала на господин Жак, бе дело на една и съща ръка.

Без много да разсъждавам върху това съвпадение, взех чантата си и завъртях дръжката на вратата... която се оказа заключена. Любезният Изиам или някой друг бе затворил единствения изход от това място. Отначало не се поддадох на паниката. В края на краищата добре познавах хотела. Вярно, че не бях го посещавала толкова често, колкото София, но господин Жак ме знаеше по име и ме бе видял да влизам. Нашият разговор минути преди това ми гарантираше, че присъствието ми тук е регистрирано.

Въпреки това страхът вече променяше метаболизма на моето тяло. Леко треперех. Вратът ми се беше схванал. Чувствах как тревогата ме обзема от главата до петите, а луничките по лицето ми пареха като миниатюрни изгаряния.

Зърнах старинен телефон с шайба и набрах номера на рецепцията: 00. Напразно. Никой не отговаряше.

Реших, че господин Жак може би е тръгнал на обход по етажите, и затова отидох до вратата и тихичко повиках за помощ, съзнавайки колко нелепо е да крещя с все сили.

- Господин Жак? Господине? Има ли някой?

Единствен отговор бе меката тишина откъм коридора, където стъпките биваха заглушавани от необикновено дебелия мокет. Без особена надежда се опитах да пъхна секретния ключ в релефната ключалка, но той очевидно бе твърде голям и не влизаше. Портиерът бе напълно прав.

Тук бях само аз. Сама в тази отрупана с мебели и орнаменти стая, затворена като в сейф за бижута. Дори единственият прозорец бе блокиран и дръжката не се въртеше. През матовото стъкло различавах смътно в далечината осветения силует на „Сакре Кьор“.

„Не вземайте със себе си мобилния телефон.“ Като последна глупачка изпълних това искане и сега бях откъсната от света. Оставаше ми само да строша прозореца и да се хвърля от петия етаж на малкия площад долу, да се превърна в зловещо червено цвете върху паважа. В противен случай щях да си остана в плен на това място толкова дълго, колкото пожелаеше моят домакин. Колко още щеше да продължава този маскарад?

С чувство на безсилие започнах да удрям с юмруци по вратата, когато зад гърба ми се случи нещо удивително: дървените пана с многоцветните орнаменти се отместиха едновременно, очевидно задвижени от електрически механизъм. На тяхно място се появиха големи стенни огледала, които стигаха до пода.

Очевидно не бях сама. Безбройните мои отражения ми правеха компания, разкривайки фигурата ми от всички възможни ъгли. Най-сетне видях заедно всички подробности на моето тяло, всичките му прелести и недостатъци, всички мои лица. Разбрах, че това устройство бе пряко свързано с предишната заповед: „Съблечете се“.

- Значи, това ви кефи, а? Да киризите? С този номер ли ми излизате? - обърнах се аз на висок глас към вероятния воайор.

Единственият отговор бе, естествено, ехото на моя глас, задавен от гняв, заглушен от дебелите гоблени.

Извадих от чантата си сребристото тефтерче с всички получени писма и го размахах заплашително, както би постъпил проповедник с Библията:

- Значи, се възбуждате, като си представяте какво ми минава през главата? А също и през задника, нали?

Мълчанието само разпалваше яростта ми.

- Нима смятате, че можете да възпитавате сексуално хората, като прониквате в тяхната интимност? Въобразявате си, че съм се превърнала във ваша собственост само защото се записали върху хартия няколко мръсотии по мой адрес? Само че аз не ви принадлежа! Никога няма да бъда ваша! Аз принадлежа на Давид! Чувате ли? На Давид!

Минаха няколко минути, без да се случи нищо нито в стаята, нито вън. Цялата треперех, сълзите напираха в очите ми, но накрая реших да се подчиня. Не виждах друг начин да се избавя от тази клопка. Беснеех. Бог знае колко време Луи щеше да ме държи тук, ако не изпълнявах нарежданията му. Цяла нощ? В такъв случай как щях да обясня на Давид всички тези часове, прекарани извън дома? Щеше да се наложи да му разкрия всичко...

Като начало свалих обеците и обувките „Лубутен“, подарък от Давид, чиито закопчалки във форма на цветя бяха очаровали мен, възпитаничката на Ребека. Останалата част от тоалета ми беше по-семпла. Бях облечена в тънки сини джинси и блуза от коприна екрю, чиято изрязана яка очертаваше апретираното деколте. Свалих първо джинсите, след тях блузата, като останах по дантелени слипове и сутиен, през които се виждаха окосмяването отдолу и тъмните кръгове около зърната ми отгоре.

До каква степен тази гледка би могла да задоволи онзи, който в този момент се наслаждаваше, скрит зад някое от огледалата или чрез камера, нещо, в което изобщо не се съмнявах?

Самата аз виждах отражението на същата онази Анабел, която всяка сутрин ме гледаше от огледалото в банята, а то за мен не бе кой знае колко привлекателно. Същите твърде широки бедра. Същите крака и прекалено пълен задник. Същият, леко изпъкнал корем. „Ще възлюбиш своето тяло?“ Да беше поне малко съблазнително!

Сякаш в отговор на това мое логично заключение осветлението ненадейно се промени, без аз да съм направила каквото и да било. Лампите намалиха своята яркост и стаята потъна в полумрак, прорязван от снопове лъчи, които придадоха на тялото ми необичайни очертания. Крайниците, заоблените части на тялото ми, обемите придобиха нови форми, сякаш по-нежни, едновременно плътни и хармонични. Бях си все същата и същевременно по-красива от всякога, макар с еднакъв ръст и тегло.

Внезапно си дадох сметка, че в стаята става по-топло, защото въпреки голотата си не чувствах никакъв студ. Причината да зъзна не бе околният въздух, а трескавото ми състояние, което се колебаеше между гнева и тревогата.

„I соиМ &е1 а! !Ье йте

ТЬеге ^ав по ^ау о^ кпошпд.“

Гласът на изпълнителя, остър и леко приглушен, се разнесе от скритите по ъглите тонколони, предшестван от няколко акорда на китара, които ми прозвучаха познато. Вече бях чувала тази мелодия преди много време. Кога? Къде? Не можех да си спомня. Подобен сладникав соул рок с електронен съпровод не бе музиката, която Фред харесваше. Едва на припева долових и разгадах посланието, отправено към мен:

„Моге !Иап 1Ш8

Те11 те опе 1Ътд...

Моге 1Ъап 1Ш8.“

Нещо повече. Насърчението чрез гласа на Брайън Фери бе съвършено ясно: той искаше да види повече.

Дали разумът ми подсказа, че всичко това трябва да приключи час по-скоро? Или може би отстъпих пред нещо друго? Пред желанието? Не. Просто се поддадох на порива. На някакъв неудържим тласък, резултат вероятно от съчетанието на разнопосочни чувства, които не бях в състояние да определя.

Разкопчах сутиена по-чевръсто от всякога. Той падна на пода, разкривайки налетите ми гърди, доволни, че са пуснати на воля, а след това пулсиращите им зърна неусетно щръкнаха. Погалих ги с длани и установих, че възбудата им не се дължи на хладния въздух. Бяха топли, почти пареха. Докосването ги накара да се вирнат още повече, а руменият им цвят премина в тъмночервено.

„Моге !Иап 1Ш8

У ои кпо^ Леге ’ 8 по!Ь1п§...“

Напротив. Оставаше още нещо.

Памучните ми слипове с дантела над окосмената част отпред се плъзнаха без усилие надолу по краката и паднаха на пода върху другите ми дрехи. Вече нямаше никаква преграда между неговия поглед и голото ми тяло. Струва ми се, че дори пред Давид не се бях показвала така направо, без всякакво приличие. Впрочем не се и сетих да поставя ръка върху онова място,

където устните между краката ми оформят процеп, прикрит от тъмни къдрици.

Чаках цели петнайсет години, преди да започна да изследвам онази област на тялото си, която е достъпна само за поглед отстрани. Струва ми се освен това, че пак по това време започнах да мастурбирам, съзнавайки какво точно правя. Преди се задоволявах с неволни докосвания между краката, излегната на възглавницата или на някоя плюшена играчка.

Взех джобното огледалце на мама, затворих се в банята и като вдигнах крак на ръба на ваната, го поставих пред цепнатината. Светлината не беше достатъчно силна и аз не толкова виждах половия си орган, колкото отгатвах присъствието му. Спомням си, че повторих този опит три-четири пъти, докато открия подходящия начин: поставих на пода електрическо фенерче, насочено към моето котенце, закрепих огледалцето на ръба на ваната и по този начин разполагах с двете си ръце, за да разтворя тъмните гънки и да открия най-сетне този неведом свят. Бях като омагьосана. Минути наред опипвах с върха на показалеца всички ъгълчета, като предпочитах онези, които лъщят от влага.

Малко се боях да не си причиня болка. Когато го прокарах по розовото връхче, разбрах, че онова, което трябва да очаквам, изобщо не е болка. Известно време го търках непохватно, но достатъчно настоятелно, за да предизвикам няколко въздишки, след което едва не се проснах във ваната. Бях открила онова, което исках да науча. По твърде обясними причини

тогава не продължих по-нататък това проучване.

(Анонимна бележка от 7 юни 2009 г.: това се случи в моята стая, а не в банята. Що се

отнася до останалото...)

Като гледах моето тяло, отразено от всички страни, с цялата му релефност, имах усещането, че едва сега го откривам истински. Значи, това са искали да видят мъжете, когато съм се събличала пред тях. Именно тази жена, а не онази, която съм оценявала с критичен поглед, изопачен с годините от комплекси и възпитание, и у която съм откривала толкова недостатъци. Удивително беше, че дори сега несъвършенствата на тялото ми си оставаха. Ала представени за пръв път по този начин в тяхното единство, те се сдобиваха с безспорна привлекателност, за която дори не бях подозирала.

Единственото физическо качество, което някога си бях приписвала, бе нежността на кожата. И аз я поддържах по всякакъв начин с помощта на масло от моной, от сладък бадем и от карите. Прибягвах до скъпи естествени продукти на козметичната промишленост, убедена, че моят чар се дължи преди всичко на копринения ми епидермис.

Инстинктивно затворих очи. Прокарах ръце по корема, шията, по извивката на гърдите и се убедих, че тези усилия не са отишли напразно и че кожата ми наистина е нещо, с което мога да се гордея. Ръката ми се разхождаше нагоре-надолу с истинско удоволствие, придавайки топлина на всеки участък, минавайки на следващия, докато се спусне надолу до хълбоците, задника и спре в кадифената вътрешност на бедрата.

Гласът на чаровника бе отстъпил пред инструментално изпълнение, над което се открояваше пицикатото на китарата. Краят на мелодията беше близко, когато тя ненадейно бе заглушена от пукот, който ме накара да подскоча.

Шумът идваше от масичка на две нива зад паравана, която до този момент не бях забелязала. Върху нея се бе включил малък принтер, от който изскачаха правоъгълници твърда хартия. Хванах първия от тях и го разгледах.

Слисана. Поласкана? Признателна?

Появиха се цветни фотографии. На всяка от тях бях снимана от различен ъгъл, а кадрите бяха в една или друга степен съсредоточени върху определен участък. Това бе пъзел, съставен от моите прелести, с който инициаторът на тази игра на криеница се бе развличал. Странно защо, но вече не чувствах никакво озлобление. Видът на моята собствена красота, предадена чрез играта на отражения, ме изпълни със задоволство и успокоение. Днес бях наета не само заради моята съблазнителност, която все още не възприемах изцяло като мое достояние. Имаше нещо много по-значимо: сякаш се бях помирила със самата себе си. Моят образ бе пресътворен и опитомен.

Дори внезапното изщракване на електронната ключалка, което очевидно слагаше край на моето пленничество, не успя да разсее това необичайно чувство. Облякох се бавно, сякаш галех тялото си, наслаждавайки се на всеки миг, на всеки сантиметър от кожата си. Снимките вече бяха в чантата ми и вече нищо не ме задържаше на това място. Донякъде изтощена, си тръгнах и това, че не срещнах никого в хотела, изобщо не ме учуди. Дори господин Жак не бе на мястото си.

Излязох на улицата и като автомат, но странно изнемощяла, се спуснах по лекия наклон на улица „Пигал“. В този късен час бяха отворени само няколко нощни заведения. Пътем почти не обърнах внимание на нахалните подсвирвания откъм група подпийнали клиенти на една тераса.

Понякога си давам сметка, че съм правила любов с мъже за пари. Аз, Анабел. Ел.

Колкото и да опитвам да си втълпя, че това не ме прави по-различна жена от тълпата жрици на любовта, които вдигат крака, за да си осигурят живота, за който са мечтали, все пак изпитвам известно отвращение. Парадоксално, но когато си повтарям тази унизителна за мен фраза, „аз съм курва“, усещам как постепенно започвам да се възбуждам.

(Анонимна бележка от 8 юни 2009 г. И този път: без коментар)

Трепетен, влажен, на разположение.

Половият ми орган чувства лекия гъдел на памучните слипове, готови да паднат при всяка моя крачка. Това докосване галеше набъбналите ми устни, пламналият клитор, полуотворената цепка, пърхаща от желание, и ако не ме възпираше вродената свенливост, щях да пъхна ръка между краката си тук, насред улицата, и пред очите на всички да си даря онези ласки, чийто блажен край добре познавах.

Моят полов орган бе трепетен, готов на всичко или почти на всичко... Гладен.

7 юни 2009 година

Ако трябваше да дам показания за случилото се през тази нощ, какво бих могла да кажа: че по собствена воля съм се съблякла гола, сама в хотелска стая, само на няколкостотин метра от новия ми дом, и че съм посещавала въпросния хотел и преди? В какво бих могла да бъда упрекната? Как би могло да бъде определено моето поведение, освен като порядъчно не-уместна прищявка от моя страна?

Отсъствието на Луи в хотел „Шарм“ ме бе извадило от равновесие, но това не би могло да ми послужи като обвинение срещу него. Нито пък влагата, която продължавах да чувствам между краката си при събуждането, когато Давид отдавна бе излязъл от дома, оставяйки ме сама, както всяка сутрин, последвала една изпълнена с вълнения нощ.

От друга страна, онова, което би могло да бъде утежняващо обстоятелство срещу по-големия от братята Барле, бе новата бележка, която бях получила:

Нали ме чувствате вътре във вас?

Също както предишните, тя ме очакваше на сутринта върху масичката до входа. В часовника внушително количество пясък бе изтекло надолу. До нашата сватба оставаха няколко зрънца...

- Добро утро, Ел.

Тонът на гласа му, весел, почти дяволит, никак не се съчетаваше с мрачните ми мисли. Той до такава степен ме обърка, че ми трябваше известно време, за да разбера на кого принадлежи:

- Луи!

Предполагаемият източник на всички мои тревоги, чието присъствие за пореден път бе подчертано от парфюма, който той неизменно използваше.

- Това наистина съм аз, изпратен от господин бъдещия ви съпруг.

Той придружи тези думи с престорено любезен поклон.

Какво говореше той? Как въобще се осмеляваше да се появи тук? Нима снощното ми унижение не му бе достатъчно, та сега трябваше и да се гаври с мен на ставане от леглото?

Сподавих гневното си възклицание.

- Давид?

- Нима познавате друг? - запита той с весела ирония.

Възможно ли бе чудовището, което ме бе манипулирало предишната вечер, сега да се държи така непринудено? Очевидно да. Гледаше ме с лъчезарна усмивка и си играеше с бастунчето, като го въртеше във въздуха с ловкостта на жонгльор. Нищо в поведението му не подсказваше нашата неотдавнашна „среща“.

- Не, разбира се. Но нали...

- Давид ми възложи да ви превърна в „истинска атинянка“.

При тези думи той взе ръката ми и се престори, че я целува. Дръпнах я рязко, готова да го зашлевя.

- Атинянка... - повторих механично, изтръпнала от възмущение.

- Така се изрази той. И ето ме тук!

Появилият се изневиделица майордом потвърди думите му с невинна усмивка. Присъствието му ме лиши от възможността да дам израз на възмущението си. С мъка успях да изобразя на лицето си кисела усмивка, която, изглежда, все пак успя да го заблуди.

- Това е вярно, госпожице. Давид държи да се чувствате като у дома си не само между тези стени, но и в квартала. Поради причини, които вече са ви известни, фамилията е сърдечно свързана с този квартал.

- Обърнахте ли внимание на чудесното време? - подкрепи го възторжено Луи, без да проявява арогантността от нашата първа среша. - Нали денят е напълно подходящ за разходка пеша?

След като главата на фамилията и мой бъдещ съпруг е одобрил това начинание, трудно можех да откажа. Още повече пред свидетел. Трябваше час по-скоро да намеря някакво извинение.

Луи хвърли поглед настрани и зърна Фелисите, която се мотаеше наоколо. Откъм стълбището се чуваше тропотът на Синус и Косинус, които диреха новата си партньорка в игрите.

- Да, разбира се... Но не се чувствам добре - опитах се да отклоня идеята аз.

- Тъкмо чистият въздух ще ви подейства добре! - настоя Арман.

- Честно казано, Ел, как по-добре бихте могли да прекарате времето си днес? Възползвайте се от тези няколко дни свобода, преди да започнете работа в телевизията. Ще видите, че като ви повлече веднъж ритъмът на програмата, подобни развлечения няма да ви се случват често.

Свих устни, за да не дам израз на отвращението си. „Развлечения“? А как би определил той сеанса от предишната вечер? Като невинна забава?

- Не, наистина... Много любезно от ваша страна, но не съм в състояние... Ако искам да бъда във форма за понеделник, смятам, че по-скоро трябва да си почивам.

Защо Давид предоставяше годеницата си на човека, който от няколко дни насам я манипулираше по най-макиавелистки начин? Вкопчих се в този отговор: той едва ли бе в течение на машинациите на своя брат. Пропъдих от главата си подобно подозрение: той в никакъв случай не би могъл да бъде негов съучастник. Не и той. Не и Давид.

- Хайде, поддайте се на изкушението. Елате!

Той отново улови ръката ми и този път я задържа в своята със сила, така че не можех да я освободя, без да предизвикам скандал.

- Пуснете ме! Причинявате ми болка!

Под неодобрителния поглед на Арман той веднага охлаби хватката около китката ми с виновния вид на палавник.

- Както желаете - промълви той със сведени очи. - Все пак смятах...

- Какво смятахте? - грубо го прекъснах аз.

- Че тази разходка би могла да бъде сгоден случай да на-учите нещо повече.

- Нещо повече? За какво?

- За нас... За Давид и мен. Добре го познавам. Той е доста прикрита личност. Сигурен съм, че не ви е разказал нищо или почти нищо за нашето детство. Нито впрочем за този дом.

Успя.

Ако държеше на думата си, предложението му не беше лишено от интерес. А освен това време бе и аз да направя своите проучвания. Може би щях да успея дори да сваля маската, с която той се появяваше на всяка наша среща. Веднъж завинаги да го разоблича.

Успокоявах се също така, че посред бял ден, на улицата той не би се осмелил да предприеме нищо. Насърчителният поглед на Арман окончателно уталожи гнева, който не ме напускаше от вечерта насам.

- Добре... Съгласна съм - заявих сухо аз. - Нали все пак ще имам време за един душ?

- Дори повече от един. Имаме цял ден на разположение.

В неговата уста тези думи изобщо не прозвучаха като обещание за невинно развлечение под лъчите на пролетното слънце, а по-скоро като заплаха за дълги часове мъчение. Не се и надявах на нещо друго.

Смачках в шепа ръкописната бележка - поне една нямаше да попадне в сребристото тефтерче. Сетне със свит на топка стомах се втурнах към банята. Не бе минал и четвърт час, когато отново се появих пред моя палач в обикновена рокля на цветя, гарнирана все пак по мой вкус със зашити на ръка подплънки. Носех леки обувки и малка чантичка с най-необходимото. С вида си не би трябвало да ставам предмет на критика, а от друга страна, изглеждах достатъчно семпло, за да избягна всякаква двусмисленост. Онова, което не се виждаше, бяха най-плътните и непривлекателни слипове, подбрани от моя арсенал бельо, които нямаха нищо общо с онези, които бях свалила предишната вечер, подгизнали от циприн.

Когато прекосихме малкия двор с формата на полумесец и минахме под старинната сводеста арка на входа към дома Дюшеноа номер 3, на улица „Тур де Дам“, бяхме посрещнати от яркото пролетно слънце. В това отношение не бих могла да споря с Луи: денят бе чудесен и предразполагаше към разходка без посока.

Той проявяваше такова добро настроение, че ми бе трудно да устоя на неговата веселост. Въпреки това всеки поглед, който хвърляше към мен, веднага ме връщаше обратно в онази стая, където предишната вечер се бях разголила за него, бях разкрила себе си повече, отколкото пред който и да е друг мъж.

- Ел... Имате ли някаква представа какво искаше да каже Давид, когато поиска от мен да ви превърна в истинска атинянка?

По всичко личеше, че въпросът му не криеше клопка. Бе зададен без заядливост и без задни мисли просто за да се увери от какво ниво започва неговата ученичка. Очакваше моя отговор, втренчил очи в моите.

- Не - признах аз. - Нямам представа.

- В такъв случай трябва да знаете, че кварталът, в който се намираме, се нарича „Нова Атина“. В пространството между улица „Мартир“ от изток, улица „Пигал“ от запад и улица „Сен Лазар“ от юг има няколко карета сгради, където се е зародил френският романтизъм.

Разтворих широко очи от изумление. Очаквах хапливи забележки и може би дори неприлични подмятания, но не и урок по история. Той явно бе решил да се държи така, сякаш сцената в

стаята на Мата Хари никога не се е разигравала.

- Как така?

- В средата на двайсетте години на деветнайсети век тук живеят всички най-видни представители на това ново естетическо течение: естествено поети и писатели, като Жорж Санд, Йожен Скриб, Марселин Деборд-Валмор, Александър Дюма, и по-късно дори великият Виктор Юго; музиканти като Лист, Берлиоз, Обер, Шопен, Вагнер; също и художници като Дьолакроа, Верне, Гаварни и Ари Шефер. Ала онова, което често се забравя, е, че са първите артисти, създали благодатна почва за този развъдник на таланти...

Той прекъсна изброяването и вдигна по детски възхитен поглед към сградата, от която бяхме излезли, сама по себе си уникална с извитата си фасада откъм малкия параден двор.

Обърнах внимание, че от последната ни среща насам той си бе пуснал лека брада, която не само не смекчаваше, а дори подчертаваше острите черти на изпитото му лице. Тя сякаш допълнително изкарваше на бял свят онази негова вътрешна трескавост.

- Да?

- ...Това са били актьори, Ел. Обикновени актьори.

- Госпожица Дюшеноа? - предположих аз.

- Именно. Но преди нея има и други значими имена: госпожица Марс, живяла недалеч оттук, на номер едно...

В този момент си спомних иглата за коса от витрината на антикварния магазин „Нативел“, която така силно ме бе привлякла преди няколко дни. Ала Луи продължаваше разпалено, като ме държеше за лакътя, за да привлече вниманието ми:

- Великият Талма, любимият актьор на Бонапарт, е живял на номер девет. Също Мари Дорвал, любовницата на Алфред дьо Вини, малко по-нататък, на улица „Сен Лазар“. В началото на трийсетте години на деветнайсети век улицата, на която живеете сега, е била същински булевард „Шанз-Елизе“ на новите театрални тенденции.

Докато го слушах как споделя с мен своите знания, почти забравих за извратения и вероломен брат, който ме караше да правя странни неща, за да купя по този начин неговото мълчание. Лудият, който разкриваше моята сексуалност страница след страница, все едно че разлистваше някаква дошла от ада книга.

Той до такава степен се бе вглъбил в думите си, че сякаш с цялото си същество се бе пренесъл във времето, на което се стремеше да вдъхне отново живот.

- Но защо „Нова Атина“? - запитах заинтригувано аз. - И защо всички те са се установили на това място?

- Според официалната версия названието е наложено през 1823 година от Дюро дьо ла Мал, журналист в Журнал де деба. Ала според мен причините са доста неясни: в резултат от въстанието на гърците срещу османското иго през 1821 година Гърция се превръща в модна тема. Определено влияние оказва също така неокласическият и прерафаелитски стил на сградите, проектирани от архитекта Константен.

- Прерафаелитски ли? - възкликнах аз, издавайки по този начин невежеството си. Докато говореше, той ме бе хванал под ръка, на пръв поглед съвсем невинно и естествено, за да ме поведе към улица „Ларошфуко“, по моите собствени стъпки от предишната вечер. Направи го толкова спонтанно, че за момент забравих, че трябва да бъда нащрек, и почувствах как ме обгръща мека топлина.

„Колкото по-охотно се оставяш да те докосва, толкова по-готова си да го приемеш в себе си.“

Струва ми се, че вътрешната страна на ръката ми, този малък участък нежна кожа над сгъвката на лакътя ми, прошепна тези думи. Питам се дали може да се постигне оргазъм

чрез една толкова невинна ерогенна зона?

(Анонимна бележка от 7 юни 2009 г.)

По тялото ми премина тръпка при мисълта към какво мое проявление, безсрамно, самопредлагащо се, ме води той. Защо го следвах така покорно?

- Да, погледнете тази сграда: виждате ли заоблените ниши над фугата между първия и втория етаж? Или тази, с тройните прозорци, с централен свод и обикновени щурцове от двете страни?

Неговата ерудиция ни най-малко не ме унижаваше, а по-скоро ме караше да гледам по нов начин на околното пространство. Градът, който си въобразявах, че познавам, ми разкриваше своите тайни. Едва не прималях от натиска на ръката му върху моето рамо.

- Всичко това е характерно за италианския архитектурен маниеризъм от епохата на Възраждането - продължаваше той.

- Рафаело? - предположих аз.

- Да, а също така Паладио, Серлио, Сангало... Персие и Фонтен, официалните архитекти на Империята непрестанно черпят вдъхновение от тях. Те пък от своя страна оказват влияние върху строителството на частни сгради до трийсетте години на деветнайсети век. И по-конкретно на „Нова Атина“.

Сега вече аз бях тази, която се вкопчвах в ръката му, докато лявата ми гърда случайно не се притисна до бицепса му и усетих колко напрегнат е той. Веднага се отдръпнах, все едно че нищо не се бе случило. Не биваше да му позволявам да почувства как тази непокорна гърда набъбва от това докосване и издава надигащата се в мен емоция.

- В резултат от съчетанието между красотата и интелекта кварталът скоро се утвърждава като културен център от първа величина, чиято слава се разнася далеч отвъд границите на страната. Насам се стичат хора от цяла Европа! Представете си само: през 1850 година на тези улици живеят няколкостотин представители на изкуството. Не всички от тях оставят имената си за потомството, но до един допринасят за особената душевност на това място.

Последните думи бяха казани с очевидна носталгия, сякаш той тъгуваше по онова време, което за съжаление не бе познал и чийто порив така желаеше да почувства.

Увлечен от своя разказ, постепенно започна да се разгорещява. Свали сакото и нави ръкавите на бялата си риза. За пръв път видях изцяло татуировката над китката на лявата му ръка. Фактът, че той на свой ред се разголва пред мен, макар отчасти, ме смути. Опитах да се разгледам по-подробно рисунката, който той ми бе позволил да видя. Защо ли двете разперени крила и ажурната украса около този жезъл ми се струваха толкова познати?

Той улови втренчения ми поглед и като сви устни в лека усмивка, ми обясни:

- Това е кадуцеят на Хермес.

Значи, това бе кадуцеят, който можеше да се види в някои аптеки и лекарски кабинети.

По-надолу, върху самата китка имаше буква, самотно малко „а“, чийто шрифт напомняше този на старите пишещи машини.

- А буквата, ето там... Защо само едно „а“? А като Артист? Или А като Анархия?

Луи изобщо не се засмя на донякъде предизвикателните ми предположения. Напротив, лицето му ненадейно стана мрачно, а лекомисленото му до този момент изражение се стопи.

- Не, това е просто първата буква от азбуката - промълви той.

Внезапната смяна на настроението му би трябвало да ме възпре, но аз продължих:

- Само първата ли?

- О, бъдете спокойна, след нея ще дойдат и останалите.

Това бе напълно достатъчно, за да разгадае неговия замисъл: имаше намерение да гравира върху тялото си всички букви от азбуката. Да го превърне в жива сричка, в кутия за инструменти, които да носи винаги със себе си, в себе си, веднъж завинаги. Беше красиво и едновременно донякъде глупаво. Трогателно и смешно. Направо детинско. Подобни идеи хрумват през юношеството и много рядко в зряла възраст.

- А какво е значението на перото?

Още през онази вечер в галерията „Соваж“ бях забелязала, че кадуцеят не завършва с обикновен заострен връх, а с перо на писалка.

- Да речем, че това е стилетът, който дава воля на всяка от тях. Само той има силата накрая да съчетава буквите в думи и да ни носи изцеление.

От Библията знаех за съзидателната сила на словото, на което Луи приписваше и целебна сила. Значи, в началото бе... сексът, нали така? Как е възможно в продължение на хилядолетия да ни втълпяват битие, лишено от какъвто и да било плътски акт?

Щеше ми се да го поразпитам още на тази тема, защото реакцията му показваше, че съм засегнала чувствително място, но той внезапно спря по средата на улица „Шаптал“, свали ръкава върху татуировката, за да ми покаже, че разговорът по този въпрос е приключен.

Намирахме се пред номер шестнайсети. Между фасадите се издигаше дърво, което хвърляше сянка върху тротоара. Тесният проход със зеленина от двете страни се отделяше перпендикулярно на улицата и водеше съм облян от слънце двор, който дори оттук изглеждаше прелестен. От другата страна старици седяха на една пейка, под сянката на огромен розов храст.

Погледът ми падна върху една табела на ъгъла на улицата:

МРЖ

Музей на романтичния живот

- Като стана дума за азбуката... - продължи той с лека усмивка - това място обозначава началните букви на парижкия романтизъм. Не бихте могли да разберете този район и неговата история, ако преди това не го посетите.

Дали имаше предвид прелестта на това убежище извън времето, далеч от врявата на съвременния живот, който кипеше само на няколко метра от павираната уличка? Сградата в дъното на двора бе възхитителна, със зелени балкони и капаци на прозорците, наполовина скрита зад туфи чаени рози.

Той хвана здраво ръката ми, когато се препънах в неравните гранитни блокчета. При това

гърдите ми отново се притиснаха до него, този път в здравия му, мускулест хълбок.

Запитах го за първото нещо, което се сетих, само и само да прикрия смущението си.

- На кого е принадлежала тази къща?

- На художника Ари Шефер. Донякъде официален портретист на романтичната интелигенция. Лист, Санд, Шопен, Ренан... Обезсмъртил е всички тях върху тези стени.

Вместо да ме отведе направо във вътрешността на сградата, той ме хвана за ръка и ме увлече към градинката вдясно. Отвъд лехите розови цветя, с пейки отстрани, пред нас се откри разкошна зимна градина, обширна дъговидна оранжерия, долепена до главното здание. Туристи се разхождаха отвън и вътре с преметнати през рамо фотоапарати, с блажени усмивки на лицата. Други бяха насядали край малки кръгли масички и пиеха чай.

- Красиво е, нали?

Кимнах утвърдително, а ръката ми все още беше в плен на неговата. Същинско чудо бе, че подобно място се е съхранило в този град, встрани от неговата глъчка. И каква ирония бе, че той, именно той ми разкрива неговото съществуване.

Луи ми предложи стол и на свой ред седна, като очевидно се чувстваше съвсем удобно сред този старинен декор. Откъм малкия изкуствен водопад до нас достигаха меланхолични звуци на скрито зад скалите пиано. След като изслуша с благоговение изпълнението, с унесен поглед той съобщи кое е то:

- Ноктюрно в до диез минор № 20 от Фредерик Шопен. Една от посмъртните му творби.

Имаше ли друг човек наоколо, способен да разпознае композиция на Шопен? Ала веднага след това се сепнах и си дадох сметка, че той спокойно би могъл да ме накара да повярвам, че това е музика от Шуберт или Бетховен, без аз да мога да го хвана в лъжа.

- Знайте - продължи той, - че именно тук се е зародила любов-та между Жорж Санд и Фредерик Шопен. Често се говори за тяхната среща в „Отел дьо Франс“, у Лист. Както и за тяхното райско кътче на площад „Орлеан“ Ала истината е, че двамата дължат на Шефер преодоляването на първоначалната взаимна неприязън. На Шефер с неговата мания да събира заедно всички свои приятели.

При тези думи той бавно вдигна ръка и посочи сградата, чийто вход откъм градината бе закрит с плътна завеса от сиво кадифе, сякаш за да съхрани тайната на тяхната страст.

- Взаимна неприязън ли? - учудих се аз. - Мислех, че са били лудо влюбени един в друг.

- Наистина казах неприязън. Знаете ли какво пише Шопен за Санд, след като я вижда за първи път?

- Не...

Донесоха ни чая и сухите сладки, които бяхме поръчали. След като ми наля от ухаещия на жасмин чай, без да снема поглед от мен, той цитира по памет:

- „Тази Санд е ужасно антипатична жена! И жена ли е изобщо? На път съм да се усъмня.“

- Чудесно! Истински джентълмен!

- Във всеки случай това е добър урок по смирение в любовта. Не смятате ли? Човек никога не знае докъде може да ни отведе първото впечатление, колкото и неприятно да е то...

Мой ред беше да отбягна твърде непристойната тема, към която клонеше разговорът. Наясно бях, че изборът на това място неизбежно щеше да ни отведе до нашата история. Или по-скоро до онази нездрава натрапчива идея, която той пораждаше у мен.

Нямам намерение да преписвам изцяло непристойната поема, която Жорж Санд посвещава на Алфред дьо Мюсе, който по онова време е неин любовник, но, доколкото си спомням, тя

започваше така:

„Вълнувам се при мисълта, че имате намерение да ме поканите, и тази вечер ще мога да правя откровени признания за затаената си любов до полуда, и то само когато танцувам заедно с вас.“

Скритото послание става ясно, ако се чете през ред:

„Вълнувам се при мисълта, че тази вечер ще мога да правя любов до полуда, и то само с вас.“

(Анонимна бележка от 7 юни 2009 г.: заблудил се е, ако е смятал, че ще науча нещо ново. София ми показа тази поема още когато бяхме студентки) Реших да мина в контраатака и аз да дам насока на разговора.

- Дали има същата татуировка?

Този път въпросът ми го завари неподготвен.

- Моля?

- Копринената лента, която Давид носи на китката си: дали с нея прикрива татуировка като вашата?

Той пребледня и не можа да ми отговори веднага въпреки привичното си красноречие.

Все пак не бих казала, че се разгневи. Когато няколко дни преди това бях задала в леглото същия въпрос на моя годеник, той сърдито бе пресякъл любопитството ми:

„- Имах неприятен инцидент, но това не засяга никого другиго освен мен.

- Дори жена ти?

- Това... Във всеки случай това е минало.“

Приключена тема.

Луи придърпа ръкава и скри кадуцея, сякаш по този начин щеше да запази тайната на своя брат.

- Не... Давид не се занимава с подобни неща.

- А тогава какво е?

Той не бе свикнал с такава упоритост от моя страна. Възприемаше ме такава, каквато според него би трябвало да бъда: лесна плячка, която всичко, което знаеше за нея, поставяше в негова власт. Обикновена играчка, жена, чието тяло вече познава с пълни подробности.

Забелязах как в тъмните му очи за момент се мярна паника.

- Давид нищо ли не ви е казал?

- Да ми каже какво?

- За ръката си...

- Не. Какво би трябвало да знам?

Той шумно отпи от все още горещия чай, след което отговори необичайно колебливо и сериозно.

- Просто нещо се случи с ръката му...

Той си пое дълбоко въздух, а по сериозния му тон разбрах, че не става въпрос за някаква невинна история.

Погледнах го мило, за да го насърча да продължи.

- Когато бях на двайсет години, а Давид на деветнайсет, се запознахме по време на лятната отпуска с една жена. И двамата се влюбихме в нея. Едновременно.

- Как се казваше тя?

- Орор. Орор Делбар.

Нейното име сякаш опари езика му. По лицето му пробягаха тикове. Какво ли значение е имала тази жена за него, за тях двамата, та да продължава все още да буди подобни чувства?

- При какви обстоятелства се запозн...

- Обстоятелствата нямат никакво значение - прекъсна ме безцеремонно той. - Макар Давид да бе толкова млад, Орор избра именно него. Сгодиха се и само няколко седмици след това сключиха брак.

Брак? Значи, аз не бях първата госпожа Барле? Потиснах тази хипотеза, остра като ръба на твърда хартия и пареща като коприва, за да се съсредоточа върху неговия разказ.

Луи бе изгубил този манш срещу брат си. По разстроеното му лице бе ясно колко тежко е понесъл това поражение. Дали въпросният случай не бе поставил начало на поредицата победи, довели Давид до трона на фамилията Барле? Дали самата аз не бях за Луи възможност за реванш, играчка, която е готов да строши, след като не може да я изтръгне от ръцете на брат си?

За пръв път аз неволно посегнах към ръката му, но той я отдръпна и не можах да я уловя.

- Бяха съвършена двойка. Всички ги наричаха Делбарле. Дори фамилните им имена се съчетаваха.

Реших да не му напомням, че същото се отнася и за него, като го оставих да разкаже всичко, което бе готов да сподели с мен. От седмици насам ме манипулираше и сега за пръв път имах усещането, че аз поемам инициативата, че аз водя играта. Нервно движение отново разкри

китката на лявата му ръка и отново зърнах малката буква „а“. А като Орор^5: връзката беше очевидна.

5 На френски името Орор се пише Аигоге. - Б. пр.

- Ала нито Давид, нито аз знаехме, че Орор страда от депресия.

- Каква депресия?

- Разрушителна. И манипулативна. По онова време нейното заболяване все още нямаше определено название...

- А днес?

- Сега я наричат синдром „Бордърлайн“. От него страдат преди всичко жените. Онези, които са били изоставени или изнасилени през ранното детство. Не съм много осведомен по въпроса.

Аз от своя страна едва устоявах на изкушението да науча нещо повече за ужасното минало на първата жена на моя бъдещ съпруг. Жена, чието съществуване до ден-днешен той бе крил от мен. Потиснах раздразнението си, прогоних мисълта, че Давид се е проявил като непочтен лъжец, за да се съсредоточа върху страданията, които болестта е причинила на Орор. Тази болка до известна степен оправдаваше мълчанието му.

В крайна сметка коя бях аз, та да го съдя, след като сама не желаех да го запозная с майка ми?

- И какво се случи? Имам предвид след сватбата.

- В началото нещата все някак вървяха. Давид успяваше да овладява пристъпите и капризите на Орор. А те нямаха чет. Впрочем основният симптом на това заболяване е да подлагате партньора на колкото се може повече изпитания с извратената цел той да се пречупи и да ви отхвърли. Тя например бе в състояние за една вечер да погълне цялото съдържание на хладилника, а след това да повърне и да принуди брат ми отново да го напълни с храна посред нощ, когато всички супермаркети са затворени. В такива моменти ставаше ужасно тиранична.

Трудно ми бе да си представя как Давид, големият шеф, как очарователният и донякъде властен Давид се оставя да бъде манипулиран по такъв начин. Сякаш тези два негови портрета нямаха нищо общо помежду си. И все пак това бе един и същ човек.

- И направи ли го в края на краищата?

- Да я отхвърли ли? - възкликна Луи, изненадан от моя въпрос. - Вкопчваше се в нея до последно. Няма да премълча, че имаше моменти, по време на най-сериозните й кризи, когато бе готов да я зареже. Ала продължаваше да се държи. А аз... Аз го подкрепях доколкото мога.

- Нима не ревнувахте?

Той, горделивият, високомерният, как ли е понесъл положението на пренебрегнат поклонник, превърнал се в довереник на своя брат? И в това също имаше нещо смущаващо. Фактът, че Луи си приписва ролята на благороден рицар, ми се струваше доста съмнителна и ми вдъхваше още по-силно съчувствие към Давид - истинската жертва на тази драма.

Дали всъщност Луи е бил толкова влюбен в Орор, колкото твърдеше?

- Да ревнувам ада, в който той бе принуден да живее? Не, в никакъв случай... Донякъде дори благославях съдбата, която бе отредила Орор да избере Давид, а не мен. Въпреки това продължавах да храня известни чувства към нея. Не си представях, че бихме могли да живеем заедно, но искрено се надявах тя да постигне известно помирение с него. Да намери някакво щастие.

Овлажнелите му очи обаче ми дадоха да разбера, че това изобщо не бе вярно. Без да го подканям, Луи пристъпи към развръзката на своя разказ.

- Лятото на годината след тяхната сватба прекарахме заедно на море. Родителите ни все още бяха живи. Времето беше хубаво, а обстановката по-ведра от обикновено... Дори състоянието на

Орор сякаш се подобряваше.

- Какво се случи?

- Една вечер тя реши да отиде на нощно къпане. Имаше вълнение и Давид се опита да я разубеди. Не носеше бански, но заяви, че ще се изкъпе гола.

- И отиде ли в края на краищата?

За момент той вдигна поглед към небето, сякаш в дирене на отговор или на утеха, сетне отново се взря мрачно в мен.

- Да. Всичко премина по установения вече ритуал: тя отправяше предизвикателство към Давид и след като той възразяваше, накрая сама поемаше риска. Накрая се налагаше той да й се притичва на помощ. Ала през онази вечер морето наистина се бе разбушувало... Той нищо не можа да направи. Орор се изгуби между две вериги подводни скали, погълната от водовъртежа... И повече не се появи на повърхността.

- Така ли е наранил ръката си?

- Не... Не така. Макар че би било по-приемливо за всички.

Последните му думи бяха последвани от тягостно мълчание.

Помислих си, че Луи поне не се опитва да поеме ролята на положителния герой. Колкото и ужасна да бе тази драма, тя в никакъв случай не го представяше в благоприятна светлина. Веднъж отхвърлен от Орор, той не бе сторил нищо повече от брат си, за да я спаси. Просто бе наблюдавал как младото семейство става жертва на нейната лудост и накрая пропада така, както самата тя бе пропаднала сред подводното течение.

- Защо казвате това?

Към гласовете ни се присъедини чуруликането на ято птици, на което сякаш се опитваха да му придадат известна лекота. Напразно. Мълчанието му ставаше протяжно и все по-мъчително.

Атмосферата се поразведри, когато иззад сивата завеса в градината нахлу група посетители, което ни даде възможност за момент да надзърнем във вътрешността на музея с пищния му декор. Открои се портретът на Жорж Санд с червено цвете в косите, дело на Ари Шефер. Срещнах строгия поглед, който тя хвърли към мен от платното.

- Съжалявам, че Давид не получи раната на ръката през онази трагична нощ, защото му трябваха няколко години, за да се съвземе - каза накрая той. - Три години след смъртта на Орор той се опита да сложи край на живота си.

- Какво?

Едва се сдържах да не изкрещя. Луи рязко ме улови за ръката, за да ме успокои.

- Слава богу, че този глупак не успя. Само че раната се оказа дълбока и сериозно засегна вените на лявата ръка. Белезите са доста... впечатляващи.

Значи, лентата бе предназначена да прикрие следите от преживяното нещастие.

Действително склонният към самоубийство младеж сякаш нямаше нищо общо с неумолимия бизнесмен, в който Давид се бе превърнал с времето. Превръзката бе обикновено предпазно средство срещу безславното минало, което би могло да помрачи сегашния му образ в очите на другите.

Включително на мен.

Упреквах се, че съм го подтиквала към откровеност по този въпрос. Че съм била на път да извадя на показ несъмнено все още незарасналата рана, вместо да я оставя на покой под прикритието на седефената коприна. Той се нуждаеше от моята нежност, от моята любов, от присъствието ми до себе си. А не от мъчителни разпити.

Искаше ми се да го прегърна и да му шепна най-обикновени окуражителни думи. Че аз не съм Орор. Че никога няма да ми хрумне налудничавата идея да се къпя нощем в бурното море. Че няма да превърна живота му в ад, нито моята смърт в мъчение за него, защото нямам никакво намерение да умирам, а напротив, да живея заедно с него. Дълго. Нежно. Може би без страст, но с всичката любов, която той заслужава.

Ала не Давид седеше пред мен, не на него принадлежеше презрителната усмивка върху устните над чайника, от който все още се носеше тънко ухание на жасмин.

- Повярвахте ли ми?

Гледаше ме с тържествуваща жестокост, все едно че бе стъпкал отвратително насекомо. А насекомото бях аз!

„Значи, повярвахте на небивалиците, които ви разказах, Ел!“

От ярост бях изгубила дар-слово. Изумлението ми от необикновеното му коварство нямаше граници. Как бе възможно да измисли подобна мрачна, страховита история, само за да си достави удоволствието да гледа как с всяка следваща подробност събеседникът му все по-дълбоко затъва в нея, подобно на муха в буркан с мед?

Луи почти ликуваше. Възхищаваше се на лекотата, с която ме бе измамил. Върху лицето му грееше нямата усмивка на паяк, който се кани да разкъса попадналата в мрежата плячка.

- Удивително е колко лесно млади жени като вас се поддават на романтичното чувство! Достатъчна е една градина, малко музика, необходимата доза драматизъм... и пламвате като кибритени клечки. Дори е прекалено лесно. Но пък, от друга страна, е трогателно.

Макар залитайки, успях да се изправя и с всичкото достойнство, на което бях способна, без да кажа нищо, се отправих към улицата. Разблъсках по пътя си група азиатски туристи, които се бяха струпали при входа.

- Анабел! Върнете се!

Въпреки недъгавия си крак той се втурна след мен и се опита да ме хване за ръката. Успях да се дръпна и забързано се отдалечих въпреки неравната настилка.

- Оставете ме на мира!

Всичко бе свършено. Можеше да наговори на брат си каквото си ще по мой адрес. Бях готова да поема този риск. Готова бях да подложа любовта на Давид на изпитанието на истината. От друга страна, бях сигурна, че никога повече няма да търпя притворството на Луи, този недъгав и жесток човек, смазан под тежестта на своите провали. От този момент нататък нямаше да получи нищо от мен. Можеше да ми изпраща колкото си ще писма, които щях да хвърлям в коша, без дори да ги прочета. Моите мисли отново щяха да принадлежат единствено на мен.

Достатъчно бе да ускоря крачка, за да го оставя далеч назад, тъй като той не можеше да тича.

- Съжалявам... - провикна се той, вече доста изостанал. - Анабел!

Това, че за пръв път ме нарече по име, изобщо не ме разколеба, а още по-малко стъписаните погледи на минувачите, неволни свидетели на тази сцена. Без повече да му обръщам внимание, излязох на улица „Шаптал“ и поех надясно, към улица „Бланш“.

Само след десетина метра обаче сигналът на мобилния телефон ме принуди да забавя крачка.

- Давид?

- Привет, моя красавице. Как върви туристическата обиколка с Луи?

- Ами... Всичко е наред... - излъгах със сподавен глас.

- Беше добра идея, нали? Времето е разкошно!

- Да...

- Знаех си, че ще ти хареса. Той е чудесен екскурзовод.

Докато говореше, усещах, че моят преследвач непрекъснато се приближава.

- Можеш ли да ми го дадеш за малко?

- Не... Не. Отиде до тоалетната - импровизирах аз, като едва си поемах дъх.

- Е... никак не ме учудва. В това отношение той е същинска госпожица.

- Да му кажа ли да ти се обади по-късно?

Молех се да приеме предложението ми, макар да знаех, че за него всяка секунда е скъпа.

- Не, няма значение... Мога да почакам. Приятно ми е да чуя гласа ти през деня. Това не се случва често.

Сега вече Луи почти ме беше настигнал, беше само на две-три крачки. Той се изравни с мен, хвана китката на свободната ми ръка, а върху лицето му бе изписана заплашителна гримаса. Силата на хватката му ме изненада и ме накара на свой ред да изкривя лице от болка.

Неволно простенах.

- Ел? Ел? Всичко наред ли е? - чух разтревожения глас на Давид.

„Отговорете му“, подкани ме със заплашителен поглед недъгавият.

- Да... Няма проблем, блъснах се в...

- В какво?

Луи протегна другата си ръка към телефона, без да ме пусне. Не можех да побягна, нито пък да извикам. Давид щеше да чуе всичко.

- Здравей, братле! - каза мъжът с бастуна със стъписваща непосредственост. - Да, да, всичко е наред. Анабел се оказа, общо взето, добра ученичка. Малко разсеяна, но любознателна. До края на деня ще научи всичко, което трябва да знае за квартала.

Многозначително натърти на тези думи, без да снема поглед от мен. Какво ли искаше да ми каже с това?

Двамата си размениха няколко незначителни реплики, свързани с телевизионния канал -някакви летни промоции, след което Луи затвори, но не ми върна телефона. С другата си ръка продължаваше да ме стиска за китката.

Едва тогава си позволих да избухна:

- Съжалявам? Това ли е всичко, което можете да ми кажете: „съжалявам“?

- Продължавайте с този тон - заяви хапливо той - и аз веднага ще се обадя на скъпия Давид. Повикването ще бъде от вашия телефон и съм сигурен, че няма да му даде сърце да не ви отговори.

Измислената история, свързана с неговия брат, естествено, не представляваше нищо в сравнение с извратената игра, в която ме бе въвлякъл предишната вечер. Именно заради срама, че съм взела участие в този маскарад, ми се искаше да се изплюя в лицето му.

- Хайде! Хайде! Обадете му се! - предизвиках го аз. - И като го чуете, разкажете му какви ги вършите вечер в хотелските стаи с бъдещата му съпруга!

- Съмнявам се, че това би му било интерес...

- Напротив! Много ще му бъде интересно! И не забравяйте да му споменете за писмата. Вярвам, че ще бъде очарован да научи как родният му брат се възбужда, като описва сексуалните фантазии на неговата годеница!

Гърдите ми неволно бяха набъбнали, готови да се пръснат. Връхчетата им стърчаха под тънкия плат на памучната рокля, твърди като порцелан. Краят на принудителното мълчание би трябвало да ми донесе облекчение и въпреки това имах усещането, че съм попаднала върху подвижни пясъци: самата мисъл за стореното ме хвърляше в смут; желанието да скъсам веднъж завинаги с тези писма ме притискаше още по-силно надолу, в бездна, от която би било невъзможно да се измъкна.

Преди всичко не бива да си представям как ръката му ги гали, как ги стиска като плод, от който трябва да бъде изтръгната костилката, как търси с пръсти връхчетата им и превръща

собственото си наслаждение в болка за мен, а тя сетне постепенно преминава в блаженство, съсредоточено на определено място, но готово да обхване цялото ми тяло.

(Анонимна бележка от 7 юни 2009 г.: очевидно все пак не се е отказал да ми праща своите писма...)

Без съмнение той долови внезапната промяна в моето състояние, защото на свой ред омекна и същевременно придоби повече решителност и самочувствие, като най-сетне пусна китката ми, върху която остана червен отпечатък.

- Кълна ви се, че не съм автор на писмата, за които говорите.

Каза го с такава убеденост, че за момент яростта ми се уталожи.

След моментно объркване извадих сребристия бележник и го разтворих наслуки на една от страниците, изписани с трескав почерк:

- Твърдите, че този почерк... не е вашият? Можете ли да ми го кажете, докато ме гледате в очите?

Той замълча за момент, след което каза натъртено:

- Казвам ви го в очите. Ще направя дори нещо повече: ще ви го докажа.

Той извади на свой ред малко тефтерче в калъф от черна кожа, химикалка със същия цвят и насочи върха му към бялата страничка:

- Моля ви да ми продиктувате каквото и да било.

Намерението му ме хвана неподготвена.

- Не зная...

- Просто каквото ви хрумне.

- „Орор Делбар се е удавила в морето“ - казах най-сетне аз, сама учудена от подобно предизвикателство.

Той ме погледна за миг, раздвоен между сподавения гняв и наченки на възхищение. Определено откриваше у мен неочаквана дързост. Сетне се наведе, надраска въпросното изречение в тефтерчето и ми го подаде.

- Ето. Преценете сама.

Орор Делбар се е удавила в морето

Гледах слисана. Почеркът му наистина беше неравен като този от тефтерчето, но по-остър и мъжки. Не можеше да има никакво съмнение. Той пишеше припряно, с непрекъсната линия, скачайки нагоре-надолу по хартията, докато при моя преследвач буквите бяха по-закръглени и по-четливи.

За да се убедя окончателно, поставих редом двата листа. Вече бях обърнала внимание, че докато пише, Луи движи непринудено ръка и ни най-малко не се опитва да преправя почерка си. Така или иначе, бе очевидно, че той няма нищо общо с написаното в „Десет-пъти-дневно“.

Всички мои безумни предположения и ожесточението ми от последните дни рухнаха като пясъчен замък, стъпкан от някое дете на следобедния плаж.

- Объркана съм и...

Този път тържеството му бе по-скромно, сякаш нито за миг не се бе съмнявал в него.

Докато го гледах вцепенена, той ми поднесе усмивка, каквато до този момент не бях виждала върху лицето му. В нея имаше и молба за прошка, и предложение за помирение. Усмивка „а ла Джордж Клуни“, както би се изразила София, която обичаше баналните сравнения.

- След като изяснихме някои неща, които ни притесняваха, сега ви предлагам да продължим нашата разходка, но този път без задни мисли. Какво ще кажете?

Свитият ми на топка стомах ми подсказваше, че не бива да се доверявам, да не приемам за чиста монета внезапната положителна промяна в него, но възбудените ми до крайност гърди твърдяха обратното.

- Обещавам ви да престана с глупостите.

Кои глупости имаше предвид?

- Никакви лъжи до края на деня - заяви той, изведнъж възприел сериозен тон.

- Наистина никакви?

Честно казано, в този момент единственото ми желание бе да се прибера сама и до края на живота си да не виждам тази отвратителна личност. Без значение дали има някаква вина за моите тревоги.

За съжаление, с постъпването ми в БТВ щях да знам, че той се намира в своя кабинет само на няколко врати разстояние по коридора. А освен това до сватбата оставаха само две седмици. Щяха да последват години, белязани от неизбежните семейни събирания. Той бе брат на Давид и аз не можех да го изтрия от живота ни само защото в момента не мога да го понасям. Какво би казал бъдещият ми съпруг, ако научи, че съм зарязала насред улицата по-големия му брат заради някаква неуместна шега от негова страна?

- Ще се придържам към ролята на екскурзовод. Няма да ви разказвам небивалици, свързани с историята на квартала, която познавам по-добре от всеки друг.

Думите му прозвучаха като поредното самохвалство, но аз бях сигурна, че той ни най-малко

не преувеличава широтата на своята култура.

Все още намръщена, но спокойна, мълчаливо поех редом с него обиколката из улиците на „Нова Атина“. Верен на обещанието си, оттук нататък той бе само словоохотлив чичероне.

- Обърнете внимание на номера над тази врата, който е по-голям от другите.

Спускахме се по улица „Бланш“ и аз забелязах, че наистина табелките с номерата на някои сгради бяха доста по-големи от обичайните.

- Вярно, много странно...

- Това е единственият белег на някогашните публични домове, съхранил се до наши дни.

- Нима?

Простодушието ми го накара да се усмихне, но след това веднага прие отново сериозен вид от страх да не ме обиди.

- Още преди да бъдат окончателно забранени със закона „Март Ришар“ през 1946 година, бардаците и вертепите е трябвало да се придържат към определена дискретност. Били са им забранени всякакви реклами и витрини откъм улицата, каквито могат да се видят в Амстердам. Единствено някои отличителни знаци върху фасадата, които посветените лесно могат да разпознаят.

- Какви например?

- Прочутите червени фенери, но също така по-незначителни знаци, като матови стъкла на прозорците, решетки върху шпионките на входните врати, а също така постоянно спуснатите щори. Сред тях е и „Големият номер“, превърнал се в нарицателно за тези заведения.

Въздържах се от всякакви коментари по този повод, а останалата част от разходката премина все в този насока. Историята на местата, които посещавахме, бе свързана единствено със земната любов и разпътните нрави на нашите предци: на площад „Орлеан“ отново стана въпрос за пламенната, страстна любов между Санд и Шопен; пред номер 9 на улица „Ла Брюйер“ Луи ми описа подробно продължилата трийсет години извънбрачна връзка на Марселин Деборд-Валмор с Анри дьо Латуш... Ала гвоздеят на програмата безспорно бе цветистият му разказ за живота на леките момичета, обитаващи околностите на църквата в неокласически стил, която се намираше в долната част на квартала:

- Тъй като те примамвали работниците от строежа на църквата, а след завършването й -енориашите, били наречени „лоретки“.

Пред нас се издигаха четирите коринтски колони и портикът в античен стил на църквата „Нотр Дам дьо Лорет“.

- Винаги съм си мислила, че това е по-скоро шикозен квартал.

- Че това се отнася и за лоретките! - възкликна разпалено той. - Те нямат нищо общо с гризетките от квартала на Бастилията или от Белвил, които обикновено са били шивашки работнички и кроячки, и са продавали от време на време прелестите си само за да припечелят допълнително по някоя пара.

- Това не се ли отнася и за лоретките?

- Ни най-малко! Като цяло те са били изискани, образовани, грамотни момичета, най-често издържани отчасти от техния любовник. За тях проституцията е по-скоро изкуство да се живее, а не резултат от материална принуда.

- С една дума, по-скоро куртизанки, отколкото проститутки.

Дали той често се ползва от услугите на такива като нас, лоретки или горещи момичета, подобни на онази разкошна мулатка от вечерта на вернисажа? Или дори на истински

проститутки, каквото всеки може да забърше по алеите на Венсенската гора и да изчука на

задната седалка на някоя

ръждясала камионетка? Какво ли е да прави секс с тези

същества без име и дори без лице? Дали се чувства по-силен, по-мъжествен, по-желан от

другите жени? Дали мъжът се чувства по-различен, след като, надянал латекса, е проникнал в нечия вагина, без чувство, без нежност, за да обладае някоя покорна женска, която никога

повече няма да види?

(Анонимна бележка от 7 юни 2009 г.: това са чисто мъжки мисли и думи... Ако претендира, че описва онова, което се случва в главата ми, този път се е заблудил)

Недвусмисленото ми определение го накара да се засмее от сърце. За пръв път смехът му ми се стори искрен, освободен от всякакъв цинизъм или пресметливост. Що се отнася до него, той сякаш напълно бе забравил за неотдавнашното ни стълкновение. Щеше ми се и при мен да е така... За съжаление, просто се преструвах и чаках с нетърпение срещата ни да приключи час по-скоро.

- Да, може и така да се каже.

Часовете, прекарани под яркото слънце, бяха изпълнени с толкова случки и архитектурни детайли, че в никакъв случай не можех да ги запомня. Трябваше да призная пред себе си, че изпитвах искрено удоволствие, като слушах описанието на венецианския стил, характерен за някои сгради около площад „Сен Жорж“, с неговите медальони, фризове и канделабри, тъй различен от строгия неокласицизъм на улица „Тур де Дам“.

На обяд изядохме набързо по един омлет в бирария „Льо Сантрал“, недалеч от улица „Друо“, само на две крачки от антикварните магазини, чиито витрини двете със София често разглеждахме. Странно съвпадение бе, че Луи спря точно пред „Нативел“, където самата аз ходех като на поклонение. След като гледа известно време изложените предмети, той се отправи към входа.

- Бихте ли ме почакали за момент?

Сетне влезе, без да дочака моя отговор. Със свито сърце гледах безпомощно как посочва на продавача, дребничък, плешив мъж с очила, същата онази игла за коса, която от седмици насам гледах жадно. Сребърната игла за коса на госпожица Марс, моята нова съседка отвъд времето.

Само след няколко минути Луи излезе с опакования набързо предмет в ръце.

- Вземете.

Отблъснах подаръка, който така силно желаех.

- Луи... Не мога да приема това. Ако Давид научи...

- Нямам никакви задни мисли - прекъсна ме меко той. - Няма недоразумение, Ел. Просто стриктно изпълнявам заръката му: да ви покажа квартала... и да ви глезя. На негови разноски, разбира се.

За пореден път си дадох сметка за нежното внимание на моя годеник, който най-невинно бе

прехвърлил временно правомощията си на своя брат.

- В такъв случай... Предполагам, че трябва да приема.

Моето съгласие накара очите му да заблестят по-силно. Ясно ми бе, че той действително просто изпълнява волята на Давид. Само че удоволствието, което изпитваше при това, си беше само негово. Докато ме обсипваше с благодеяния, ставаше свидетел на моето смущение и моята признателност, а това очевидно му доставяше наслада.

- Имам да свърша още нещо, но не толкова приятно. Ако нямате нищо против, почакайте ме в това кафене. Няма да ми отнеме повече от половин час.

Седнах на обичайното си място в кафене „Антикер“ като кораб, завърнал се в родното пристанище след дълги дни сред бурното море. Липсваше само София, с която, за съжаление, не можах да се свържа по телефона, за да й разкажа за случилото се напоследък. Поради липса на задушевен събеседник се потопих в уютната атмосфера на заведението и се отдадох на мечтания, в които смахнатото поведение на Луи се наслагваше върху сияйния образ на брат му.

Защо му бе скимнало да ми поставя клопка? Защо играта с мен му беше толкова приятна? Влиянието, което упражняваше над мен, не бе достатъчно да обясни стремежа да подлага на изпитание нервите ми, който проявяваше при всяка наша среща.

Неочакваната му поява в кафенето ме облъхна като свеж вятър.

- Ето ме! Приключих. Готова ли сте?

Държеше в ръка червено-бял пластмасов плик с голямо „Д“, емблема на аукционната къща „Друо“ Какво ли бе купил така набързо оттам? Продълговатата форма на предмета, увит във вестникарска хартия, не ми говореше нищо.

Запазих дискретно мълчание и го последвах за последната част от разходката в елегантния пасаж „Жуфроа“, друг архитектурен символ на романтичен Париж. Над часовника по средата на галерията бе изписана 1846 година. Подобно на него, подобно на восъчните фигури в музея „Гревен“, разположен вляво от нас, Луи ми изглеждаше като човек от миналото, съвсем различен от минувачите край нас. Впрочем някои от тях го оглеждаха като туристическа забележителност, като отломка от някогашния дендизъм.

- Ще ме съпроводите ли до дома? Започнах да се изморявам...

Бяхме на крак от сутринта и, изглежда, молбата ми му се стори съвсем уместна, защото веднага се съгласи. Загрижен за мен, малко по-нататък, на булевард „Монмартр“, той спря такси.

Десет минути по-късно колата пое нагоре по улица „Ларош-фуко“ и точно в този момент зърнах до близката пресечка мощен черен мотоциклет.

- Спрете! - казах аз на шофьора.

- Улица „Тур де Дам“ е по-нататък, госпожице.

- Да, зная... Оставете ме все пак тук, ако обичате.

- Окей, вие си знаете - съгласи се той и спря белия мерцедес до тротоара.

Откъснат от мислите си, Луи се обади учудено:

- Нещо не е наред ли?

- Не, не, няма проблем - непохватно излъгах аз.

Той на свой ред забеляза Фред, облакътен на механичното си чудовище, в тясно кожено яке и с каска в ръка.

- Пребледняла си, Ел. Да не би този младеж да е причината?

- Да... - припряно отвърнах аз, докато излизах от колата.

- Кой е той?

- Моят бивш... Няма работа тук.

- Страх ли ви е от него?

Замръзнах. Не можех да преценя кое повече ме дразни: появата без предупреждение на Фред или че Луи стана свидетел на моето объркване.

- Не... Не. Все пак предпочитам да мина отзад.

До номер петдесет и шест на улица „Сен Лазар“ имаше задънена улица, което водеше на север до градините на домовете, разположени на улица „Тур де Дам“. Тази хитрост бе известна само на местните обитатели.

В този момент обаче Луи ме задържа, като ме хвана за ръката, придърпа ме към себе си и с решителен израз ме поведе към мъжа, който дебнеше нашето завръщане.

- Имайте предвид, че го разбирам. Вие не сте от момичетата, които човек може да остави да си тръгнат току-така. Нищо, елате. Щом е дошъл, ще му обясним някои неща.

Лоша идея!

Фред най-сетне ни забеляза и се втурна към нас с войнствен вид. Отлично познавах кога се готви за свада: свити очи и рамене, наведена глава и стиснати юмруци.

- Аха, значи това си ти? - обърна се безцеремонно той към Луи.

- Това съм аз.

Луи го гледаше спокойно за разлика от мен, проявявайки аристократично високомерие. Насъскан от подобен отпор, рокерът го блъсна с разтворена длан в гърдите.

- Мръсник! Значи, изобщо не ти пука да забършеш момичето на някой от простолюдието? А? Не ти стига да ги чукаш направо на улицата, когато ти скимне? Трябва да им крадеш и жените?

Заблудата на Фред беше пълна. Той смяташе, че си има работа с Давид, а Луи по рицарски приемаше да играе тази роля, която изобщо не му подхождаше, за да ме защити от нападките на бившия ми приятел.

С отчаяно движение улових ръката на рокера, която беше твърда като камък.

- Фред! Престани!

- Значи, това е твоята голяма любов, курва такава? Този сакат!

- Сега вече прекалявате, младежо.

Този път Луи беше този, който пристъпи напред с вдигнат бастун. Без да се замисля, изкрещях с надеждата Арман или някой съсед да се намеси, за да ни помогне.

- Престанете!

- Значи, гадните им мангизи ти помагат да си затваряш очите и да си разтваряш краката!

Първият удар на бастуна попадна върху козирката на каската, а вторият улучи Фред по ръката

и го накара да извика от болка.

- Шибаняк!

Обезумял от ярост и болка, той се канеше да отвърне на своя противник, но в този момент Луи бръкна в торбата с емблемата на „Друо“. С удивителна ловкост измъкна от хартиената обвивка тънък, гъвкав предмет и го размаха. Нагайка!

Всяка негова дума бе съпроводена с острото изсвистяване на кожения бич:

- Не... се... приближавайте... повече... до Ел! Ясно!

- Ненормалник! - простена Фред, вече доста смутено.

Изтръпнах от ужас, когато видях, че е готов да се бие. Трябва да си призная обаче, че в същото време това пробуди у мен инстинкта на женската, която чака да види кой от

мъжките ще предяви правото да я обладае веднага след края на двубоя. У мен се мярна дори мимолетното желание да видя как ще се бият до смърт за мен, при това съвсем голи.

(Анонимна бележка от 7 юни 2009 г. „Женска“? За какъв се мисли той? Може би за

някакъв супермен?)

Преди Фред да успее да се отдръпне, острият връх го шиб-на през лицето, оставяйки кървава бразда. Впечатляваща, но повърхностна рана, тъй като нямаше кръвотечение. Това обаче бе достатъчно, за да ме убеди, че незабавно трябва да бяга. Притиснал ръка към лицето си, с безумен поглед, унизен, Фред отстъпи до мотоциклета си и го яхна, готов за отстъпление.

Луи обаче искаше да затвърди победата си и продължаваше да размахва нагайката срещу своя противник. Едва когато мотоциклетът се устреми надолу по улицата, той си спомни за кого всъщност се е сражавал. Вдигна бастуна от земята и пристъпи към мен по-скоро смутен, отколкото тържествуващ.

- Съжалявам...

- Вие нямате никаква вина.

Тогава той ме хвана за ръката, обърна я с дланта нагоре и церемониално постави в нея нагайката.

- Какво искате...?

- Това е вторият подарък за вас. Само че изобщо нямах намерение да си служа с него, преди да ви го поднеса.

- Чудесна е.

„Само че за какво можеше да ми послужи?“, запитах се аз.

- Принадлежала е на една елегантна англичанка към 1850 година - побърза да добави той. -По онова време този аксесоар е бил много модерен. Дори за жените, които не са се занимавали с езда.

- Благодаря...

Два подаръка, едно спасяване... въпреки непредвидимото му и тъй изменчиво държание, както и отвратителният шантаж по отношение на мен, не можех да не изкажа своята признателност към моя герой. Целунах го целомъдрено по двете бузи, а той ме хвана за тила с тънката си, нежна ръка. За втори път почувствах парфюма му: разгорещената битка бе разсеяла миризмата на лавандула и бе подчертала дъха на ванилия. Трудно ми бе да си призная колко приятно ми бе неговото докосване, което предизвика у мен тръпки, които отначало бяха едва доловими, но постепенно ставаха все по силни и се спускаха от шията към хълбоците. Възможен ли бе оргазъм в резултат от възбудата на една недотам ерогенна зона като тила?

Не дочаках да разбера дали това е така и се отскубнах от него с пламнало чело и блуждаещ поглед.

- Добре ли сте?

- Да... Всичко е наред. Само малко съм разстроена.

Посочих края на улицата, където все още се чуваше отдалечаващото се бръмчене на хилядата кубически сантиметра.

Привлечен от врявата, Арман бе излязъл на улицата и ситнеше към нас.

- Оставям ви в ръцете на най-добрия човек в Париж.

- Да, знам - потвърдих аз. - Арман е...

- Какво се е случило? - прекъсна ме старецът, пребледнял и разтревожен.

- Довиждане, Ел.

Луи си тръгна, накуцвайки, и по всичко личеше, че подкрепата на бастуна му е по-нужна от всякога. Кога и при какви обстоятелства бе наранил крака си? Дали това не беше преструвка, роля, която играеше, за да направи своя герой още по-причудлив?

Арман ме подкрепи, докато стигнем до входа, сякаш аз бях пострадалата от току-що приключилата схватка. Напразно му обяснявах, че съм добре, че ми няма нищо. Той бе толкова настоятелен, че трябваше да се облегна на все още солидното му рамо.

В замяна на това едва не припаднах, когато съзрях върху масичката сребрист плик, напълно сходен с първия, който бях получила тук.

- Кой е оставил това? - запитах разтреперана аз.

- Не зная. Открих го тази сутрин заедно с останалата поща. Това проблем ли е?

- Няма марка и клеймо.

- А... Не съм обърнал внимание.

- Видяхте ли кой го е оставил?

Сама заключих, че това не би могъл да бъде Луи, тъй като бе прекарал целия ден заедно с мене.

- Не. Съжалявам... Всичко наред ли е, госпожице?

- Да, да...

Опитах да му се усмихна признателно.

- Благодаря, Арман.

Изчаках го да се обърне, за да отворя плика. Също както първия път, в него имаше карта за достъп до една от стаите в хотел „Шарм“, съпроводена с бележка и картонче за визитка с напечатан върху него текст. Несъмнено това се превръщаше в ритуал.

Тази вечер в двайсет и два часа, на обичайното място.

Вземете вашата екипировка.

Моята екипировка? Какво искаше да каже с това тайнственият подател?

Обърнах картичката...

2 - Ще познаеш своите сетива

...но точно в този момент Арман се върна.

- След всички тези емоции забравих да ви предупредя...

- Какво има?

Бързо скрих зад гърба си съдържанието на плика като провинила се ученичка.

- Тази вечер Давид е поканил гости. В двайсет и един часа.

- На вечеря?

Това решаваше моята дилема, както събуждането слага край на някакъв кошмар.

- Иска да ви представи на някои важни личности от БТВ. В известен смисъл ваши бъдещи колеги.

„Само че сред тях няма да бъде Луи“, помислих си аз. Приех новината и отвърнах с безизразен глас:

- Прието.

- Нищо официално - опита се да ме успокои той. - Обикновено приятелско събиране. Всички те са близки на Давид. Може да се каже дори, че са от най-близкото му обкръжение.

Веднага ми стана ясна целта на това неофициално събиране и усетих как гърлото ми пресъхва: тази вечеря щеше да бъде същинският ми приемен изпит. Очевидно от него зависеше моето изкачване на върха на йерархията в телевизионния канал. Длъжна бях да се представя блестящо, но без да преигравам. Трябваше да бъда елегантна, но без да затъмнявам останалите жени, които щяха да присъстват. Весела, но без истерия. В никакъв случай не биваше да се обличам като господарка на замък, каквато роля ми се падаше с оглед на предстоящия ми брак. По-скоро обикновена жена, а не празноглава кукла.

- Аз ще се заема с всичко. Вие просто трябва да бъдете красива.

Машинално бръкнах в малкия страничен джоб на роклята си. Съвсем го бях забравила, а той през целия ден бе останал у мен, опъвайки с тежестта тънкия плат: големият секретен ключ, който като вълшебна дума отваряше пред мен вратите към един нов свят, за който все още не знаех нищо.

8 юни 2009 година

Не може да бъде... Той е пълна откачалка!

Такава бе реакцията на София, когато най-сетне можах да й опиша по телефона събитията от предишната вечер. Първоначално така и не можах да разбера кого има предвид - Луи или Фред. Дали макиавелизма на единия, или импулсивността на другия. Почувствах обаче, че макар да не проявява обичайната си откровеност, вече е взела страна. Най-добрата ми приятелка поначало не понасяше моя приятел-рокер. Присъдата, която произнасяше над него, бе: „Тоя тип е чиста проба лузър и с него ще си имаш само неприятности“. Уви, през последните години Фред сякаш се стараеше да докаже правотата й: безработица, безпаричие, постоянни скандали и сбивания и пр. Неуместните му изцепки на улица „Риго“, а снощи дори тук, допълнително показваха безизходицата, в която е изпаднал.

Съвсем друго бе отношението на София към Луи, когото при това познаваше само от моите сдържани разкази. Макар да нямах сигурно доказателство, че братът на Давид е същият онзи извратен тип, пуснал в чантата ми тефтерчето, наречено „Десет-пъти-дневно“, самата вероятност бе достатъчна да предизвика възбудата на Есмералда.

- Няма ли да ни запознаеш?

- С кого? С Луи ли?

- Ами да! Обожавам такива хазартни типове!

- Софи... Та той е сбъркан! Под предлог, че ми показва исторически забележителности, през целия ден ми говори само за секс.

- Изобщо не виждам какъв ти е проблемът - изкиска се тя.

- Непрекъснато лъже. Накара ме да повярвам, че Давид крие от мен миналото си само за да ме настрои срещу него. Не е ли извратено?

Дали действително бях сигурна в това, което казвах? Вярно бе, че той се бе отрекъл от думите си и бе представил тези мними разкрития като шега. Ала откъде да знам, че Орор никога не е съществувала? Или че превръзката върху китката на Давид не прикрива белезите от тази история?

- Хм... - усъмни се тя. - Във всеки случай ти си се вторачила върху твоя „Десет-пъти-дневно“, а той няма нищо общо с него.

- Така е, но ми се струва, че ти не схващаш положението: та след десет дни този тип ще бъде мой девер!

- Още една причина да го пробуташ на мен, скъпа. Няма ли да бъде шик? Така двете ще станем етърви!

- Само че, ако нямаш нищо против, никак не ми се ще да свършиш в психото. А аз да ти идвам на свиждане.

Тя почти не обърна внимание на официалното ми предложение да ни кумува, а продължаваше

да си мечтае на глас...

- Откачен, който толкова си пада по секса, на всичко отгоре с такова родословие... Честно казано, смятам, че мога да си затворя очите за някой и друг негов недостатък.

Ах, тази София с нейното умение веднага да усложнява нещата! Подиграваше се на Фред, но с нищо не бе по-добра от него. Един от последните клиенти, който бе обслужвала в „Шарм“ три пъти в ролята на горещо момиче през последните седмици, до такава степен бил лапнал по нея, че сега искал тя да се откаже от тази работа, за да принадлежи само на него, като в замяна не й предлагал нищо друго, освен своята вечна любов. „Представяш ли си подобен пинтия? Ако иска да бъда негова на пълно работно време, ще трябва да се поизръси, а не да ми повтаря само скъпа моя и любов моя!“

Аз, естествено, премълчах онова, което ме бе смутило през деня, прекаран в компанията на Луи Барле. Включително онзи животински трепет, който ме бе обзел по време на двубоя и който моят преследвач бе разобличил. Същинска разгонена женска...

Докато си бъбрехме, с изненада дочух откъм банята шум от течаща вода. По изключение, макар да бе понеделник, този път Давид не бе излязъл преди моето събуждане.

- А, между другото, забравих да ти кажа... Говорих по телефона с Ребека. Разфучала се е заради твоя отказ за миналата вечер.

- Та нали ти самата ме насърчаваше да я пратя по дяволите?

- Вярно... Искам само да те предупредя, че няма намерение да се откаже от парите, които й дължиш.

- Ще се оправя - отвърнах уклончиво аз с нескрита досада.

Скоро щях да разполагам с достатъчно средства.

Вечерята, организирана от Давид в моя чест, беляза моето встъпване във вълшебния свят на медиите: през цялата вечер десетината гости бяха злословили по адрес на куп личности, които не познавах. Не взех никакво участие в тази задочна разправа и по този начин доказах своята обществена и духовна независимост. С други думи, проявих се като нещо повече от обикновена драгоценна вещ в ръцете на едър бизнесмен. Алис, високата блондинка с вид на статуя, представила се като „Директорка на международния маркетинг в БТВ“, нарочно натърти върху тази помпозна титла и ясно показа, че ще бъде моя потенциална съперница. Убийствени погледи, сладникаво коварни забележки и преди всичко подлият начин, по който изместваше разговора върху теми, за които бе сигурна, че не съм подготвена, прибягвайки непрекъснато до изброяване на непознати за мен имена и съкращения.

Дали тази жена е спала с Давид? Вероятно... Защо

да не се възползва от тези съвършени устни, от тези лазурносини очи, от тези изваяни гърди, този стегнат задник, чиято горна част се подава от изрязаната на гърба рокля? Не е възможно един истински мъж да не пожелае подобно създание...

Алис и Давид. Давид и Алис. Звучи чудесно. Може би дори прекалено, за да бъде вярно. Защо не му предложа някой ден, преди още да съм му омръзнала, да организираме любовна тройка? Бих ли могла да си представя по-съвършена партньорка в подобна игра? На свой ред ще открия какви усещания будят устните на една толкова красива жена. Дали косъмчетата между краката й са тъй копринени като русата й грива? Представям си, че притежава не нежна и деликатна вагина на девойка, а напротив, широка цепнатина с месести устни, дълги

и широко разстлани отвътре. Вагина на амазонка, на завоевателка с мощен мирис на мускус.

Как би реагирал моят съпруг, ако ме види да я галя с език или да пъхам пръсти в нея? Дали с

моите ласки бих могла да я докарам до оргазъм?

(Анонимна бележка от 8 юни 2009 г.)

Вечерята се проточи до късно и като същински капитан Давид накрая отпрати своя екипаж, за да го види на другия ден готов за действие на палубата. На изпроводяк им напомни да бъдат внимателни след приготвените от Арман изтънчени блюда, обилно полети с алкохол. И двамата бяхме толкова изморени, че той бегло се заинтересува как съм прекарала деня с Луи, слушайки разсеяно отговорите ми, докато заспиваше.

- Хареса ли ти шишът? - запита ме накрая той.

- Шиш... А, искаш да кажеш иглата за коса?

- Точно така, иглата.

- Чудесна е. Благодаря.

Прие целувката ми с едва доловима усмивка.

За щастие, се бях погрижила да пъхна английската нагайка под няколко купчини дрехи още преди пристигането на гостите. Същевременно си давах сметка, че това скривалище е твърде несигурно и че трябва при първа възможност да се отърва от този компрометиращ предмет.

Давид влезе в спалнята с бяла хавлия около кръста. Плоският му корем, идеално оформените гръдни мускули, цялата му фигура беше като на активен спортист. Освен ежеседмичните срещи на корта с Франсоа Маршадо, след всяка от които тръпнех да не би партньорът му да засегне неприятни за мен теми, той всеки ден тренираше по половин час в специално оборудвано за целта помещение в сутерена. Кратки, но интензивни натоварвания.

Със сияещо лице, по което нямаше и следа от умората на предишната вечер, той ми подхвърли закачливо:

- Хайде, ленивке, приготвяй се! Ще закъснеем.

- А... Нали започвам чак утре?

Само преди два дни Клое ми бе изпратила съобщение по гласовата поща: „Вторник, 9 юни, осем и трийсет.“

- Вярно, госпожице... Но аз изобщо не съм споменавал, че ще те водя на работа.

Грейналата му усмивка го правеше особено привлекателен. Той притежаваше способността да разтоварва, да вдъхва увереност, да кара душата да трепти в неговия диапазон. В сравнение с него Луи бе един твърд и непроницаем каменен блок.

- А къде?

- Аха... Обличай се сега, за да видиш светлина!

Изобщо не ставаше въпрос за обикновена игра на думи, защото два часа по-късно, когато навлязохме в тунела, на мен действително ми светна. Вярно е, че много преди това почти бях отгатнала накъде се отправяме: Северната гара, ескалаторът до мецанина, митническият контрол, стюардесите, подобни на тези от въздушния транспорт, скоростният влак в жълто, бяло и синьо...

Зелените ми очи блеснаха в детински възторг.

- В Лондон ли отиваме?

- Уез, тайат. Не е ли прекрасно? Вече няма да се оплакваш, че те оставям сама през седмицата.

- Целия ден ли ще прекараш с мен?

Изненадата ми бе толкова голяма, че бях готова едва ли не да подскачам от радост.

- Е, не... - призна малко смутено той. - Всъщност следобедът ми е запълнен от срещи, но все пак реших, че ще ти е приятно да пътуваме заедно. Не е лошо като идея... Цял ден ще можеш да обикаляш магазините.

- Направо е гениално! Кога се връщаме? Тази вечер ли?

- Тази вечер се връщаш ти. На мен ми предстои свръхдосадна вечеря и още едно заседание утре сутринта. Няма смисъл да скучаеш там. Освен ако не те вълнуват сливанията и придобиванията в рамките на ТНТ.

- Честно казано, не - престорено се намръщих аз.

Всъщност действително нямаше нужда да го придружавам през цялото време. Ако се завърнех сама, щях да имам възможност да прекарам една вечер в Нантер и дори вече си блъсках главата какъв подарък Майе т ВгИат бих могла да избера за мама.

Отпуснах се на елегантното сиво кресло в първа класа, снабдено с удобна кожена подложка за главата, и не след дълго задрямах. Наведен над лаптопа, Давид бе зает с някаква спешна работа, а аз се облегнах на солидното му, топло рамо и се отдадох на мечтания, като пренебрегнах обилната закуска, която ни предложиха.

Скоро се изморих да гледам околния пейзаж, превърнал се в дълги сиви ивици, и мислите ми приеха по-сериозна насока... Докато си играех с пръстена на Ортанс, който ми бе малък, въпреки че Давид бе дал да го преправят, погледът ми падна върху копринената лента, която се подаваше изпод ръкава на ризата му.

- Давид, коя е Орор Делбар? Каква е била нейната роля в твоя живот?

Не, така и не зададох този въпрос на глас. Лекото поклащане на вихрено носещия се влак ме унасяше, но въпреки това си припомних жестоката шега, която си бе направил с мен Луи Барле. Ако тази жена изобщо не бе съществувала или пък не бе имала с Давид описаните от него отношения, защо Луи ми бе разказал всички тези небивалици? Ако пък бе истина, защо тъй бързо се бе отрекъл от думите си с риск да го приема за празен дърдорко?

Пренебрегнах настояванията на София и реших в никакъв случай да не споделям с Давид преживяното от мен. Само десет дни преди сватбата това би било равносилно на самоубийство. В никакъв случай не би проявил разбиране. Никога не би ми простил. Никакъв часовник, колкото й красив да е той, колкото и жертви и лишения да ми струва неговото купуване, не бе бил достатъчен, за да изкупи моята вина. В неговите очи аз си оставах все така неопетнена, колкото през вечерта на нашата първа среща, когато бе опразнил залата, за да я предостави изцяло на мое разположение.

Съзнавах, че прекрачвайки прага на хотел „Шарм“ миналата вечер, бях оставила съдбата си в ръцете на неговия брат. Към присъствието на моето име в картотеката на „Нощните красавици“ се прибавяха и снимките ми, гола, безсрамна, изцяло отдадена на неговия поглед. И една от тези снимки без съмнение все още се намираше тук, до мен, на дъното на чантата в краката ми.

Ала всъщност тръпнех при мисълта, че онова, което не може да се види или да се чуе, онова, което дремеше в мен, в тялото ми, неволният трепет между бедрата, би могъл да ме уличи повече от всякакви материални доказателства.

- Добре ли си, Ел?

Вероятно без да съзнавам, съм започнала да се въртя на мястото си.

- Да... Май съм задрямала.

- Спи, красавице... Искам да поспиш!

За да подкрепи хипнотизиращото действие на своята повеля, гласът му придоби тембъра на друг един вълшебник, който бе очаровал цели поколения деца, четейки им най-прекрасните приказки. Жерар Филип на върха на своя талант.

- Престани! - засмях се аз от все сърце. - Когато говориш така, имам чувството, че пред мен стои великият актьор.

За да убия времето и да пропъдя, доколкото мога, тягостните мисли, извадих таблета и се заех да измина още веднъж маршрута, който аз и Луи бяхме следвали предишния ден: улица „Тур де Дам“, улица „Ларошфуко“, отляво улица „Шаптал“, а след това улица „Бланш“ чак до църквата „Сент Трините“..

Виж ти, странно... Пътят ни има формата на малко „е “.

Тази особеност изостри вниманието ми и аз продължих мислено изминатия път: улица „Сен Лазар“ на изток, сетне улица „Тетбу“ на север, малка извивка по площад „Орлеан“ и обратно до улица „Сен Лазар“...

Това не е възможно... Сега се получи малко „л “.

Ясно изписано от очертанията на улиците, умалителното ми име изникваше пред очите ми. Повторение при отклонението по улица „Лабрюйер“ и накрая последната буква, отвела ни през елегантния площад „Сен Жорж“ до църквата „Нотр Дам дьо Лорет“, където взехме метрото по посока на улица „Друо“. Окончателно се убедих, като прокарах пръст, очертавайки пътя ни с виртуално мастило.

„Ел“... Това не би могло да бъде плод на въображението ми, нито на смущението ми. Луи чудесно е знаел всяка извивка на нашето странстване из квартала „Нова Атина“. Той не само бе поставил града в нозете ми, а бе вписал самата мен в неговата изваяна от камък история, беше ме превърнал в една от героините, чийто портрет ми бе описал.

Внезапното навлизане в тунела под Ламанша, съпроводено с тласъка на външното налягане, сложи край на моите блянове. Това бе прекалено. Вече чудесно разбирах смисъла на неговата игра: по примера на романтичните автори Луи засаждаше около мен „гора от символи“, широко поле от знаци и съвпадения, предназначени да ме превърнат в негова заложница. В резултат, накъдето и да насочех вниманието си, върху какъвто и предмет да попаднеше погледът ми, неизбежно щях да се сещам за него.

Списък на символите, които, въпреки своята условност, непременно ме карат да мисля за секс: тунели, близалки,

сладолед с две топки, топките на коледната елха, върховете на аспержите, триъгълниците с върха надолу, фламбирани или обелени отгоре банани, краставици, жълъди, гъби,

разцепени праскови, тетраедрите, вътрешната сгъвка на лакътя, накрайниците на пожарните

шлангове, месестите плодници на някои цветя и пр.

Същото се отнася и до следните думи, при това в тяхното буквално значение: кесия, пенис, катеричка, слива, цепка,

дупка, туфа, косми, пълня, тъпча, прониквам, пробивам, смуча, лижа, подмокрям,

опипвам, изпразвам...

(Продължение в следващия епизод)

(Анонимна бележка от 8 юни 2009 г.)

Макар будна, останах със затворени очи до края на пътуването от страх да не би Давид да откъсне поглед от монитора и да прочете смущението върху лицето ми. В стремежа си да бъда неподвижна и да прокарам невидима връзка с моя съсед, непрестанно повтарях формулата, научена от София, която известно време се бе занимавала с медитация хо’опонопоно: „Обичам те. Съжалявам. Моля те, прости ми. Благодаря“. Според хавайската мистика, повтаряна до безкрай, тя е способна да пречисти тялото от паразитни афекти и да ни помири със самите нас.

Пристигнах в британската столица зашеметена, в състояние, близко до транс. Давид вече говореше по телефона на английски, при това съвсем свободно, и не забеляза нищо. Настани ме в „Савой“, един от най-разкошните лондонски хотели, чийто шахматен под на хола неизбежно ми напомни нашия дом Дюшеноа, след което веднага се накани да излиза, полагайки върху челото ми една целомъдрена целувка.

- Забавлявай се добре, йагНпд. Ако имаш нужда от каквото и да било, обърни се към портиера Клив. Най-чистокръвният британец, който би могла да си представиш. Въплъщение на Оксбридж. Самата любезност.

- Познаваш ли го?

- От четиригодишна възраст, скъпа. Отсядахме тук още с моите родители. За него ще бъде удоволствие да изпълни всяко твое желание.

- Окей.

- Тръгвам, ще се видим утре.

Експедитивността на Клив напълно оправда репутацията му. След като се възползвах от услугите на спа центъра и на козметичния салон, мустакатият мъж с рунтави бакенбарди предостави на мое разположение колата на хотела, с която цял следобед обикалях магазините.

Чувствах се заситена, разглезена и единствената ми грижа бе как да харча парите, които все още не бяха мои. Трябваше да попълня гардероба си, съставен засега от най-необходимото - при това на каква цена! - с помощта на Ребека. Бляскавата Алис ми бе създала известна представа за изискванията към облеклото. Налагаше се да бъда на нивото на моя съпруг и работодател. Мислех си, че той не бе мотивиран единствено от стремежа да задоволява желанията ми: за него несъмнено похарчените от мен пари бяха също така инвестиция. Твърде лоялно от негова страна.

Към шестнайсет часа Уил, моят шофьор, ме остави по мое желание на няколко преки от „Савой“, като се зае да отнесе покупките в нашата стая, откъдето щяха да бъдат изпратени до Париж. Малка привилегия, запазена за постоянните гости на подобен род хотели. Чувствах нужда от малко въздух, от малко свобода.

Разхождах се няколко минути без цел, вдъхвайки градския мирис на Лондон, тъй различен от парижкия. Без съмнение по-метален, по-мъжествен. Неволно се сетих за неприличните анекдоти, с които Луи не би пропуснал да подправи подобна разходка. Дали това не бе хотелът, където Даяна и Доди за последен път тайно бяха правили любов? Дали навремето по тези тротоари не са се шляли проститутки?

Не знам защо, но това ме подсети за Фред. Фред, който бе победен миналата вечер. Отритнатият и унизен Фред. Дължах му все пак някои обяснения и преди всичко извинение. Беше прав: заслужаваше един разговор „лице в лице“. За съжаление, мобилният му не отговаряше. Може би отхвърляше моите обаждания, все още в плен на срама и огорчението.

Бях потънала в тези мисли, когато само на няколко крачки от „Савой“ зърнах една от прословутите червени телефонни кабини, все още оцелели във времето. Също както нейната френска посестрима пред хотел „Шарм“, телефонът започна за звъни тъкмо когато се намирах до нея. Озърнах се, за да открия мястото, откъдето биха могли да ме шпионират, но не открих нищо подозрително. Ала телефонът продължаваше да звъни. Изпълнена с недоверие, влязох в кабината и вдигнах черната слушалка.

- Ало? Ало... /у 1квгв апуЬо^у квгв?- промълвих на моя школски английски.

Както предполагах, от другата страна не се обади никой.

В замяна на това един местен специалитет привлече вниманието ми: върху апарата имаше куп рекламни проспекти от по-особено естество, като всеки от тях изтъкваше прелестите на някоя стриптийзьорка, момиче на повикване или компаньонка. Предлагаше се стока за всеки вкус: от индийката във фолклорен костюм до закръглената матрона в стил необурлеска. Обществените телефони очевидно не се поддържаха така редовно, както преди, защото палавите флаери се трупаха от вече пожълтелите до съвсем скорошните. Поставеният най-отгоре привлече вниманието ми:

РгепсЬ ^ОVе Е11е

Най-ужасно в случая не беше използването на умалителното ми име, а моята снимка, на която позирам гола, очевидно направена в хотел „Шарм“, на фона на декора от началото на ХХ век, в стаята на Мата Хари. Начинът на отпечатване съответстваше на епохата. Грабнах флаера и се канех да го смачкам на топка, когато зърнах отпечатаното върху обратната страна:

2 - Ще познаеш своите сетива

Същата повеля като предишната вечер. Същата, на която не се бях подчинила.

За момент се облегнах на хладното стъкло, а главата ми започна болезнено да пулсира. Изпуснах смачканата листовка, неспособна да направя каквото и да било движение. Посланието беше съвършено ясно: в Лондон, Париж, Ню Йорк или другаде, той нямаше да ме остави на мира. Където и да отидех, той бе в състояние да ме открие и да ме превърне в обект на желанията си, които бях принудена да приема като цена за неговото мълчание. Мрежата, изплетена около мен, не се състоеше единствено от символи, а бе изтъкана от напълно реално присъствие, макар невидимо, потискащо присъствие, което усещат героите от шпионските романи, преследвани от неведома сила.

Залитайки, излязох от червеното си убежище и спрях такси. Безполезно бе да се връщам в хотела: носех в себе си всичко нужно, включително билета за връщане, така че без проблем можех да променя часа за първия „Евростар“

По пътя, на светлинни години от състоянието, в което се намирах на идване, се въртях на мястото си, подобно на страдащ от безсъние в кошмарното си ложе. Потреперих при мисълта, че е възможно други флаери с моята снимка да се намират в близки до „Савой“ телефонни кабини. Кой знае дали коварната ръка, под-визавала се отвъд Ламанша, не бе оставила подобни флаери сред рекламните проспекти на рецепцията в хотела... Или дори направо върху възглавницата в апартамент двайсет и четири, нает от Давид.

Не успях да намеря спокойствие дори като си повтарях мантрите на София. Под влияние на обзелия ме гняв те се израждаха във формулата: „Не те обичам, ненавиждам те... Изобщо не съм отчаяна. Независимо дали ти харесва, или не, трябва да излезеш от живота ми! Благодаря!“.

Устоях на изкушението да притеснявам нацупената асистентка на Луи, тъй като бях сигурна, че ще пресее обаждането ми също както първия път, а също и на изкушението от влака да се отправя директно към кулата „Барле“.

Предизвикан от мен скандал, само ден преди постъпването ми на работа в БТВ, поставяше под въпрос професионалното ми бъдеще. Без съмнение Давид би ми простил, но всички останали, такива като Люк, Клое или Алис? Освен това щеше да се наложи да разкрия пред бъдещия си съпруг причината за подобен пристъп на ярост и страх. Поради какви неясни причини бих могла да отправя обвинение към моя девер, който само ден преди това се бе отличил като примерен екскурзовод?

От Северната гара взех линия Б на метрото, а на Халите минах на отсрещния перон, за да се прекача на линия А. Само след четирийсет минути, които прекарах в ритмично полюшващия се вагон с притворени от умора очи, пристигнах в Нантер.

- Вечеряла ли си?

Минаваше девет вечерта, а след сандвича с краставица, изяден набързо по време на пазаруването край Ковънт Гардън, не бях хапвала нищо.

- Не...

- Има малко фрикасе, стига да искаш. Мога да ти приготвя и картофена салата.

- По-скоро салата.

Едва когато седнах на масата и забодох вилицата в картофените кубчета, покрити със зрънца горчица и настърган жълтък, обърнах внимание, че гласът на мама е станал още по-дрезгав, а дишането - по-тежко. Очевидно не се чувстваше добре. Въпреки това бе весела.

- Погледни само какво получих днес!

Тя отиде до дневната и се завърна в трапезарията с ваза, в която бе натопен букет полски цветя.

- Почакай, това не е всичко...

Показа ми огромна кутия за торта с познатия бледозелен цвят и позлатени ръбове.

- Макарони? - предположих аз.

- Петдесет макарона със сладко от рози!

- Любимите ти...

- Да!

Радваше се като малко момиченце, получило пакетче бонбони на излизане от училище.

- Знаеш ли кой ги е изпратил? Имаше ли визитка?

- Нямаше нищо, но мисля, че се досещам...

Досещах се и аз, като гледах признателната усмивка, която тя ми отправи: Давид. Как би могъл да бъде до такава степен съвършен? Дори повече от съвършен. Може би случайно бях споменала пред него любимите лакомства на майка ми и ето че той я глезеше така, както глезеше и мен.

Естествено, ми стана донякъде неприятно, че по този начин е влязъл в пряка връзка с нея. Ала подобен знак на внимание, напълно оправдан десет дни преди нашата сватба, вероятно имаше една-единствена цел: най-после да ги запозная официално, нещо, което непрекъснато отлагах.

Все пак се реших да изпратя един есемес, за да благодаря:

Благодаря за цветята

и за макароните. Мама е на

седмото небе.

Обичам те.

Само след минута пристигна отговорът:

И аз те обичам. Само че съжалявам,

цветята не са от мен. Майка ти си има друг поклонник!

Луи! Кой друг би могъл да бъде? Със сигурност не и Фред. Нито пък съседът, извратеният дядка, известен в целия квартал, който за известно време си бе избрал като фетиш нашия дом.

Луи бе склонен да се промъква и в най-малката пролука на моя живот, готов да запълни по свой начин всяка празнина. Макар и мимолетна, радостта, която бе доставил на Мод, нямаше цена. Затова и не можех да му се сърдя. И той бе напълно ясно с това: чрез нея протягаше фината си ръка към собственото ми сърце.

- Във всеки случай днес не можеш да ми завиждаш - добави мама. - И за теб има подарък.

Тя ми посочи малка кутийка, увита в сребриста хартия, поставена на бюфета в дневната, редом с моите снимки. До този момент не я бях забелязала.

- Струва ми се, че твоят приятел от Сдружението на бившите възпитаници си пада по тебе -пошегува се тя и ме погледна дяволито. Видимо се чувстваше по-добре.

Взех с въздишка пакетчето предпазливо, сякаш беше подозрителен колет, който трябва да обезвредя.

- А, да... Твърде възможно.

За всеки случай се оттеглих в моята стая, където да го отворя на спокойствие. Под неодобрителния поглед на старите ми плюшени играчки извадих лъскав метален предмет с форма на издължено яйце. Дали София притежаваше в колекцията си подобна еротична играчка? Макар предназначението му да бе очевидно, предпочетох да не мисля за това, отбягвайки нечестивите картини, които никнеха една след друга във въображението ми.

В плика към него имаше нова карта от „Шарм“, както и неизбежното писмо на розова хартия, очевидно дело на същата ръка, написала предишните две:

Двайсет и два часа.

Не забравяйте вашия подарък.

Сигурен съм, че този път ще бъдете така добра да дойдете на срещата.

От месеци насам се бях зарекла да открия съответните сведения и да разбера дали трите дървета на малкия площад действително са габъри. Дали наистина са символ на прелестите, които се излагат на показ, които се превъзнасят и които са за продан... А аз бях готова да предоставя своите на загуба, срещу нищо, освен в замяна на малко спокойствие и свобода.

Само че в този момент чувствах нещо като облекчение, сякаш ми предстоеше да оставя в тази стая част от мен, от която вече не се нуждая. Като змия, която сменя кожата си. Точно така, бях на път привидно да пожертвам пред Луи онова, което той желае от мен. Ала в действителност нямаше да бъда там. Нямаше да бъда с него. Нито за него. Щеше да вземе в обятията си остаряла версия на онази, която през цялото това време примамваше с неприличните си бележки, а сега бе решил, че може да улови в мрежите си. В действителност в тях щеше да попадне призрак. Неговата плячка щеше да бъде просто една сянка. Аз в крайна сметка щях да оставя между тези стени всичко това, което ме отдалечаваше от Давид, включително наученото за него, което никога не би трябвало да научавам. Едва тогава щях да принадлежа изцяло на него и само на него. Анабел Барле, съпруга на Давид.

Не зная кого в действителност съм смятала, че мамя с подобни наивни мисли. Вероятно в този момент съм се нуждаела от тях...

Вече закъснявах за уречения час и ускорих крачка, след като слязох от метрото на спирка „Сен Жорж“, където филмов екип в пълен състав се готвеше да снима кадри около будка за вестници в ретро стил и спрян недалеч стар модел ситроен, напомнящи декор от времето на Окупацията. Попаднала в светлината на техните прожектори, аз от своя страна сякаш се върнах с един век назад във времето, по следите, оставени предишната вечер от Луи и мен.

Разпознах сградите, чиято история той ми бе разказал в пълни подробности. Дори се поколебах дали да не поема по улица „Ла Брюйер“ с безумната надежда да видя там как Марселин и нейният любовник се разхождат под ръка. На ъгъла на улиците „Нотр Дам дьо Лорет“ и „Ларошфуко“ някакъв Бакхус ми се плезеше под балкон с колонада. Поне той оценяваше комичната страна на ситуацията. За част от секундата ми се стори, че на негово място виждам лицето на Луи, който ми намига с лукаво изражение. Той наистина беше вездесъщ.

Защо ли приемаше унизителната роля на извратен и притворен маркиз от посредствена комедия? Дали Давид не бе внушил на Луи, че на него дължи позицията, която заема в момента, и затова той с такова настървение ме преследваше, приемайки ме като предмет на съперничество между двамата? Нямах почти никакви съмнения, че това е така. Ако приемеше да бъде винаги онзи спокоен Луи, когото бях открила по време на нашата разходка: весел, на моменти дори забавен, воден единствено от желанието да сподели своите познания и своята любознателност... Кой знае, бихме могли да бъдем дори приятели ? Вместо да бъда причина за раздор между двамата, бих могла да установя връзка между тях. Да се превърна в ангел на помирението.

- Добър вечер, Ел. Не очаквах да ви видя толкова скоро... Много ми е приятно, разбира се.

Любезен както винаги, прикован към своя плот, господин Жак ме поздрави почтително, огъвайки длъгнестата си снага в обичайния за него лек поклон, сторен набързо, както постъпват

при всякакви обстоятелства японците. На минаване долових лекия мирис на тоалетна вода с дъх на бергамот.

- Благодаря - кратко отвърнах аз. - Кажете ми...

Измъкнах яйцето от полиран метал, което бях получила.

- Аха! - възкликна той с блеснал поглед. - Нова загадка?

Неведнъж си бях задавала въпроса каква би могла да бъде ролята на господин Жак в сцените, организирани от Луи. В крайна сметка това бе неговият хотел. Магнитните карти за стаите не се подхвърляха къде ли не, без той да знае за това. Дали просто ги предоставяше на по-възрастния от братята Барле, като си затваряше очите за останалото, или беше негов активен съучастник? Подобно на бръснатия си череп, портиерът бе гладък и неразгадаем.

- Май така се оказва...

- Този път няма ли нещо насочващо?

- Не. Само това.

Поставих предмета в протегнатата му ръка, с дълги като пипала на паяк пръсти, в чиято мършавост имаше нещо плашещо. Той стисна в тях лъскавото яйце и го поднесе към изпъкналите си очи.

- Мари... - усмихна се той след известен размисъл.

- Мари?

- Мари Бонапарт.

- Дъщерята на... Наполеон Трети ли? - плахо предположих аз.

Той любезно ме поправи, но аз зърнах как клепките му леко потрепнаха, може би от сянка на смущение, а то никак не подхождаше на скованото и непроницаемо държание, което той неизменно проявяваше пред мен.

- Правнучка на брата на Наполеон Първи.

- Така да бъде. Вярвам ви. Само че защо яйце?

Той вдигна несъществуващите вежди над бездънносините си очи.

- Хм... Никога ли не сте чували за нейните връзки със семейството на Фройд?

- Не - признах си аз.

- Мари Бонапарт е видна фигура в светските салони и интелектуалните кръгове в края на деветнайсети век. Именно там се сближава с известни личности от онова време, сред които е и френският психолог Гюстав Льо Бон.

- Никога не съм чувала името му...

- А тогава той е доста известен. Изследването му върху психологията на тълпата е нещо като бестселър. Именно той предлага на Мари да прочете Въведение в психоанализата на Фройд.

Продължението идваше от само себе си и бях наясно какво ще ми каже.

- Значи, е успяла да се срещне с Фройд, нали?

- Нещо повече: подлагала се е при него на психоанализа в продължение на близо петнайсет години.

- Невероятно. Само че каква е връзката с яйцето?

- Оказва се, че милата Мари Бонапарт си е имала прищевки. Имам предвид сексуални.

- Нима?

- Не била в състояние да изпита истинско наслаждение. И поради причина, останала неизвестна до ден-днешен, била убедена, че женската фригидност се дължи не на някаква подсъзнателна травма... а на анатомична особеност.

Произнесе последните думи някак тихо, сякаш се боеше да натърти върху тях и да създаде нежелано впечатление.

- Анатомична? Тоест?

- Съвсем убедено твърдяла, че клиторът бил разположен прекалено далече от вагината, за да може да изпълни ефикасно своето единствено предназначение - оргазма. Дори написала няколко статии по въпроса.

- Е, и какво? Да не си е въобразявала, че ще реши проблема с помощта на това?

Посочих продълговатия предмет, който той въртеше между дланите си като речно камъче, изоставил черната лакирана перодръжка, с която обикновено си играеше.

- Не, не точно. Отначало смятала, че може да поправи онова, което природата тъй несполучливо съчетала. Подложила се най-малко на три операции, за да съкрати разстоянието между отвора на копулацията и поставения не на място малък орган.

- Какво? - неволно възкликнах аз. - Та тя е била напълно побъркана!

- Донякъде е така. Сетне възложила надеждите си на психоанализата, която все още правела своите първи стъпки. Ала въпреки годините, прекарани върху кушетката на самия Фройд, ученият така и не успял да я освободи от нейната фиксация. Що се отнася до този малък предмет...

С възторг в очите господин Жак вдигна яйцето, което изглеж-даше между пръстите му като някакъв трофей.

- Той е една от любимите интимни играчки, които тя постоянно използвала с надеждата да предизвика възбуда отвътре, след като не можела да я постигне отвън. До такава степен била убедена, че те ще успеят да я „отпушат“ - простете ми за израза, - че започнала усилено да рекламира електрическите вибратори, които се появили тъкмо по онова време. При това напълно безвъзмездно... Просто в името на еротиката.

- Невероятно.

- Само не се заблуждавайте. Макар в някои отношения ексцентрична, тя била безупречно почтена жена. През войната, когато вече не била в първа младост, лично помогнала на много еврейски интелектуалци да избягат от Австрия и Германия. Впрочем сред тях бил и Фройд.

Той приведе високата си фигура, за да върне моя подарък.

- Сега вече знаете всичко - приключи той с известна печал. - Стаята „Мари Бонапарт“ е на третия етаж, първата врата вляво от асансьора. Пожелавам ви приятна вечер, Ел.

В тона на гласа му нямаше никакъв циничен подтекст. Само обичайната любезност.

Обърнах се и бях изненадана от невинната усмивка на Изиам. Същият този Изиам, който ме бе отвел до първата стая. Който не бе чул виковете ми за помощ. Неговата ръка бе пъхала нарежданията на Луи под вратата. Въпреки безобидния му вид той беше моят тъмничар.

- Ще благоволите ли да ме последвате, госпожице?

Дали бе разумно да разобличавам този пощальон? Влязох преди него в асансьора, който потегли нагоре с тихо потракване. Докато бяхме вътре, двамата не разменихме нито дума. После той се дръпна встрани, за да ми направи път, и ми посочи тъмносиня врата. Обърнах внимание, че това е доминиращ цвят на целия етаж, също както червеното бе отличителен белег на петия, а златистият - на първия, където се намираше стаята „Жозефин“.

Когато стигнахме до вратата, аз извадих магнитната карта и реших да го запитам кой го е наел, но той пръв наруши мълчанието, което явно му бе наложено при нашата първа среща:

- Този път няма да има инструкции. Сама ще разберете какво трябва да правите.

- Няма да има инструкции ли? - възкликнах аз с престорено учудване. - Че кой е решил така?

- Това не мога да ви кажа.

- Такава е вашата инструкция, нали?

- Да - потвърди той.

Бих могла да се закълна, че мургавото му лице поруменя.

- Сигурна съм, че умирате от желание да ми го кажете!... - предизвиках го аз, развеселена от неговото смущение, като котка, която си играе с мишка.

Клетият младеж бе изгубил обичайната си невъзмутимост. Изглеждаше толкова трогателен, с широко разтворени от уплаха очи, търсейки объркано някаква опорна точка.

- Нищо подобно!

Накрая погледът му падна върху картата, която държах в ръка. Видя в нея изход, грабна я, прокара я през четящото устройство и веднага отвори вратата. Моят затвор бе негово избавление.

Без нито дума повече, той се втурна като стрела към другия край на коридора. Луи можеше да се довери на Изиам. Момчето не го предаде: вероятно получаваше сериозно възнаграждение за услугите си.

Въпреки това бях сигурна, че скоро ще се върне. Действително, когато влязох, той веднага пристигна и заключи вратата отвън.

Помещението напомняше по-скоро кабинет, отколкото хотелска стая. Обзаведено бе пестеливо в стил от трудно определима епоха: лакирано бюро от дива череша, покрито със зелен марокен, метална лампа със сферична форма, малък, поизтъркан фотьойл с ниска облегалка, а в другия край, точно под плътно затворения прозорец, диван, тапициран с кървавочервено кадифе, върху който безредно бяха нахвърляни няколко възглавници със златна бродерия.

С една дума, обстановката напълно съответстваше на личността, за която бе предназначена. Онова, което се очакваше от мен на първо време, ми се стори очевидно, така че се изтегнах на дивана, без да очаквам допълнителни напътствия.

Също както първия път, мина доста време, преди някой да ми разкрие присъствието си. До слуха ми достигаха само далечният шум на асансьора, на затварящи се врати и скърцането на количката на румсървиса, която камериерът вероятно тикаше по коридора.

Открих наличието на единствената съвременна вещ - плосък екран, окачен като картина на срещуположната стена, едва когато той светна. Проверих дали случайно не съм седнала върху дистанционното, ала такова нямаше. Очевидно някой го бе включил отвън. Друго обяснение не можеше да има. Много скоро на мястото на снежинките се появи изображението на друга стая.

Тя се отличаваше от всичко, което до този момент бях виждала в хотела и на което той дължеше своята репутация. Липсваше ретро декор, а и нямаше конкретна препратка към някоя историческа личност. Стените бяха тъмносини, почти черни, а обзавеждането се свеждаше до пружинено легло с дюшек и пухена завивка, както и два фотьойла в стил Луи XV с тъмна дамаска. Осветлението беше слабо и едва когато се появиха двама души, мъж и жена, съвсем голи и маскирани, осъзнах на какво си дължи странната атмосфера там: телата им блестяха в полумрака като светулки, откъснали се от тъмнината чрез магическото сияние на черната светлина, която обожават танцьорите в нощните клубове. Върху мрачния фон кожата на двамата се открояваше поразително и някак нереално, а дифузната светлина заличаваше всеки възможен недостатък.

Знаеха ли те, че някой ги наблюдава? И ако да, какви бяха всъщност участниците в тази игра? Бързината, с която пристъпиха към действие, пренебрегвайки предварителните ласки, очевидно излишни за тях, ми даде да разбера, че това са обикновени наемници, поръчани и заплатени от Луи, за да дадат представление в моя чест. Жената беше по-дребничка, но и по-слаба от мен, а гърдите й ми се сториха като малки ябълки, които едва изпъкваха напред. Тя коленичи пред партньора си и се зае да събуди с уста онова, което все още не бе нищо повече от увиснало между краката му парче плът. Смучеше старателно и, бих казала, усърдно, като по-често прибягваше до леки докосвания с език на препуциума, и само от време на време поемаше целия член, както обикновено се прави, превръщайки това действие в особена привилегия. В такива моменти партньорът й издаваше стенания, които постепенно ставаха по-силни, и той проникваше все по-дълбоко в гърлото й.

Самата мисъл, че целият този предназначен за мен спектакъл, с всичката му изкуственост, очевидно разиграван от двама актьори, наети от някое лайф шоу край „Пигал“, би трябвало да ме държи на дистанция. Ала моето безразличие скоро отстъпи място на любопитството: щеше ми се да видя как тя ще успее да предизвика у него върховна наслада преди окончателната развръзка. Онова, което би ме отблъснало в кой да е порно филм, сега се превръщаше в необикновен източник на възбуда. Несъмнено поради реалността на случващото се. Захласнато гледах как устните й сега галят достигналата максимални размери главичка на члена, тъмна и издута, излъскана от взаимните им желания. Срам ме беше да си призная... какво необикновено въздействие упражняваше върху мен техният номер.

- Още, още... Да!

Имах усещането, че чувам гласа на мъжа, който по странен начин отекваше в мен. Станах, отидох до стената, върху която бе окачен телевизорът, и установих, че звукът идва не само от тонколоната, а и от друг, по-осезаем източник, и това допълнително ме смути: двамата се намираха в съседната стая и през тънката стена до мен достигаше всяко тяхно стенание.

Мисълта, че са толкова близо до мен, че мога едва ли не да ги докосна, пробуди у мен неистовото желание да се присъединя към тях. Да взема участие по мой начин. Раздвоена между образа и звука, долепих ухо до стената, а сетне се отдръпнах за момент, за да се насладя на гледката, която ми се предлагаше, като всеки път ги заварвах в различна поза. Кама Сутра, при която определено докосване доставяше специфично удоволствие. Изиам бе прав, както и мъжът, който скришом направляваше и двама ни: вече знаех какво трябва да направя. Този път не се

нуждаех от никакво нареждане, от никакво напътствие.

Трябваше само да следя ръцете на мъжа, които сега галеха тялото на партньорката, спирайки се на извивките, потъвайки в гънките, а от време на време някой пръст се вмъкваше в браздата на задника или минаваше по кафявите, набъбнали от желание устни. От отсамната страна на електронното огледало аз се съблякох бавно, сваляйки една по една дрехите си, като всяка от тях се плъзгаше по определен участък от кожата и го разпалваше: задник, корем, рамене, гърди... Не можех да откъсна поглед от ръцете на мъжа... Права, все още със слипове, започнах да подражавам на всяко тяхно движение. Превръщах се в любовник на самата себе си, откривах чрез пръстите си необикновената нежност на моето тяло.

В момента, когато докоснах клитора си, който вече стърчеше между устните, притиснат от дантелата на слиповете и горд с новите си размери, видях как мъжът вмъкна лицето си между бедрата на дребничката блондинка. При всяко докосване с език тя неистово се извиваше, задникът й се рееше над леглото, а върховете на гърдите сочеха към него. Макар и малки, сега те изглеждаха наедрели и се люшкаха при всеки прилив на наслада. Въпреки дребния ръст на партньорката, главата на мъжа се скри изцяло между краката й. Той бе пъхнал нос сред туфата тъмни косми и гладно смучеше, хапеше, наслаждаваше се на всяка гънка от пулсиращата плът. По нейните стенания, които ставаха все по-чести и силни, предположих, че езикът му е вътре в нея, превърнал се в естествен и очевидно твърде ловък вибратор.

Оргазмът я изненада. Тя изви гръб под невероятен ъгъл, прекърши глава, а всички мускули на тялото й се стегнаха. Сетне се строполи като ударена от ток.

Измъквайки глава от нежния пъкъл, той я гледа известно време като художник пред своя шедьовър. Той и само той я беше докарал до това върховно наслаждение. Езикът бе четката, движена от неговия гений. Този триумф, изглежда, му се стори недостатъчен, защото отново разтвори бедрата на жената и пъхна между тях члена си. Сега той изглеждаше дори по-грамаден, отколкото в устата й.

Мъжът проникна в нея отпред и започна ритмични и мощни движения, застанал прав, докато жената лежеше върху малка маса, която едва сега забелязах в един ъгъл на стаята. Тя на свой ред му отвърна признателно, давайки израз на своята наслада, когато той легна върху нея. Членът му подири между бедрата влажната й вулва, а сетне продължи тласъците, галейки едновременно набъбналия клитор, пъхнал ръка под корема на младата жена.

- Да... Да, продължавай така - замоли го тя.

Гласът й бе преминал в шепот. Ъгълът, под който бе поставена камерата, не позволяваше да се види цялото й лице, но аз си представях полуотворената й уста, не по-малко влажна от вулвата, със спуснати над нея кичури коса, която издаваше все по-чести и по-звучни въздишки.

Едновременното действие върху най-чувствителните зони очевидно даваше резултат. При всяко проникване на мъжа в нея тя извиваше назад снага, за да посрещне своя похитител. Сега вече ръмжеше, наистина дрезгав, първичен животински рев, задъхваше се от удоволствието, обзело всяка нейна фибра, ако съдех по неконтролираното треперене на крайниците и тила.

Вторият оргазъм я повали като юмручен удар. Главата й се люшна настрани, по гърба й премина гърч, след който тя застина неподвижно.

Самата аз бях замаяна. Чувствах влага между краката, които не издържаха тежестта на тялото. Вече не блуждаех. Бях на една година, на хиляда години, вцепенена от незадоволено и твърде дълго потискано желание. Опрях се на стената, после паднах на четири крака в гротескна поза и така успях да се добера до дивана. Заврях лице в червеното кадифе и тогава зърнах металното яйце, което кротко почиваше в една гънка на тъканта. То ме гледаше. Предизвикваше ме. Очакваше от мен да пристъпя към действие.

Зад мен, върху екрана, любовната война съвсем не бе към края си. Доволен от състоянието, до което е докарал своята партньорка, мъжът я потупваше по задника и нашепваше „хубаво дупе, ще ми свърши работа“ и други недотам прилични забележки. Въпреки това той не се насити и отново проникна между разтворените устни, вече трепетни и лъскави от влага. Последвалото ми показа, че случилото до този момент е било само загрявка, защото той възобнови нападението си с такава жар, че със смазано под тежестта му тяло, жената почти виеше от удоволствие, като при това не можеше да се разбере дали го насърчава, или дава израз на болката си.

В момента, когато свалих бродираните памучни слипове и дадох воля на прозрачната влага, която потече по вътрешната страна на бедрата ми, си помислих, че досега никой мъж не ме бе довеждал до състояние да се колебая дали да искам още, или да го накарам да спре. Да желая всичко или нищо, в плен на сладострастие, доведена до пълно изтощение.

Когато най-сетне вкарах продълговатия предмет във влажното си влагалище, жената на екрана вече мучеше в поредния оргазъм. С рязко движение пъхнах без всякакво усилие яйцето още по-навътре, сякаш бързах да я последвам и на свой ред да извикам. Отначало вагината ми се сви около студения метал, изненадана от неочакваното посещение на този натрапник, после го прие и с помощта на няколко свивания на задника дори успя за си поиграе с него, като го погълна в дълбини, недостижими за пръстите ми. Нов владетел на моето царство.

Най-сетне намерих сили да се изправя на канапето, което ме обгърна с мекия уют, присъщ на старите тапицирани мебели, улегнали под тежестта на телата от минали времена. С широко разтворени крака и зейнала срещу екрана вулва, се чувствах съпричастна към сарабандата на двамата актьори. Сякаш тяхното удоволствие минаваше отсам екрана и проникваше в мен, усилвайки допълнително усещането за блаженство.

Лицето на мъжа, което от време на време се мяркаше при смяна на позицията, придобиваше изменчиви черти в зависимост от осветлението - ту меки, ту, по-изострени. Най-напред ми се яви Давид, усмихнат, вдъхващ увереност, а младежкото му лице се скри между бедрата ми.

Именно в този момент усетих първите вибрации на яйцето вътре в мен, тъй мощни, че се разпространяваха около вулвата, до устните, до връхчето на пламналия ми клитор. Бе станал толкова чувствителен, че не смеех дори да го докосна, в плен на благотворните вълни, които невидима ръка направляваше дистанционно.

На следващия етап моят електрически любовник вдигна глава, измъкна се измежду краката ми и видях мрачното лице на Луи, напрегнато и с жадно блеснали очи. Той бе хищник, вълк, който се кани да впие зъби в разтворената ми плът. Спазмите, обзели вулвата ми, бяха като ухапвания. Чувствах се разкъсана, разтерзана, всяка част от органа между бедрата ми бе жертва на най-силните челюсти, които бих могла да си представя. В недрата ми се разрази експлозия. Безшумна, странно бавна, тя сякаш придаде нова форма на матката ми. Първоначалната ми уплаха постепенно изчезваше, заличена от вълните, която ме обливаха в този момент. На свой ред изпаднах в безтегловност. Рязко отметнах глава и нададох протяжен безмълвен вик, устните се разтвориха, за да поемат всяка капка наслада, всеки миг от блаженото състояние, което ми се щеше да продължи безкрайно.

Когато най-сетне се строполих на канапето, безсилна, разкъсана на части, пъзел от изтощена плът, видях как екранът изгасва. На свой ред яйцето пое към изхода на разтворената ми вулва.

Той нито за миг не ме бе докоснал. Дори не бе влязъл в стаята. Въпреки това го приех с ридание на блаженство, с екстатична усмивка, оставила възгорчив вкус върху устните ми: Луи ме бе дарил с оргазъм. Луи Барле ме бе обладал.

А аз от своя страна му бях дарила частица от себе си.

9 юни 2009 година

На масичката до входа нямаше нищо. Празна бе и пощенската кутия на дома Дюшеноа. На следващата сутрин не получих анонимно писмо. Реших да не разпитвам Арман по въпроса, убедена, че ако имаше нещо за мен, той би ми го връчил с присъщата си добросъвестност.

Подобно епистоларно мълчание може би бе добър знак. Бих могла дори да го приема като знак на удовлетворение, като примирие. Заситен от видяното предишната вечер, моят преследвач, който и да бе той, вероятно бе решил да остави на мира плячката си, да отпусне за известно време своята хватка.

Само че никак не вярвах в това. Подобно отсъствие ми се стори по-скоро заплашително, а брънките на мрежата около мен - още по-стегнати.

Изборът на тоалет ми отне не по-малко от половин час. Не исках да се изложа при появата си в БТВ. Знаех, че ще бъда подложена на сериозни изпитания, че Алис и всички като нея в телевизията щяха да ме обгърнат с коварството си още от първия момент. Дължах на себе си, дължах на Давид да бъда безупречна въпреки пълната си фигура и прекалено закръглените си форми, твърде различни от моя идеал. Накрая нахлух обувки от „Лубутен“. Спомних си как ги меря в „Галери Вивиен“ под развеселения поглед на Давид, раздвоена между детинския възторг и съзнанието, че всички тези елементи на облеклото ми придават изкуствен вид. Майка ми умираше от рак, а аз гледах със зяпнала уста чифт обувки с високи токове на цена хиляда евро...

- Добър ден, Анабел.

- Добър ден, Кло...

- Часът е осем и двайсет и осем - прекъсна ме дребничката блондинка, чиито форми изпълваха до пръсване костюмчето. - Давид ще ви очаква в голямата заседателна зала в осем и трийсет и пет заедно с целия екип. Имате време точно за едно кафе, ако желаете.

Очевидно от доста минути бе стояла на пост в хола на кулата „Барле“, стиснала под мишница голям бележник, купчина папки, списания и безброй пощенски пликове, вероятно предназначени за нейния работодател и мой бъдещ съпруг.

- Благодаря, няма нужда.

Прие отказа ми с видимо облекчение.

- Окей. Супер. Тогава да вървим.

Съпътствани от нервното потракване на твърде високите като за нея токчета, стигнахме до асансьорите, които очакваха само нас. В кабината, облицована с матова стомана, тя нервно ми съобщи разпределението на времето, определено ми без съмнение от Давид:

- След официалното представяне имате среща в девет и трийсет с Албан Льоклер, която ще продължи най-малко два часа. След това ще ви покажа вашия кабинет. Ще се убедите, че има чудесно разположение, с южно изложение, на еднакво разстояние между офисите на Давид и на Луи.

Защо ли това никак не ме учудваше?

Върнах се две изречения назад, за да я запитам:

- Коя е Албан Льоклер?

- Давид не ви ли е споменавал за нея?

- Не...

- Тя е главен редактор на вашето предаване. Ще ви помогне да съставите резюме за първите излъчвания на Културен коктейл. Освен това да инструктирате редакцията относно различните теми.

Предугаждайки въпросите ми, тя продължи:

- Млада е, но е добра професионалистка. Баща й бе двайсет години главен редактор на вестник Осеан. Сега тя работи в тандем с Люк.

Люк Доре, директорът на канала. Него поне познавах, защото бе присъствал на вечерята в моя чест.

- Значи, тя е поела щафетата от баща си.

- Да, нещо такова.

Значи, доверието на Давид към мен имаше известни граници. Макар да ме бе представил на своята малка войска като някакво тайно оръжие, щях да си имам наставница, която да следи всяка моя стъпка в този все още непознат за мен свят. По този начин всяка моя грешка незабавно щеше да бъде поправяна, а последиците от нея ограничени.

Дискретен звън обяви, че сме стигнали до последния, осемнайсети етаж. Клое изхвръкна от кабината, вперила очи в непонятните драскулки в бележника.

- Днес следобед - подхвана отново тя като картечница, - в четиринайсет и трийсет имате първо заседание на продукцията с Люк Доре, но също така с Филип Ди Томазо, изпълнителния продуцент, и Кристофър Хиймс, нашия художествен директор. В дневния ред е студийният декор за предаването. Крис вече е подготвил няколко макета. По принцип вие с Люк трябва да решите.

Всичко се случваше толкова бързо! И никакъв бутон подръка за аварийно спиране... Какво бих могла да отговоря? Че е станала грешка, някакво нелепо недоразумение? Че нямам никаква работа тук и цяла тълпа къде по-компетентни от мен кандидатки чакат пред входа?

Разпознах остъклената зала, където Луи ми бе представен. Инстинктивно подирих с поглед суховатия му, птичи силует сред групата, която вече ни очакваше. Бяха най-малко двайсетина души, до един с чаша кафе в ръка. За мое огромно удивление той не бе сред тях. Очевидно директорът по комуникациите бе сметнал, че присъствието му не е необходимо.

В този момент пред нас изскочи Давид със сияещ вид, в перленосив костюм, който все още не бях виждала (отказала се бях да изследвам неговия гардероб, същинска вълшебна пещера на мъжката елегантност).

- Всички са тук, чудесно!

- Осем и трийсет и три - одобрително се обади Клое. - Да изчакаме още две минути?

- Няма нужда. Да започваме. След четвърт час имам конферентна връзка със Сеул.

През петнайсетте минути, които отдели за моето посвещение, примесвайки обичайния си шеговит тон с по-сериозни нотки относно „огромния залог за праймтайма в четвъртък, вечерта, който ще ни позволи така да привлечем зрителите, че да ги задържим през целия уикенд“, очаквах всеки момент да се появи неговият брат. Никой обаче не дойде. По остъклените коридори минаваха журналисти в бели ризи и разни клонинги на Клое.

Седнала на ъгъла на масата, отчасти скрита зад редицата глави, които ме оглеждаха с любезна подозрителност, високата, русокоса Алис проявяваше пълно безразличие към думите, към човека, който ги произнася, и към предмета, за който се отнасят, играейки си нервно със смартфона. През цялото време остана глуха за казаното и единствената й реакция бе презрителна гримаса, когато моят мъж заяви, че ми има пълно доверие за успеха на предаването.

Когато Давид сложи край на оперативката, поздравявайки ме с ръкопляскане, вяло подето от останалите, Клое се втурна към моята съперница и прошепна на ухото й някакъв упрек. Вирнало изкуствените си гърди, подчертани от свръхприлепналата рокля, красивото създание скочи като пружина и видимо уязвено, възкликна:

- Сега ли? Какво точно иска от мен?

Това напомняше затягане на гайките. Същевременно си помислих, че един шеф би прибягнал именно до подобно средство, за да заблуди подчинените си какво е истинското му отношение към някоя служителка, за да може след това спокойно да й бърка под полата в своя кабинет.

Асистентката я улови за ръката, за да й напомни да бъде дискретна, и я поведе към коридора като малък буксир, повлякъл след себе си величествен презокеански лайнер, чието люш-кане на бедрата предизвика у мъжката част на присъстващите неизбежните проследяващи погледи. Зърнах не един чифт блеснали очи, макар техните притежатели да работеха от години с тази жена.

- Привет, аз съм Албан. Ти си Ел, нали?

В обстановката на принудителна сдържаност, наложена от добродушното могъщество на Давид, директният тон на тази млада и красива брюнетка, дребничка и с момчешки вид, веднага ми вдъхна симпатия. Разтворена блуза, изтъркани джинси, удобни обувки, по-подходящи за планински пътеки, отколкото за дебели мокети, и единствено украшение - сребърна верижка на врата... Изглеждаше на хиляди километри от фешънките, типични за БТВ.

Тя изскочи иззад редицата тела, далеч по-импозантни от нея, и ми протегна мъничката си, но здрава ръка.

- Да. Най-сетне, аз съм Анабел... Само че всички наистина ме наричат Ел.

- Голямата клечка нареди при общуването и в ефир ти да си Ел... Значи, решаваме да бъде така, стига да нямаш нищо против.

- Защо не? Съгласна съм.

Властна, но открита и далеч по-отстъпчива, отколкото можеше да се предположи по свободното й държание. По-голямата част от предобеда тя посвети на въвеждане в тайните на заная-та, стремейки се да ми обясни всяко понятие, всеки термин от жаргона, на който говореше от години. От една страна, проявяваше търпение, но от друга, без колебание ме смъмряше, когато проявявах разсеяност. Статутът ми на бъдеща съпруга на големия шеф сякаш изобщо не я интересуваше. Това ме накара да предположа, че професионалното приятелство между нейното семейство и фамилията Барле й спестява много неприятности... А може би това се държеше на изключителната й компетентност, благодарение на която моментално би си намерила работа в случай, че изпадне в немилост.

- Изчезвам - заяви тя точно когато удари дванайсет. - Така или иначе, съвсем скоро ще се видим пак. Лесно няма да се отървеш от мен!

Думите й прозвучаха по-скоро като обещание, отколкото като истинска заплаха. В лицето на Албан щях да си имам съюзница. Няколкото часа, прекарани с нея, бяха достатъчни, за да се убедя в това.

Дванайсет и девет минути, би обявила Клое, която набързо ме поведе, за да ми покаже моя кабинет. Не беше ме излъгала: той се оказа светъл, необикновено просторен, предвид възрастта ми и моя опит, разположен по средата на директорския етаж, което бе направо неприлична привилегия. От грамадния прозорец със северозападно изложение се откриваше разкошна гледка към околовръстната магистрала.

Дванайсет часът и дванайсет минути: тя ми окачи бадж за достъп до ресторанта с моя снимка, която не бях виждала (къде ли я бе изровил Давид?), след което ме заряза насред коридора, за да се присъедини към кудкудякащо ято, вероятно себеподобни, запътили се за обяд към ресторанта на фирмата, разположен на първия етаж.

Дванайсет и двайсет и две. От няколко минути си играех с чисто новия телефон, единствения засега предмет върху моето бюро, с нелепата надежда да получа покана за обед. Устоях на изкушението да се обадя на Давид, който очевидно беше зает, и по този начин си спестих неудобния за него отказ. Що се отнася до Луи, той така и не се бе появил, а и аз нямах намерение да го търся.

Дванайсет и четирийсет и пет... Не издържах и набрах номера на София. За щастие, тя отговори веднага.

Двайсет минути по-късно двете отпивахме от сладките до погнуса коктейли „Монако“ на терасата на разположената недалеч бирария „Сен Мало“ Когато ни поднесоха мешаната салата, пристъпихме към обичайните взаимни изповеди, което ми послужи като опора след престоя в непознатата, чужда и едва ли не враждебна среда.

- Я ми кажи, този пръстен не ти ли е много тесен? - възкликна тя, гледайки към зачервения ми безименен пръст. - Смяташ ли, че ще можеш да го свалиш, за да можеш да го поставиш обратно в уречения ден?

- Да, ето, виж...

Поизмъчих пръста си, но все пак успях да сваля халката от розово злато. Без много да се церемони, тя протегна ръка и я взе, за да я разгледа по-добре.

В очите й блесна неприкрита завист.

- Знаеш ли какво, скъпа? Внимавай да не напълнееш...

- Мога да я разширя.

- Имай предвид, че подобен материал не може да се разтяга до безкрайност. Красив е, но е крехък.

Дали имаше предвид само пръстена?

Занемяла от възхищение, в продължение на цяла минута тя разглежда бижуто от всички страни, отдадена на удоволствието и мечтите си. После го приближи до очите си и запита:

- Та казваш, на кого е принадлежал преди това?

- На Ортанс, майката на Давид. А преди това на нейната майка. Само че не зная името й. Добре направих, че го свалих, защото утре Арман трябва да го занесе, за да гравират на него имената ни и датата.

Тя кимна разбиращо, без да снема поглед от халката.

- Хм... И през коя година са се оженили родителите на Давид?

- Нямам представа. Предвид възрастта на Давид и на брат му, предполагам, че е станало в средата на шейсетте години. Защо?

- Ами защото в такъв случай твоят очарователен бъдещ съпруг е рожба на двойка фантоми!

- Какви ги говориш?

С непривична за нея сериозност тя ми протегна пръстена, така че да мога да го разгледам отвътре, където бе шлифован, за да бъдат изтрити старите надписи.

- Виж сама!

- Не виждам нищо...

- Напротив. Ако го наклониш под ъгъл и светлината пада косо, ще забележиш на места предишното гравиране. Не може да се прочете всичко, но годината личи съвсем ясно: 1988.

Бе напълно права. Лудетината София, лекомислената танцьорка, колекционерката на мъже, бе успяла да разкрие истината за този пръстен, който съвсем безгрижно носех от няколко дни.

- Вярно... - промълвих аз. - Чудно как досега не съм забелязала нищо.

Надписът едва личеше, но под определен ъгъл цифрите се открояваха съвсем ясно. Отклонение от един градус в една или друга посока бе достатъчен, за да изчезнат. Гледана отпред, както би направил всеки и както самата аз бих постъпила, халката ревниво пазеше своята тайна.

Бях стъписана.

- И на колко години е бил през 1988-а твоят прекрасен принц?

- На деветнайсет... - отвърнах съкрушено аз.

„Сгодиха се и само няколко седмици след това сключиха брак“, бе ми съобщил Луи. Този цифров мираж недвусмислено ми сочеше, че 1988-а бе годината на първия брак на Давид. Крещеше ми го право в лицето.

Защо Луи бе решил да представи като лъжа тази истина, вероятно единствената сред всички негови измислици? Защо се бе отказал по този начин от думите си? От страх? Само че страх от какво, от кого?

- Окей. Сега можеш да заявиш на твоя мил избраник, че никак не е шик да ти подарява пръстен, купен от битпазара, и да ти го пробутва като семейна скъпоценност.

- Ще му кажа...

Бързо трябваше да сменя темата, за да не се разтреперя, за да не рухна пред нея. Опитах се да дойда на себе си, като й се усмихнах и без всякаква връзка с досегашния разговор я запитах:

- Ами Ребека? Обаждала ли се е скоро?

- Не. Пълно радиомълчание. Вече започва да ми писва. Останала съм без пукната пара, а имам да плащам наем за два месеца. Ако не се размърда и не ми намери клиент, не зная как ще я

карам нататък.

- В краен случай можеш да се настаниш при мама - веднага й предложих аз.

- Много си сладка... Само че признай, че при майка ти в момента не е много весело.

Опита се да смекчи недотам деликатната си забележка, като се усмихна в знак на най-добри чувства.

- Минавала ли си през агенцията? - отклоних отново разговора аз.

- И там я няма. Хванала я е липсата. Не знам как си управлява бизнеса, но така няма опасност да забогатеем. Е, теб това вече не те засяга...

Не беше упрек, а по-скоро носталгия по периода, без съмнение според нея продължил твърде кратко, когато имахме едни и същи тайни занимания и споделяхме една съдба. Открай време се бе стремила да гледа на нас като на две сестри. Появата на Давид в моя живот бе сложила край на наивните й представи.

Сигурна бях, че София завинаги ще си остане част от моето битие. Ала целувките, които си разменихме, преди да се разделим пред кулата „Барле“, където внезапно се озовахме сред тълпата излизащи от обяд служители, ми се сториха като прощални.

В асансьора се наложи да изтърпя смутеното мълчание на няколко души, които същата сутрин бяха присъствали на моята коронация. Никой не се осмели да ме запита дали всичко е наред и дали самотният ми обяд е минал приятно. Синдромът на първия работен ден в цялото му великолепие.

Поради възбудата, вероятно предизвикана от разкритията на София, след излизането от асансьора кротко последвах групата. Едва по средата на коридора открих, че съм слязла на грешен етаж. Тук се намираха някои от студиата и режисьорските пултове на БТВ. Стените и тук бяха стъклени, но през никоя от тях не проникваше външната светлина, лишавайки по този начин коридорите от необикновеното сияние, което обливаше върха на сградата. Въпреки полумрака веднага разпознах два силуета, които се намираха вдясно от нас върху малък подиум. Оттам те не можеха да ме видят, но все пак се опасявах да не издам присъствието си с непремерено движение. Затова застанах неподвижно и реших да ги наблюдавам, затаявайки дъх при мисълта, че могат неочаквано да излязат и да се озовем лице в лице.

Давид изглеждаше съвсем спокоен, с овладени жестове и емоции. За разлика от него събеседничката му бе силно смутена. Тя нервно оправяше косата си с разтреперана ръка, а тялото й беше извито по-скоро в болезнена, отколкото в грациозна поза. От това разстояние не виждах ясно, но можех да с закълна, че диша учестено и шумно. Дали не хълцаше?

Във всеки случай мълчеше и слушаше думите на своя шеф, които според мен бяха умерени, а може би дори успокояващи, ако се съдеше по това, че той положи ръка на лакътя на младата жена, а след това на рамото й.

Внезапно Алис излезе от вцепенението си и падна в обятията на Давид. Той я притисна до себе си за момент, който ми се стори цяла вечност и събуди у мен едва потисната ярост, след това бавно я отблъсна с присъщата само на него аристократична изисканост.

„Сигурен ли си, че наистина предпочиташ нея?“

Както през детството, когато скришом гледах филми през открехнатата врата на дневната, се опитах да отгатна думите, които се отронват от пълните устни на разплаканата жена.

„Да, нея. Съжалявам“, вероятно бе отговорил Давид.

Каквито и да бяха неговите думи, те очевидно успокоиха русокосата красавица и в същото време я разпънаха на кръст. Напълно изгубила самочувствие, тя наведе глава и се отдръпна, а след това напусна студиото през скритата в декора малка врата, която според мен водеше към кулисите.

Гордеех се с него. Бе убил нейните мечти, без при това да прояви грубост или излишна жестокост. Бе действал като строг, но справедлив началник, пазещ общите интереси, но също така загрижен за всеки отделен служител. Алис бе поставена на подобаващото място, но бях почти сигурна, че рано или късно щеше да се появи цяла тълпа нови съпернички тук или другаде, където нямаше да мога да видя как той ще реагира. Проявената към мен лоялност днес бе захлопнала вратата пред едно старо изкушение, но в същото време увеличаваше моята отговорност.

Давах си сметка, че не случайно съм попаднала на грешен етаж. Явно съм имала нужда от доказателства за верността на Давид, за това, че любовта му се разпростира извън нашия дом и преди всичко отвъд чудните подаръци, които ми правеше. Исках да видя неговите дела, а не само да чувам думите му. Краткият, ням спектакъл, разиграл се пред очите ми, бе за мен най-ценният подарък. От този момент нататък вече нямаше никакво значение дали някога е бил женен за някоя си Орор или дори за някоя си Алис. Бе предпочел мен тук, сега, против волята на всички.

Измежду всички жени.

Изолиране: състояние или положение на личност, която се е изолирала (вж. изолирам) или е била изолирана.

Изолирам: откъсвам някого от обществото на останалите хора

Речникът ми предостави определението, но моето състояние на меланхолия не ми позволяваше да го приема. Затворена в моя достоен за министър кабинет, прекарвах времето си в съзерцаване на небето и на безконечните метеорологични промени или в разлистване на речника, която неведома ръка бе оставила тук по време на обеда като знак на внимание към мен. Препрочетох също така бележките, които бях направила по време на разясненията на Албан, а те още повече засилиха усещането ми за непригодност и неприспособеност. Давид ми бе направил възможно най-прекрасния подарък, но той се превръщаше в неумолимо огледало, където ясно се открояваше всичко, което не бях - все още, както би побързала да ме поправи мама.

Вероятно съм задрямала за момент, защото когато Клое нахлу с разширени от възмущение очи, аз трепнах и ми трябваха няколко секунди, за да дойда на себе си.

- Всичко наред ли е? - разтревожено запита тя.

- Да...

- Защото вече ви очакват... Заседателна зала номер три. Четиринайсет и трийсет...

Бе скандализирана от това нарушаване още от първия ден на изпипаното от нея до съвършенство разпределение на времето, но, естествено, не каза нищо. Прояви дори великодушие и не ми напомни с колко точно минути съм закъсняла. Задоволи се само да ми посочи вратата, сякаш сама не бих могла да я открия, и с обичайното си ситнене на високите токчета ме подкани да я последвам незабавно и колкото се може по-бързо из лабиринта от коридори.

Не бих могла да кажа какво привлече най-напред вниманието ми. Може би неговият силует? Или лавандуловият дъх на парфюма му, който се носеше из помещението, като призив да се присъединя към него?

Луи заедно с други трима мъже, сред които разпознах Люк Доре по сивата грива и лице на стар бронз. Луи тъкмо разпалено и непринудено обясняваше нещо. Същевременно в присъствието му тук имаше нещо нелепо. И не само поради онова, което знаех за него или във връзка с местата, които бяхме посещавали заедно. Дължеше се по-скоро на прекалената му самоувереност там, където той не беше в свои води. Играеше роля и макар да го правеше умело, личеше си, че това е просто спектакъл, който го отдалечава от собствената му същност. Без съмнение изпитваше презрение към своите събеседници.

- Ел! - възкликна той, когато най-сетне попаднах в зрителното му поле. - Вече не се надявахме да ви видим. Явно сте успели да усвоите правилата на предприятието: силата е у този,

който накара най-дълго останалите да го чакат.

Изчервих се. Останалите се обърнаха към мен и един по един ми се представиха с изключение на Люк, който си позволи приятелска целувка.

- Добре дошла, Ел. Не ми остана време да ти го кажа тази сутрин, но трябва да знаеш, че всички сме изключително доволни да те видим сред нас. Честно!

При тези думи той ме хвана за раменете. Жестът му би трябвало да бъде просто израз на добри чувства. Люк принадлежеше към категорията на докосващите, но бих могла да се закълна, че тази прегръдка предизвика гримаса на раздразнение у по-възрастния от братята Барле. Колкото и невинна и кратка да бе тя, за него бе непоносимо да ме види в ръцете на друг мъж.

- Луи, оставаш ли с нас? - запита Люк.

- Хм... Защо не? В крайна сметка обликът на едно ново предаване е също така облик на канала като цяло. Нали?

Останалите изръмжаха одобрително.

Не бях виждала Луи след спречкването с Фред отпреди два дни. Стори ми се изморен, а лицето му с по-дълбоки бръчки, отколкото си го спомнях. Върховна и крайна несправедливост: тази привидно неприятна промяна още по-силно подчертаваше животинското и чувственото у него. Въпреки своя недъг той ми напомняше хищник, у когото всяко движение издава сила и енергия, готови да изригнат в неудържим прилив на живот. Кулата „Барле“ бе неговата стъклена клетка. Приемаше участта си, но като всяко диво животно при подобни обстоятелства непрестанно диреше изхода, диреше пътя към родната джунгла. Готов бе при първия удобен случай да разкъса своите пазачи и гледачи.

- Крис, ще ни покажеш ли какво си сътворил?

Въпросният Крис, върлинест блондин, с отпуснато брадато лице и изражение на закъснял с възмъжаването юноша, присъщо на приложните графици и декораторите, разтвори лаптопа, който носеше под ръка. Пръстите му ловко пробягаха по клавиатурата и на екрана се появи неговият проект.

- И така, това са типично градски елементи, ето - започна той с подчертан британски акцент. - Бетон, всичко в сиво, музикален фон - пост хип-хоп...

С други думи: дъговидно разположен надпис в стил графити върху стена от тъмносиви тухли.

- ...и същевременно доста лейд бек - довърши той натруфеното си изложение. - По-скоро Берлин-баба-куул, отколкото Ню Йорк-спийд. Чаткате ли?

Изобщо не ми харесваше, дори да се абстрахирах от претенциозното му бръщолевене. Не казах нищо, разбира се, но, изглежда, ми е проличало, защото Люк отправи към мен въпросителен поглед:

- Ел, ти какво мислиш?

- Хм... Трудно ми е да си съставя мнение само по един от вариантите. Можем ли да видим и другите?

Художественият директор не посмя да се обади. Очевидно съвсем недвусмислено бях влязла в лагера на неговите опоненти, съставен от досадни простаци, лишени от каквато и да било визуална култура, които споделят мнение за неговите творби, все едно че избират тапети. Ясно бе, че вече ме ненавижда.

- Разбира се - просъска засегнато той. - Налице са и други варианти, със сигурност...

Подразбираше се, че са още по-лоши.

Докато сменяше образите, редувайки логотипи, заставки и елементи от декора на студиото, където не след дълго трябваше да се изявявам, почувствах зад гърба си присъствието на Луи. Уханието на неговия парфюм, в което ванилията вземаше връх над цветните нотки, но също така онази трескавост, която се излъчваше от него. Заключих, че ни отделя по-малко от една крачка. Когато се наведе над рамото ми, уж да види по-добре изображението върху екрана, усетих дъха му - бях вдигнала косите си с помощта на прословутата игла, но един непокорен кичур продължаваше да се рее над тила ми.

Всеки полъх на дишането му ме пронизваше цялата. Кожата на шията ми настръхна въпреки топлото, леко сладникаво течение. По гърба ми пробяга неволна тръпка, като признание за състоянието ми в момента.

- Предпочитам нещо по-природно - неочаквано се обадих аз, а в гласа ми прозвуча неувереност.

- Проста обстановка, която би могла да почерпи вдъхновение от екзотичните платна на митничаря Русо, по-близка до тропическата гора, отколкото до вандейски пейзаж.

При тези думи се обърнах рязко към Люк, за да принудя приближилият се плътно зад мен мъж да отстъпи. Наложените от най-ранна възраст обществени автоматизми, на които нашето тяло инстинктивно се подчинява, понякога са твърде полезни.

Подобно презрително отношение от моя страна го ядоса. А аз бях сигурна, че тук или където и да било другаде не бих могла да му се изплъзна толкова лесно. Пулсирането, което чувствах в корема си, и желязната хватка, която бе сграбчила венериното ми хълмче, бяха очевидно доказателство за това.

- Дадено - съгласи се сивокосият директор, - но защо природно?

- Ами... - опитах се да импровизирам аз. - Първо, защото е по-неочаквано от градския декор, когато става дума за култура и общество.

Това си бе шамар в лицето на естета Крис. И точка в моя полза, поне доколкото можех да съдя по одобрителното кимване на Филип Ди Томазо, дребничък мъж, който по тен и физика напомняше сушена слива и който до този момент не бе произнесъл нито дума.

- Освен това ще покажем, че няма да се ограничаваме до актуалните събития в столицата. Че нашият проект държи сметка за децентрализацията, а няма да се занимава единствено с бохемстващи буржоа, напълно откъснати от реалния живот.

- Не е лошо като идея - подкрепи ме Люк Доре и на лицето му започна да разцъфва усмивка.

Бях издрънкала първите глупости, които ми минаха през главата, маркетингови клишета, които нашите преподаватели ни бяха съветвали да избягваме. Ала този път, изглежда, се харесаха. Започвах да си давам сметка, че в работата блъфът понякога върши повече работа от дълбокомислените разсъждения. По-лесно е да шашнеш някого, отколкото да го убедиш.

- Луи? Ти какво мислиш?

- За проектите на Крис... или за стихотворението, което госпожица Лоран току-що ни издекламира?

Очите му се впиха в моите като остриета, забити в меко дърво. Вцепених се и не можех да реагирам. Въпреки това чувствах как във вкамененото ми тяло някои органи продължават да пулсират до пръсване: естествено, сърцето, но също онзи предателски орган между бедрата ми.

Дали той долови това? Защото погледът му се откъсна от лицето ми и започна да изследва всяка гънка на черната ми рокля тъй похотливо, сякаш бе направена от прозрачен воал.

Кой ли момент от предишната вечер най-много му бе харесал? На коя моя поза най-силно се бе насладил? Видях как яйцето напуска тялото ми, лепкаво от наслада, как се спира за момент във вестибюла, подобно на огромна главичка на член, която не желае да напусне топлото си убежище... Сякаш този член бе неговият.

- Напротив, казаното от Ел е доста смислено - притече ни се на помощ продуцентът.

- Така ли?

Луи се изправи, доколкото му позволяваха бастунът и недъгавият крак, подобно на паун в своите владения, приемайки поза, с която да ни покаже, че всички ние за него не сме нищо повече от обикновени домашни птици.

- Ами да - на свой ред се обади Люк. - Ако искаме да хванем зрителите от праймтайма с културно предаване, не бива да се затваряме в гетото на елита, който прекарва вечерите си в „Шатле“, а уикендите в Байройт. Трябва ни нов полъх!

Последва неловко мълчание, което ми даде да разбера, че Луи може само с един жест да сложи директора на мястото му или направо да го изгони. Той обаче се сдържа, за момент остави на мира изтерзаното ми тяло, по което пробягваха болезнени и едновременно сладостни тръпки, за да се заеме със своя опонент.

- Намерението ни е да създадем едно амбициозно предаване... А не някакво подобие на „Любовта е сред ливадите“6!

6 „Любовта е сред ливадите “ е френско телевизионно предаване за запознанства между неженени обитатели на селата. - Б. пр.

- А ти какво предлагаш? - запита Филип, като го изгледа без видимо притеснение. -Предавания, посветени изцяло на твоите приятелчета от квартала Маре?

За мое огромно удивление Луи не сграбчи човека-слива за яката, което би могъл да направи без всякакво усилие, а запази олимпийско спокойствие.

- Не. Имай предвид, че правя разлика между моите лични предпочитания и нашата мисия по отношение на публиката. Прощавай, но твоят пример е толкова карикатурен, колкото и приказките на Люк.

- В такъв случай каква концепция предлагаш? - засегнато се обади самият Люк.

- Изобщо не казвам, че трябва да направим предаване за малцината избрани, които странстват от коктейл на коктейл. Напротив, смятам, че достъпът до естетическата наслада е изконно право на всеки. Според мен удоволствието на ума е не по-малко важно от удоволствието на тялото.

За миг огненият му поглед ме опари. За пореден път у него се проявяваше онази прогресистка, едва ли не анархистична нотка, която така ме бе поразила в галерията „Соваж“.

Ала дали все още имаше предвид изкуството и културата? Влагата между краката ми, която вече попиваше в памучната тъкан, сочеше обратното. Помръднах леко ханш, за да я отлепя, но това само усложни положението, защото слиповете ми се вмъкнаха между месестите устни и с

докосването си възбудиха розовото израстъче.

- И за какво искаш да се говори? Може би за опушването на рибата при ескимосите?

- Не точно - възрази той със сериозност, която никак не се връзваше с ироничното подмятане на Люк. - Освен ако и нашите въдичари не започнат да го правят край бреговете на реките. В случай че това стане, защо не?

- Да не искаш да правиш магазинно предаване, да ловиш новите тенденции? - намръщи се Люк.

- Да... и не. Мисля, че ще привлечем зрителите, ако първи им покажем нещо, с което на другия ден съседите им ще се надпреварват да се сдобият. Наречи това тенденции, но според мен това са парченца самородно злато. Неща, които днес почти не се срещат, но които не след дълго всеки ще иска да има у дома си, върху себе си или вътре в себе си...

Настъпилата пауза не бе случайна или резултат от запъване и с нея той постигна съвършен ефект.

- Това може да бъде книга, диск, на също моден аксесоар, готварска рецепта или нов начин за държание в обществото. В това се състои културата днес. В тези колкото мощни, толкова и мимолетни явления, които оказват по-голямо влияние върху поведението ни от политиката или религията. Кой движи тълпите в наши дни? Папата ли? Или демонстрация против някоя реформа? Нищо подобно... Това е появата на нов таблет, на нов флашмоб, предпремиерна прожекция на предизвикателен филм... Ето такива неща ни привличат. Те пробуждат желанията ни.

Сякаш за да даде да се разбере, че отправя тези думи преди всичко към мен, той стана, отиде зад гърба ми и използва близостта си, за да се наведе над рамото ми, опирайки свободната си ръка върху облегалката на стола, съвсем близо до слиповете ми, които вече бяха съвсем мокри. В този момент бих дала всичко на света, за да мога да бръкна под полата си... И да преместя ръката му върху талията си, без това да предизвика скандал.

Сякаш напълно чужд на опустошителното въздействие, което оказваше върху мен, той продължи нататък:

- Това е един свят на идеи, от които всеки може да черпи, за да придаде смисъл на ежедневието си. Не си ли давате сметка до каква степен на нашето битие липсва възвишеното?

Възбудата му предизвика стъписване у останалите. Те, естествено, бяха достатъчно интелигентни, за да разберат смисъла на казаното от него, но и напълно наясно колко опасности крие опитът да бъде реализиран на практика подобен проект. С други думи, той бе далеч от общоприетите представи за подобни предавания и едва ли би могъл да привлече зрителите, които дирят прости и за предпочитане вече изпитани във времето понятия.

Люк погледна изпитателно своите сътрудници в дирене на разумна подкрепа - Филип очевидно се бе отказал, а Крис изглеждаше отчаян, че обсъждането ги е отвело толкова далеч от неговите собствени проекти. Накрая все пак реши да изрази собствено мнение:

- Окей. Съгласен съм, че в казаното има известна истина. Само че би ли могъл да дадеш конкретен пример, за да ни стане ясно? Нещо, което би могло да влезе в първото предаване...

- След като стигнахме до подобна проблематика, не смяташ ли, че би било добре да поканим Албан?

Не знам какво ме накара да отправя подобно предизвикателство към източника на моите вълнения, чието влияние над мен непрекъснато растеше, свидетелство за което бе влагата между бедрата ми. Може би се опитвах да разваля магията, докато все още е време, използвайки, че двамата не сме на четири очи.

Той рязко се изправи и отново се обърна с лице към мен.

- Вече съм разговарял с нея по този въпрос.

- Така ли? Че кога? - възмути се Люк.

- Преди повече от месец. Преди две седмици тя даже направи пробен петнайсетминутен запис.

Това не бе обикновена самоинициатива от негова страна. В йерархичната рамка на канала дори дебютантка като мен бе наясно, че е налице сериозно нарушение. При никакви обстоятелства един директор по комуникациите не би трябвало да си присвоява подобни правомощия. По този начин той съзнателно накърняваше прерогативите на директора на канала и на продуцента.

Въпреки това двамата, изглежда, приеха без възражение новината.

- И за какво става въпрос?

- Като имам предвид с какви съкратени срокове работиш, не ми казвай, че си недоволен от това да имаш нещо в резерв.

Самата аз се питах какъв ли натиск бе оказал над моята нова приятелка, при това с непокорен и независим нрав, за да я принуди да стане негова съучастница. Дали бе спал с нея? Нима нейната самоувереност се дължеше на подобен род връзки?

Почуквайки с бастуна по пода, Луи вече се отправяше към прозрачната врата.

- Не, ясно е, че така се печели време - изръмжа Люк. - Но все пак се питам каква е темата, която ти така неочаквано...?

- Като те познавам, сигурен съм, че ще ти хареса. Тя е напълно в духа на времето...

Лукавата му усмивка очевидно съдържаше злобен намек. Двамата мъже се престориха, че не разбират за какво става дума, но Люк Доре реагира веднага.

- Тоест? - запита той с кисела гримаса.

- Известно ли ти е, че в Япония повече от една трета от гимназистките и студентките са принудени да продават прелестите си, за да задоволяват своите прищевки: дрешки, заведения, сметки за мобилен телефон и прочие?

- И това ли ти е темата? - направо се задави Филип.

- Не. Тя се отнася за Франция. При нас подобни случаи далеч не са така многобройни, но и тук съществува малка общност от красиви жени, които, трудейки се по гръб, си докарват допълнителни доходи.

Видях себе си, излегната върху дивана на Мари Наполеон... Не би могъл да има това предвид!

Също както предишната вечер почувствах, че всеки момент ще рухна, безпомощна, безсилна, изцяло завладяна от неговия инстинкт, от неговия член.

- Нищо ново... - възропта Люк. - Ако добре си спомням, по въпроса има издадена книга и дори телевизионен филм.

- Прав си. Темата не е нова, само че сега това не се отнася до момичета, които умират от глад и се продават по ъглите на предградията. Съществува организирано предлагане с момичета висша категория, образовани, способни да се явяват и в най-изисканите среди... Някои от тях успяват дори да се издигнат и да заемат отговорни длъжности.

- Значи компаньонки! - възкликна продуцентът.

- Нещо повече. Това не са обикновени компаньонки, нито луксозни проститутки. Услугите, които предлагат, са сходни с тези на гейшите, ако отново се върнем към Япония. Тези дами притежават качества, които им позволяват да завладеят не само сетивата, но и интелекта на своите клиенти.

- И как наричаш тези вълшебни създания?

- Но!еПе8.

- Какви хотели?

Този неологизъм ме накара да прималея още повече: вече нямаше никакво съмнение, че Ребека и Луи са съучастници.

Той произнесе още веднъж думата, буква по буква, като веки път присвиваше очи по мой адрес. Това не бе намигване, а много по-дискретен и интимен жест. Отново чувствах ласките му от дистанция, които се спускаха от главата към гърдите, корема и още по-надолу.

Ако можех да помръдна, щях да го сграбча за гърлото. Само че стоях разтреперана, разкъсвана между срама, гнева и онази невидима сила, която притискаше вагината ми отсам насладата, отвъд болката, някъде по средата на моето същество и най-здраво вкоренените в мен страхове. Искаше ми се да стигна до оргазъм и същевременно да се бия, бях неспособна да изтръгна от себе си омразата, без същевременно да се разделя с очарованието и първичното желание. Всичко у мен се свеждаше до безпомощност и ако Люк не бе закрил съвещанието, изтръгвайки ме по този начин от измамното вцепенение на дремещ вулкан, струва ми се, че щях да избухна в плач пред очите на всички.

Излязох от залата като автомат, доста след като Луи се бе изгубил по коридорите. Слепешком, като зомби се прибрах в кабинета си, водена от инстинкт за ориентация, който изненада самата мен. Строполих се като парцалена кукла на коженото кресло, с гръб към града и неговата френетична суетня, втренчена във все още празния плот на бюрото. „Утре ще инсталират вашия компютър“, беше ми обещала Клое.

- Клое?

Главното качество, което притежаваше асистентката на Давид, бе, че отговаря при първото позвъняване на телефона, в най-лошия случай при второто, но никога по-късно.

- Да, Ел... С какво мога да ти бъда полезна?

- Не ми казахте имам ли други срещи след заседанието за декора...

По-точно би било да се каже „за разголването“

- За вас не е предвидено нищо. Като за първи ден и това не ви е малко, нали?

По съчувствения тон разбрах, че се усмихва и очевидно е по-непринудена, отколкото при първите ни срещи. След като не бях проявила никаква враждебност към нея, време бе да преглътне факта, че съм жена на шефа.

- Мисля си, че... - промълвих разсеяно аз.

- Всъщност Давид ми възложи да ви съобщя, че след като Люк ви освободи, можете да се приберете у дома.

- А, добре.

Знак на внимание. На любезност. На привилегировано отношение. С една дума - Давид. Ала без съмнение той не знаеше, че брат му е присъствал на това заседание и до каква степен разрешението му за мен е избавление.

Как бих могла да остана до края на деня в една сграда с него?

- Между другото, намерихте ли пакета, предназначен за вас?

Пакет, пакет... Огледах кабинета, дирейки...

- Да... - промърморих накрая.

Не го бе поставила върху бюрото, а на един стол в ъгъла, където при отворена врата оставаше скрит за влизащите.

Беше опакован в сребриста хартия. Нов член на фамилията „Десет-пъти-дневно“.

- Чудесно. Тогава ви оставям. До утре, Ел.

Затворих, без да й отговоря. Вече бях станала.

Пратката беше по-тежка и обемиста от предишните. Освен опаковката, за чието съдържание вече се досещах - магнитна карта, писмо и покана, - тя съдържаше голяма тъмносиня кутия за бижута. Много по-внушителна от онази, в която Давид ми бе подарил пръстена на Ортанс.

Устоях на изкушението да я отворя и побързах да разпечатам плика. Естествено, магнитна карта без име и номер, очевидно за хотел „Шарм“. Писмо със същия закръглен и примамливо нежен почерк, предразполагащ към доверие.

Двайсет и два часа, сложете най-красивите си накити.

Никога преди не бе проявявал подобна загадъчност. Що се отнася до новата повеля, тя бе напълно недвусмислена и вече можех да си представя какво ще трябва да направя няколко часа по-късно.

3 - Без задръжки на погледите ще се отдадеш

Единствената изненада в тази пратка се намираше в кутията за бижута. Едва се сдържах да не извикам, когато разкрих нейната тайна. Вътре, върху копринена възглавничка лежеше най-необикновената огърлица, която някога бях виждала. Дори най-редките образци във витрината на „Нативел“ не можеха да се сравнят с нея. Тя бе съставена от три реда изключителни изумруди, на пръв поглед около трийсетина с различни размери, а към тях, инкрустирани в розово злато, безброй диаманти, разположени на висулки или в медальони по краищата. Не бе необходимо да бъда експерт, за да отгатна, че подобен накит бе част от огромно наследство, а цената му е невъобразима. Човек би трябвало да е луд, за да направи подобен подарък, и при това в обикновен картон, предоставен на небрежните пощенски служители и на секретарките.

Занемяла от възхищение, не можех да откъсна очи от този предмет, отломка от нечие достояние в миналото, попаднала по неведоми пътища в ръцете ми, когато чух звука на

мобилния си телефон, тъй банален и съвременен.

- Здрасти, момиче. Аз съм.

София, естествено.

- Здравей. Как си днес?

- Ами... Не си ли спомняш, че само преди няколко часа обядвахме заедно? Какво ти става?

- Всичко е наред... Прощавай, в момента съм малко заета.

- Ясно. И не си сама.

- Какво става с тебе?

- С мен нищо... Нищо, което да ме засяга пряко. Само че, представи си, след салатата, която изядохме заедно, наминах пак към улица „Роа дьо Сесил“.

Адресът на агенцията „Нощни красавици“.

- Е, и?

- Нали ти бях споменала, че последния път нямаше никого. Сега обаче засякох портиера. Побъбрих си с него и успях да го убедя, че съм оставила вещите си горе...

- И отвори ли ти?

- Уха... Само че по-добре да не беше го правил.

- Защо казваш това?

- Защото положението никак не е добро, миличка: помещенията са абсолютно празни. И следа няма от Ребека с нейната картотека. Дори кошчето за отпадъци липсва. Пустинята Гоби на брега на Сена.

Докато я слушах, набрах на смартфона сайта на НК. Отговорът дойде почти незабавно: „404 Ше по! &ипб“. Файлът не е намерен...Споделих с нея това ново откритие и тя тихичко се завайка. Никога не я бях чувала така да се жалва.

- Вече не съществуваме. Даваш ли си сметка: ние, горещите момичета, вече не съществуваме. Без съмнение Луи не би се съгласил с нея.

Онова, което София възприемаше като бедствие, за мен определено беше най-добрата вест през последните дни. След като „Нощни красавици“ вече не съществуваше, а уебстраницата и картотеката са изчезнали, от моята греховна дейност вече нямаше никакви следи, с изключение на няколко откраднати снимки, които могат да минат и за подправени от злонамерено към мен лице. В наши дни всеки що-годе кадърен програмист може да прилепи лице на един човек върху тялото на друг или да скалъпи видеоклип. Освен това изпаряването на Ребека заличаваше дълга ми към нея.

С една дума, не бе останало нищо или почти нищо толкова компрометиращо, че да се боя от очна ставка с Давид. Поне това си по-втарях на излизане от кулата „Барле“, вкопчена в този неочакван обрат като в спасителен пояс, който съдбата най-сетне ми бе хвърлила.

С кутията за бижута в чантата, реших все пак да направя малко отклонение, преди да се прибера у дома. Спомних си за нагайката, която Луи ми бе подарил, скрита в момента под купчината дрехи, и хвалебствията по адрес на експертите от аукционната къща „Друо“, несговорчиви, но най-прецизни в своята област. Интуицията не ме подведе и получих потвърждение за това, веднага след като влязох в техния кабинет - неугледно на вид помещение, разположено точно срещу съвременната сграда, където се намираше прочутата зала за търгове.

Моето съкровище оказа върху тях магическо действие и отчасти разсея предубеждението към моя пол, възрастта ми и лекомисления ми изглед. Един от тях бе особено експедитивен... и словоохотлив:

- Хм, познавам я. Това е една от най-известните огърлици на императрица Йожени, съпругата на Наполеон Ш.

Значи, не се бях излъгала за нейната старинност и за стойността й. Ала плешивият старец веднага охлади моя възторг, като намести очилата с дебели стъкла над червения си нос.

- Този екземпляр е дубликат на оригинала. Добра работа, но не бива да се мамите... Нерядко по поръчка на клиенти бижутерите изработвали дубликати с по-ниска стойност. По този начин, когато излизала в града, госпожата си слагала копието, а през това време оригиналът си стоял на сигурно място в сейфа.

- А как можете да разпознаете истинската огърлица?

- А, много лесно, погледнете: камъните са шлифовани по-небрежно и са доста по-малки, а понякога са инкрустирани с по-малко количество ценен метал и в резултат лесно могат да паднат при удар... Има куп подробности, така че можете да ми вярвате.

- А оригиналът?

- Той отдавна не се намира във Франция, млада госпожице. Известно време е бил притежание на царстващата фамилия в Иран, а от трийсетина години е собственост на колекционер от Сеул, когото познавам лично.

Колкото и увлекателен да бе разказът му, от него аз научих твърде малко за онова, което ме интересуваше.

- Напълно сигурен сте, че огърлицата е принадлежала на императрица Йожени?

Доколкото знаех, нито една стая в „Шарм“ не носеше нейното име. И то с пълно основание: Еухения де Монтихо, маркиза на Ардалес, на Мойа и графиня на Теба, императрица на французите и съпруга на Наполеон Ш, в никакъв случай не е била куртизанка.

Дали не ставаше дума за някаква грешка? Или за лъжлива следа?

- Категоричен съм. Всички нейни накити са изследвани и описани в нашия каталог до най-големи подробности. Йожени е притежавала една от най-богатите колекции по онова време. От друга страна, ако имате предвид конкретно тази огърлица, тя е била притежание не само на императрицата, а и на други жени.

Ето н0... Със затаен дъх очаквах да чуя името на Бог знае коя холивудска звезда.

- Безспорно най-известната от тях е Пайва.

- Пайва... - повторих машинално аз, ровейки в паметта си.

- Истинското й име е Естер Лайхман. Светска дама, основала един от най-известните салони през Втората империя. Именно тя първа купува оригинала на вашата огърлица от Йожени. За шестстотин хиляди франка, помислете си само: по онова време това е колосална сума!

- И къде е живяла тази Пайва? - продължих да любопитствам аз.

- Днес е отворен за посещения домът й на „Шанз-Елизе“, подарък от нейния любовник Гуидо фон Донерсмарк, братовчед на Бисмарк. Само че тя е обитавала много по-дълго една къща на площад „Сен Жорж“.

Същата, до която бяхме стигнали двамата с Луи.

След като се завърнах в дома Дюшеноа, цял следобед осмислях получените сведения. Арман ми поиска годежния пръстен, за да гравират върху него нов надпис: „Анабел и Давид, 18 юни 2009“.

В замяна майордомът ми връчи сгънат на четири лист с перфорация от едната страна, който моментално разпознах, и едва не изпуснах халката, която в този момент му подавах.

- Кога го открихте? - запитах аз с разтреперан глас.

- Преди малко, след обяда. Бих казал някъде между четиринайсет и петнайсет часа.

Тъкмо тогава започваше нашето съвещание в присъствието на Луи. Значи, не неговата ръка бе пъхнала листа в пощенската кутия. Дали наемаше някого за подобни по-дребни задачи? Може би Изиам, който работеше в хотел „Шарм“, не толкова далеч от улица „Тур де Дам“. Просто кратко излизане по време на почивката - и готово. Кой би обърнал внимание на някакъв си невзрачен доставчик от индо-пакистански произход в квартал, където такива като него непрекъснато пъплеха насам-натам?

Внимателно разгърнах листа, за да разсея собствените си опасения. След двата дни епистоларно мълчание не бих могла да предвидя съдържанието му, нито пък моята реакция. Дали щях да проявя безразличие? Или напротив, вълнението ми от присъствието на Луи преди няколко часа щеше да стигне до точката на кипене? Дали би си позволил да спомене начина, по който предишната вечер в известен смисъл му се бях отдала върху дивана?

Топка козина прелетя през стаята като стрела и дръпна листа от ръцете ми: Фелисите. Откакто бе тук, тя минаваше последователно през периоди на униние, скрита в дъното на някой шкаф, на топка върху меката купчина на пуловерите ми, потъваше в непробуден сън, прекъсван от редки пристъпи на еуфория, по време на които внезапно се сдушаваше със Синус и Косинус, мопсовете на Давид, и тогава действаха задружно като апаши на панаир. Ето че сега бяха избрали като място за игра нашата спалня. Тримата се въртяха в кръг, гонейки се бясно. Същински филм на Текс Ейвъри.

Убедена, че така ще избяга от своите преследвачи, котката внезапно скочи през полуотворения прозорец. Понечих да го затворя и да сложа край на лудориите им, когато видях как Фелисите се катери по стената, която отделя нашата градина от съседната градина на госпожица Марс. По мяукането разбрах, че е стигнала до място, откъдето не знае как да се върне.

Две минути по-късно позвъних по модерния интерфон на номер едно, на улица „Тур де Дам“. Зърнах над синята врата напълно запазена стара емайлирана табелка с овална форма:

Бюро за младежки екскурзии

След като дълго натисках бутона, накрая на вратата се появи мъж в работен комбинезон. Изгледа ме не особено любезно, защото очевидно бях прекъснала работата му. Беше здравеняк с бръсната глава и челюст, широка едва ли не колкото челото. Напомни ми кечистите от шейсетте години. Изгледа ме от главата до петите, без дори да обърне подобаващо внимание на гърдите ми, които се повдигаха учестено.

- Да?

- Добър ден - с подкупваща усмивка го поздравих аз. - Съседка съм ви от номер три. Струва ми се, че моята котка прескочи във вашата градина.

- Хм... Е, и какво?

- Сега тя е от другата страна на стената и не може да се върне обратно.

„Моята котка“, „тя“... Не можех да произнеса думата котка пред някого, особено пред непознат, без да се изчервя при мисълта за непристойното значение на умалителната форма. Предпочитах всякакви граматични извъртания, но така или иначе събеседниците ми се досещаха какво ми е на ума.

- Сигурна ли сте?

- Да. Видях я да прескача.

- Окей - изръмжа мъжът. - Сега ще погледна.

Понечих да го последвам във вътрешността на сградата, но той рязко захлопна вратата под носа ми и по този начин ми даде да разбера, че там нямам място.

Иззад затворената врата ясно се чуваше шум от строителни работи. Наложи ми се да ги слушам доста дълго. Накрая мъжът се появи, държейки натрапницата за врата така, както майката котка пренася малките си.

- Вашата ли е? - запита безцеремонно той.

- Да... Благодаря ви.

Едва-що поех Фелисите, и вратата отново се захлопна, без поздрав или дори едно „довиждане“. „Негодник, но почти“, както се изразяваше в такива случаи София.

Перфорираният лист си бе останал там, където тримата немирници го бяха отмъкнали. Най-сетне можех да се запозная със съдържанието му.

Безвкусна шега ли бе това? Или обикновена разсеяност... Как иначе бих могла да разтълкувам

празния лист?

Седнах на ръба на леглото, вперила унесен поглед към градината, където Фелисите и двете мопса отново бяха подхванали игра. Не ми трябваше много време, за да разбера смисъла на това безмълвно послание. След като страницата беше празна, на мен се падаше да я изпиша. Всички тези бележки, всички нахлувания в меандрите на моето либидо, са били предназначени да ме доведат до този момент, когато на свой ред ще хвана перото и ще дам воля на порива да изразя моите желания.

Звукът на мобилния телефон прекъсна мислите ми. Сякаш за да ми даде утеха след грубото отношение на съседа, мама ми бе изпратила есемес. При това дълъг:

Здравей, скъпа, мама е. Надявам се, че първият ти работен ден е минал добре. Впрочем, Ел, не се надявам: сигурна съм в това.

Доверието на мама в мен не познаваше граници.

Аз не съм много добре. В крайна сметка, питам се дали е разумно да предприемам пътуване до САЩ. А освен това, както знаеш, госпожа Шапюи твърди, че болницата „Макс Фурестие“ била сред петте най-добри в департамента О дьо Сен. Какво повече биха могли да направят американците?

Майка ми, непоносимата й съседка и манията й да вижда всичко през стъклата на малките си очилца. Не толкова от невежество или от тесногръдие, колкото от скромност. Сякаш не заслужаваше нищо повече.

А, да не забравя, днес ми се случи нещо приятно: твоят Давид отново ме глези. Калисони от Екс и възхитителни божури. Това е чудесно, но, скъпа, трябва да му кажеш да престане! Вече не зная къде да слагам подаръците му...

Мама Мод бе готова да повярва на всяка вълшебна приказка, стига аз да съм главната героиня в нея.

Хайде, целувам те най-сърдечно. И не ми се обаждай. Сигурна съм, че тази вечер имаш по-приятни неща за вършене.

Едва събрах смелост, но все пак позвъних. Направих го няколко пъти, но все даваше заето. Не минаваше ден да не й се обадя. Това бе част от ритуалите ни, още преди да се разблее, и в още по-голяма степен след това. Обикновено й се обаждах по едно и също време, в късния следобед. Слушах я как се оплаква от Лор Шапюи и дори се смеех за нейна сметка. Говорехме си за обикновени, прости неща, но и на двете ни бе приятно.

Един час по-късно, когато светлината, нахлуваща през високите прозорци, започна да придобива оранжев оттенък, дочух откъм хола шум, който очевидно не се дължеше на четирикраките обитатели на къщата. Тъй като Арман обикновено вършеше работата си дискретно и едва ли не крадешком, което би могло да се стори подозрително на някои, то източникът би могъл да бъде само...

- Ел, скъпа! Аз съм!

Давид се прибра у нас в осемнайсет часа: в това изречение имаше дума, която сякаш не се връзваше с останалите, и това не беше местоимението, защото от ден на ден аз все по-добре се вписвах в това убежище на спокойствието и лукса, вече се чувствах „в моята къща“.

- Ще слезеш ли долу при мен?

Отекна веселият лай на кучетата, които също се радваха от ранното завръщане на техния стопанин. Тракане на отваряни и затваряни врати в дирене на играчка за животните или на чаша за подкрепителното уиски.

- Арман, тук ли сте? - провикна се той. - Ще дойдете ли при нас в хола?

Аз първа се озовах сред неопомпейския декор на големия салон. За разлика от нашата спалня и на служебните помещения, като кухнята или банята, той бе изцяло издържан в автентичния дух на сградата. Тук всичко бе както някога, дори мебелите в стил Ампир, фризовете с цветни мотиви и цели ята птици и пианото-полуроял в срещуположния на градината ъгъл.

Целувката, която Давид положи върху челото ми, сякаш също идваше някъде от миналото. При това тя не беше лишена от нежност.

- Трябва да знаеш, че си направила силно впечатление на всички!

- Наистина? - зачудих се аз с престорена скромност.

Той ми се усмихна така, сякаш това бе очевидно потвърждение на предсказанията му за моето бъдеще.

- Ами да! Люк и Албан говорят само за теб. И дори Луи, който, трябва да си призная, в началото имаше известни резерви за главоломното ти назначение, сега е приятно изненадан от активното ти участие в съвещанието с Крис и Филип. Може да се каже, че за по-добро начало не би могла и да мечтаеш!

Начало, по време на което Луи се бе отнесъл към мен като към вещ. Начало, когато за пореден път бях попаднала под властта му. Ако не беше новината за „Нощни красавици“, несъмнено щях да си помисля, че съм минала през едни от най-неприятните моменти в живота си. И че това начало предвещава скорошния край на присъствието ми в БТВ.

- Арман! Хайде, влезте!

Майордомът се появи на вратата на просторния хол, където се бяха събрали и тримата четирикраки обитатели на дома. Червените петна по кръглото му лице, особено видими върху носа и бузите, контрастираха със снежната белота на косите и веждите. Лете и зиме той неизменно носеше панталон от кафяво кадифе, бяла риза със закопчана над нея жилетка и кожени мокасини.

- Затова исках днес и двамата да се приберем по-рано у дома - обърна се към мен Давид. -Сега Арман ще направи кратка равносметка за приготовленията.

- И слава богу, всичко се нарежда чудесно - обяви слугата с дълбокия си, мек глас. - Откъде искаш да започна?

Открих с известна изненада, че се обръща към Давид на „ти“, а и той му отвръща със същото. Сякаш двамата бяха баща и син от аристократична фамилия или от средите на едрата буржоазия. По всичко личеше, че след смъртта на Андре и на Ортанс, Арман бе поел донякъде ролята на баща за братята Барле.

- Вие решете.

Арман извади от джоба на жилетката очила с рогови рамки и ги намести върху червения си нос. После с тяхна помощ се взря в бележника, който до този момент ревниво притискаше към гърдите си, сякаш се боеше да не издаде отговора на някаква загадка.

- И така... Като начало благодарете от мое име на госпожица Петрили. Вече получих копие от

документите й за самоличност и подписания формуляр.

- Чудесно!

Поне веднъж София да се отнесе сериозно към задълженията си.

- Вашите документи, госпожице, са депозирани в кметството. Наложи се да настоя, за да ви прибавят към списъка на двойките, които сключват брак същия ден. В средата на юни и само десет дни преди уречената дата, никак не беше лесно. За щастие, тази година осемнайсети се пада в четвъртък, а не в събота. Ако не беше така, нямаше да успеем!

- В колко часа е церемонията?

- В тринайсет. Не е идеално, признавам, но предлагам преди това да почерпиш гостите тук с чаша шампанско, а след това да отидете пеша до кметството. Няколко коктейлни хапки ще помогнат на стомасите им да изчакат обяда.

- Много добре - одобри Давид, който видимо бе на седмото небе.

Аз самата приемах като добро предзнаменование лекотата, с която Арман разпръсваше един по един облаците, надвиснали над нашия съюз. Благодарение на него всичко, изглежда, щеше да мине като по вода. Като се изключи влошеното състояние на мама, сватбата ни се очертаваше под щастлив знак. Дори нещо повече...

- Как мислиш, дали да разкрия пред Анабел нашите малки тайни?

Мъжът с бяла грива придоби тайнствен вид и погледна към бъдещия ми съпруг.

- Може! Все ще остане нещо и за самия ден!

Тайни? За какви тайни ставаше дума?

Потръпнах при мисълта, че има неща, които крият от мен, но се постарах да приема това като очакващо приятна изненада момиченце.

- Хайде! - подканих аз Арман.

- И така: първо, трябва да знаете, че всички от вашия списък са приели поканата.

„Дори Фред?“, зачудих се вътре в себе си аз.

- След това ще трябва да ми помогнете да направя разпределението на местата около масата. Двеста и петдесет души не могат да бъдат разположени случайно, а още по-малко в последния момент.

Добре бях чула: говореше за двеста и петдесет гости... Много повече, отколкото въобще си бях представяла.

- Та ние няма да можем да поберем всички! - възкликнах аз, като огледах размерите на помещението.

- Малко ще им е тесничко. Затова ще опънем два сенника в градината. От само себе си се разбира, че заедно със сцената, бара, предвидените развлечения и задължителната дистанция за фойерверките... Не остава много място. Все пак направих разчет и се оказа, че ще се справим, без да оставим у гостите впечатлението, че чакат метрото в час пик.

- Ами ако вали? - запита Давид.

- Направих справка с „Уедър Ченъл“. Те са категорични. Между петнайсети и двайсети юни в Париж няма да падне дори капка дъжд. А това го казва най-сериозният метеоканал. Доколкото знам, до него се допитва НАСА при изстрелването на космически кораби.

Този дяволски Арман имаше отговор за всичко и като същински Мерлин градеше около мен вълшебния свят, който ми предстоеше да обитавам заедно с Давид.

- А що се отнася до онази, за която говорихме?

- Ще бъде тук, няма проблеми. Дори обеща да участва директно във вашето предаване, Ел, на избрана от вас дата.

- Гениално! - възкликна по детински разпалено Давид.

- В зависимост от разпределението на нейното време и пребиваването й във Франция, разбира се - побърза да уточни Арман.

Престорих се, че не разбирам за какво става въпрос, тъй като именно това се очакваше от мен.

- „За която говорихме“?

Вместо отговор Арман измъкна най-новия диск на изпълнителката, която щеше да пее специално за нас през този ден само на няколко крачки оттук, а тя бе най-прочутата звезда от последните трийсет години.

Не харесвах кой знае колко нейната музика, едва ли имаше човек на този свят, който да не мечтае известна личност като нея да присъства на неговата сватба.

- От друга страна, нейният агент беше категоричен: един час концерт и нито минута повече.

- Това колко прави? - заинтересува се Давид. - Петнайсетина песни?

- Толкова. Дванайсетина плюс два-три биса. Чашата шампанско и парчето торта са бонус, стига да пожелае да остане още четвърт час след изпълнението.

Просто не можех да дойда на себе си. Мадоната на попмузиката не само щеше да ни поздрави лично, а и щеше да остане на микрофона в продължение на цял час!

Давид също ликуваше.

- Специални благодарности за това, Арман.

- Моля ви.

- Сега, ако нямате нищо против, бих искал да остана за момент насаме с Ел.

- Разбира се.

Стегнатият в жилетката силует се оттегли, оставайки след себе си леко ухание на одеколон.

Луи умееше да докара тялото ми до трепет, без дори да го докосне, но пък Давид притежаваше необикновената способност с няколко думи да изцелява всички мои детински болки: нито за момент не се съмнявах, че чудесата, осъществени от Арман, са резултат от неговите нареждания. С него преставах да се чувствам скромно момиче, изоставено от своя баща и отгледано от безпаричната си майка. Ставах такава, каквато той ме бе видял пръв измежду всички, включително своите подчинени: компетентна, уверена в себе си... настъпателна. А това ме изпълваше с неописуемо въодушевление.

Ала макар да бях до такава степен глезена, макар да бях непрекъснато обсипвана със знаци на внимание и приятни изненади, все пак си оставах по-скоро зрителка, отколкото действащо лице в предстоящото събитие, сякаш бях една от поканените. Твърде лесно бе само да одобрявам предварително направения избор, но това до такава степен ограничаваше моето участие, че едва ли щях да се учудя, ако в последния момент ми съобщят, че не аз, а друга ще бъде младоженката. Искаше ми се в моята златна клетка да имам право на собствено мнение относно цвета на хранилката и на нейното съдържание. Струваше ми се, че в цялата тая изпипана по конец организация няма нищо спонтанно, няма нищо, което поне малко да напомня сватбата на Давид и Орор, понесени от крилете на страстта!

- Запазил съм ти и една последна изненада...

Може би скок с парашут над дома Дюшеноа в булчинска рокля, нещо като Джони Холидей на Стад дьо Франс?

- Да? - измърках аз.

Или пряко предаване на сватбената церемония по БТВ?

- Нямах време да споделя с тебе... Щеше ми се обаче сватбеното ни пътешествие да не е на място, което всеки може да види на пощенска картичка.

Без всякакво съжаление заличих от съзнанието си гледките на безкрайни плажове и лазурно море. Знаех, че разполагаме с цял един живот и с необходимите средства, за да можем да си позволим по-късно подобни капризи.

С пресилена веселост го подканих да разкрие тайната.

- Тогава... Къде ще заминем?

- На брега на морето... Само че не накрай света, а тук. Искам да кажа във Франция.

- Сега очакваш да отгатна, така ли?

Веселото ми предложение, изглежда, го смути.

- Не... Не. Исках просто да знаеш, че за мен това място е по-важно от всяко друго. Дори по-важно от този дом. И исках да го споделя с теб.

- Дадено - съгласих се аз с покорна усмивка. - Само че не желаеш да ми го разкриеш, преди да е настъпил моментът, или се лъжа?

- Точно така!

Неочаквано върху лицето му грейна белозъбата усмивка на филмова звезда.

На брега на морето... място, тъй значимо в неговите очи, че не би могъл да си представи друго за нашата първа брачна нощ... Поклонение, което благодарение на нашата любов за него щеше да има целебно действие. Кое друго би могло да бъде, освен мястото, където Орор бе намерила смъртта си?

Тогава мислите и думите ми се сляха в едно:

- Халката, която ми подари...

- Знам, че ти е малка. Арман ме предупреди, че си му я дала, за да я преправи.

- Не, не е това... Този пръстен не го е носила само майка ти, нали?

Той замръзна на място и внезапно придоби безстрастно изражение, тъй неприсъщо за него.

- Вече си го поставял на друг пръст преди моя.

- Кой ти е наговорил подобни глупости?

Пред мен вече не се намираше моят съблазнител, мъжът с кадифен глас, а индустриалецът, хладнокръвното същество, което организира живота си, сякаш провежда рисковани финансови операции.

- Халката, Давид... Тя сама говори. Нали вие с Орор сте се оженили през хиляда деветстотин

осемдесет и осма година?

Лицето му рязко се сви. В този момент то по нищо не се различаваше от лицето на Луи. Нежността му се бе стопила и не след дълго видях как пред мен се появява чудовищен хибрид на двамата братя Барле.

- Хиляда деветстотин осемдесет и осма - натъртих аз. - Това е последната дата, гравирана във вътрешността.

- Говориш каквото ти дойде!

Той неочаквано рязко пристъпи напред и в миг се озова опасно близко до мен със заплашително изражение.

- Орор Делбар - наслуки казах аз. - Тя е била твоята първа съпруга... Да или не?

- Луи ли ти надрънка тези небивалици?

Мълчанието ми бе като потвърждение. Ясно виждах усилията, които Давид полага, за да се овладее. С всяко вдишване постепенно връщаше властта над нервите и думите си.

- Нямам представа този кретен каква шега си е направил с тебе, за да ти направи впечатление... Вярно е, че когато бяхме на двайсетина години, двамата се запознахме с Орор Делбар. Онова, което не ти е казал, е, че самият той си загуби ума по това момиче. Дори искаше да се жени за нея. Истината е, че за съжаление на двамата, тя се влюби в мен.

- Но ти не?

- Не, аз не.

Тогава неочаквано за него, твърде бързо, за да не може да реагира, го хванах за левия лакът и с все сили дръпнах лентата на китката му. Той се намръщи от ярост. Или може би от болка?

- Значи, не заради тази Орор си причинил това на ръката си? Сигурен ли си?

Опита да се освободи, но аз го стисках здраво, вкопчена в него като в щастието си, като блъскан от вятъра и огромните талази моряк в корабните въжета. Всяко негово усилие да се освободи ме люшкаше като поредната вълна.

- Пусни ме! Причиняваш ми болка!

- Отговори ми, Давид...

Плесницата дойде изневиделица. Тя ме накара веднага да пусна ръката му. После натиснах бутона, който притежава всяка жена и който при най-малкото докосване отпушва порой сълзи.

- Прости ми... Ел... Аз...

Изправих се, унизена, разтърсвана от ридания, които с остатъка си от гордост се опитвах да потисна. И тогава с дрезгав, сякаш чужд глас, просъсках:

- Махни се... Махни се... Мамка му!

Очевидно той разбра, че няма да може да ме успокои или да ме задържи, защото успях да прекося хола, без да срещна препятствие, без ничия нежна ръка да ме удържи. Грабнах дамската си чанта от масичката до входната врата и жилетката, която бях оставила там.

Машинално погледнах към пясъчния часовник в другия край на хола и видях, че е изтекла в долната част близо половината от съдържанието му. Долепили лапи върху него, Синус, Косинус и Фелисите напразно се опитваха да хванат през стъклото пясъчната струя. В яростта и бързината си, вече с единия крак отвъд прага, неволно си помислих, че онова, което изтичаше там, бе толкова недостижимо за мен, колкото и за ноктите им. Всичко течеше бързо като този пясък, включително моят живот.

Едва когато човек порасне и започне да възприема сигналите, идващи от тялото му, не като оскърбление или предателство, тогава придобива способността да долавя зараждащата се в него решителност, разсейващите се съмнения и да се подготви за действие. Дишането се учестява, или напротив, става по-спокойно. Мускулите се напрягат или се отпускат. С това искам да кажа, че не е необходимо да си изключителна жена, за да почувстваш физичес-ките знаци, предизвикани от желанието за борба. Напрежението преди сражение. Жизненият порив за защита или закрила.

Когато побягнах от дома Дюшеноа, беше едва осем вечерта. Ето защо се разхождах без цел цели два часа, без нито за момент да изпитам нужда да приседна или да отдъхна, нито дори да си поръчам един коктейл „Монако“. Напротив, чувствах, че трябва да съхраня тази войнствена решимост, силата на боец, която ме изпълваше докрай.

Върни се, моля те. Бих искал да успеем да поговорим на спокойствие. Обичам те.

Крачейки, изтривах едно по едно съобщенията на Давид, без да отговоря на нито едно от тях. Всеки път, когато натисках бутона за премахване, гневът ми срещу него сякаш се засилваше. Можеше да ми изпраща колкото си ще сигнали за помирение, но нямаше да може да ме разколебае: щях да прекарам вечерта в „Шарм“ Без съмнение за да го накажа; за да подиря там освен това онази странна утеха, която носи подчинението и съпътстващото го падение.

Въпреки това постепенно забавих ход и неусетно ме обзе странно спокойствие. Виждах във въображението си тъмните очи на Луи, които той присви, когато в края на съвещанието произнасяше онези предназначени за мен думи: горещи момичета.

Отивах на тази проклета среща не само за да му се отдам, но и да изтръгна от него няколко драгоценни късчета истина. Не играех на страната на единия срещу другия. Играех преди всичко моята собствена игра. Какво би могъл да отговори той на версията на Давид? Дали историята с Орор Делбар не бе обикновено юношеско увлечение, нищо повече от епизод в сериала на тяхното вечно съперничество? Ако това наистина беше така, защо Давид рязко бе отбягнал моя въпрос за ръката му?

Така на влизане в хотел „Шарм“, след като бях обикаляла квартала с единствената цел да дам воля на яростта си, вече бях проникнала до същината на интригата. Готова бях да сграбча за гърлото всеки или всяка, ако се опиташе да ми се противопостави...

Господин Жак, например, с непоносимото си раболепие.

- Здравейте, Ел...

- Не зная какви ги кроите с Луи Барле... - изръмжах към него аз, без да дочакам да стори обичайните си поклони. - Искам само да ви кажа, че този път няма да позволя току-така да ме заключат в някоя от тези стаи. Направете го още веднъж и веднага подавам жалба! Чувате ли ме?

След моментно стъписване той се извиси с целия си ръст и възвърна обичайната си изисканост и увереност. След това ми отвърна с приветлива усмивка, натъртвайки съзнателно върху всяка сричка:

- За какво ще подадете жалба, драга Ел? За активно привличане на клиенти? За проституция? Двама или трима постоянни клиенти на хотела незабавно ще свидетелстват, че сте им

предложили прелестите си срещу заплащане в брой. Това ли желаете, госпожице?

Макар да разкриваше истинското си участие в играта, той все пак не изоставяше прословутата си любезност. Дори заплахите му си оставаха образец на куртоазия и вежливост, която бе особено ценена от чуждестранните му клиенти.

- Да не говорим, че още сега мога да ви забраня достъпа до стаите - добави той, уверен във властта си над мен. - А не вярвам това да отговаря на вашите очаквания. Инак нямаше да бъдете тук тази вечер в отговор на повикването и точно в уречения час.

С това доказваше, че кроежите на Луи за него изобщо не са тайна. Нито пък моето желание да се срещна с него, макар да се заблуждаваше относно мотивите ми.

Канех се да мина в контранастъпление, да му напомня, че съучастието му ми е известно и лесно мога да докажа пред полицаите, и дори пред далеч по-строгото в това отношение правосъдие, че прословутите „стаи под наем на час“ в действителност превръщат хотела в обикновен публичен дом, когато зад гърба ми някой радостно възкликна:

- Ел? Ел, това вие ли сте?

Обърнах се рязко, с опънати докрай нерви, готова да зашлевя поредния натрапник, когато разпознах моя клиент от миналата седмица, свенливия четирийсетгодишен мъж с атлетично тяло, който в интимна обстановка задаваше нелепи въпроси от рода на: „Имаш ли предпочитание за позата?“ Същият, който наивно вярвах, че ще бъде последният.

- Здравейте... - промърморих аз изненадано и със сподавен гняв.

Ала най-досадно от всичко не бе ненавременната му поява. Редом с него, държейки го под ръка, стоеше метиската с не-обикновена пластика, с която Луи парадираше вечерта, когато се запознахме. Също както тогава, тя бе прилепила тяло в своя кавалер и хвърли към мен поглед, пълен с върховно презрение.

Дали някога бе работила за „Нощни красавици“? С изчезването на сайта и на картотеката нямаше да мога да проверя това. При всички случаи предположих, че с оглед физическите достойнства на тялото й би могла да предлага услугите си самостоятелно, без да прибягва до услугите на посредник.

Мъжът ме изгледа по-скоро с изненада, отколкото с желание, и според мен твърде гръмогласно изрази учудването си:

- Честна дума, вие сте вездесъща!

- Моля?

- Почакайте... Нали вас забелязах преди четвърт час на площад „Сен Жорж“?

Вярно бе, че се бях шляла без цел по улиците, заслепена от тревога и от преследващите ме призраци, но бях почти сигурна, че не съм минавала по този площад.

- Да... Да, сигурно съм била аз... - съгласих се, за да не му противореча.

Сбогувах се с двамата възможно най-възпитано при създалите се обстоятелства и се втурнах към асансьорите, където ме очакваше моят грум. Тази вечер почти съжалявах, че това не беше кроткият и плах индиец Изиам, а риж дангалак с чип нос, по-луничав от самата мен.

- „Пайва“, ако обичате.

- „Пайва“ - повтори той. - Четвърти етаж.

Всички врати бяха в сребрист цвят със съшия сияен опалов оттенък, който Луи бе избрал за своите писма. От това заключих, че този етаж по един или по друг начин е негов или дори само и единствено негов, което означаваше, че пристъпвам в неговото царство.

Без да каже нито дума, рижият ме отведе до една врата и вместо мен пъхна картата в четящото устройство. С леко изскърцване вратата се завъртя на пантите и се разтвори мудно, разкривайки обстановка, която по своята бароковост надминаваше всички декори, сред които ми се бе случвало да попадна на това място.

Подобно на оригинала, който все още можеше да се види на „Шанз-Елизе“, тази имитация на апартамента на маркизата от пръв поглед привличаше вниманието с разточителството на драгоценни материали и орнаменти. Безспорно най-удивителният елемент на тази стая в стил, типичен за Втората империя, бе таванът с резбовани и позлатени дървени кесони с разнообразни геометрични форми, като квадрати, овали или ромбове, чиито изпъкнали части на места висяха над пода като сталактити с двусмислени жълъдовидни върхове.

Редом с неизменните две огромни огледала, обрамчени с антични колони и разположени едно срещу друго, имаше и камина, крепена от елегантни бронзови кариатиди, която за мое удивление се намираше под прозореца. Дали не беше просто декоративна?

Със своите фигури и разцветки копринените тапети напълно съответстваха на дебелия пурпурен мокет на пода, който заглушаваше тракането на токчетата ми. С глупавата надежда да впечатля моя противник, бях избрала вечерните обувки, останали от облекло номер три, което Ребека ми бе купила. Дванайсет сантиметра женско самочувствие и неудобство при ходенето. Времето, когато пазарувахме с нея по големите булеварди, ми се струваше толкова далечно...

Не изчаках никакво указание и сама ги свалих, за да позволя на ходилата си да се насладят на мекотата на вълнената тъкан. С прекрасните накити, които си бях поставила, включително огърлицата на Йожени, поне според самата мен, бях в пълна хармония с обстановката. Не бях обикновена посетителка, бях Пайва.

Вече бях забелязала, че в тази стая, за разлика от предишната, нямаше никакви съвременни технически устройства, или поне не се виждаха такива, но ето че до слуха ми достигнаха звуците на музика и разбрах, че все пак тук има скрити някъде зад ламперията тонколони. Познах мелодията... но не можех да се сетя за названието и изпълнителя.

- Това е Тунели на Аркейд Файър.

Дъхът ми мигом пресекна от уплаха. След това различих гласа, който постепенно стана по-силен, следвайки ритъма на барабаните, волютите на пианото... Глас, тъй нежелан и същевременно тъй близък. Гласът на Луи, който посрещнах с облекчение и с удоволствие, което не можех нито да отрека, нито да потисна.

Откъм вратата се чу изщракване на ключалката, което ми показа, че за пореден път съм негова пленница.

След като стъписването ми премина, направих опит да взема инициативата и се обърнах към него високо и естествено, все едно че беше редом с мен. Непознат прилив на кръв пулсираше в слепоочията ми, в основата на шията и в долната част на корема.

- Няма ли поне за малко да прекратите тази комедия?

- Комедия ли? В случая еротична комедия... Където вие напълно влизате във вашата роля, Ел. Желаете ли да ви покажа вашето снощно изпълнение, за да ви убедя в това?

Фактът, че бе записал на видео всичко, изобщо не ме изненада. Просто още една опора, която се изплъзваше изпод краката ми.

Не знам защо, но се сетих, че предишната вечер самотните ми изяви бяха напълно лишени от музикален съпровод. Освен ако виковете и пъшканията на двамата актьори от екрана не се приемат като напълно подходящ саундтрак...

- Да се открие съвършената музика за правене на любов е трудна работа - продължи той иззад кулисите. - За някои това дирене продължава цял живот. Ето аз, например, от години търся и все още не съм уверен, че съм намерил идеалната партитура.

За мен бе ясно, че единственият начин да го накарам да говори, да го привлека постепенно на мой терен, бе на първо време да приема неговите правила. Едва тогава бих могла да придобия достатъчно власт над него, за да го принудя да ми отреди няколко мига откровеност и късчета истина относно общото му минало с Орор.

- И каква според вас би трябвало да бъде тази сексуална музика? Любопитна съм...

Неочакваният интерес от моя страна, изглежда, го завари неподготвен, защото той забави отговора си.

- Бавен ритъм - отвърна най-сетне той, - с почти механична повторяемост. За повечето от нас насладата идва само в резултат от неуморното възпроизвеждане на едно и също движение, на едно и също дразнение... Подбраната музика трябва да бъде в унисон с тази равномерност, с това упорство да докараш до екстаз другия.

- Съгласна съм. Доверявам се на думите ви. Само че дайте някакъв пример. Сигурна съм, че разполагате с куп такива.

- О, не е нужно да си меломан. Някои популярни фрагменти от музикалното наследство са едва прикрити оди на сексуалността и следват нейния специфичен ритъм. По-конкретно Болерото на Равел, с неговото кресчендо и избухването на финала.

Метафората наистина беше очевидна. Въпреки това настоях:

- И какво друго? Нещо, което можете да ни пуснете тук и сега...

- Не зная...

- Нещо като, което да съответства на мен... - провокирах го аз. - За мен.

Подобно предизвикателство от моя страна не ми даваше особено предимство, но все пак ми се стори, че изравнява силите. Вече не бях една от белите гъски, които той принасяше в жертва на еротичните си прищевки. Превръщах се в пълноправен партньор и тази мисъл сама по себе си ме изпълни със задоволство.

До този момент не бях обърнала особено внимание на леглото. При това не бих могла да го пренебрегна, защото то бе масивно, с резбовани дървени табли, по които различих ангелчета с лири и арфи.

В горния край на леглото зърнах маска. Тя никак не приличаше на анонимните бели маски, без особен стил, които носеха предишния път двамата любовници. Това бе по-скоро модел от венецианския карнавал. Тя ме накара да се сетя за един от малкото еротични филми, които бях гледала под благовидния предлог, че е културно явление: Широко затворени очи на Стенли Кубрик. Това бе, между другото, и един от редките филми от моя кинематографичен пантеон, който, преработен от въображението ми, бе способен да предизвика у мен възбуда. Като мълния в съзнанието ми се мярна образът на разкошната гола жена, на високи токчета като моите днес, която накрая се озова в хладилната камера на моргата под слисания поглед на Том Круз, готов да положи вечна целувка върху посинелите й устни.

- Това например... - отвърна Луи след пауза, през която според мен бе търсил подходяща музика.

Натрапчив ритъм изпълни стаята и аз с трепет познах равномерното бумтене, което отекваше в корема ми. Обожавах това...

- Карма Кома - на свой ред обявих аз. - Масив Атак.

- Виждам, че познавате класиката. Това е направо удивително, предвид вашата възраст. Без съмнение, когато този албум е излязъл, сте били на не повече от осем-девет години.

- Именно това е отличителната черта на класиката, нали? Да надживее своето поколение.

Предмет на неговия подбор бе не само музиката. Текстът в не по-малка степен носеше посланието, което Луи не бе в състояние да формулира сам. Гласът в 3^ на певеца от митичната бристолска група се намеси в другия, безмълвен диалог, който водехме двамата:

Уои тгв уои мап( Ъе т(к те Гуе по(ктд (о дгге

Между две строфи на тази омагьосваща мелопея отново се понасяше ритъмът на барабаните и звукът на флейтата, който неумолимо ме караше да полюлявам ханш. Без изобщо или почти да си давам сметка, бях започнала да танцувам с едва доловими движения. Транс: това бе темата на подобна композиция. И може би също сексуален акт?

Все пак не биваше да позволявам за пореден път да изпадна в плен на неговото коварство и извратеност. Трябваше да издържа, отново да пристъпя към схватката, заради която бях дошла тук:

- Орор на колко години щеше да бъде днес?

- Не виждам какво общо има тя с това! - рязко възрази той.

- Давид твърди, че вие сте изгубили ума си по нея.

- Това е абсурдно! Та нали той се ожени за нея! Той бе този, който...

Замълча, сякаш друга част от самия него вземаше връх над онази, която бе готова да разкрие себе си. Накрая все пак довърши:

- ...Който си причини подобно нещо заради нея.

По този начин поне потвърждаваше първия си разказ, в който Давид е бил готов на всичко заради Орор, и, значи, в него се съдържаше истината. Това, че после се бе отрекъл от думите си, бе само част от играта с мен.

- А вие... Вие също сте били влюбен в нея, нали?

В отговор настъпи продължително мълчание, а след това звукът на музиката се усили. Сега тя отекваше от стените като допълнение към декора, придавайки му обем и необикновено, трепетно, почти живо присъствие.

- Би трябвало да зададете този въпрос на онзи Луи, отпреди двайсет години - избягна отговора той. - Аз мога да говоря единствено за това, което чувствам в момента.

Вече не долавях никакъв друг шум, освен задушаващия натиск на музиката, която вече бе почти оглушителна, но въпреки това бих могла да се закълна, че в стаята има някакво движение. Някой се прокрадваше към мен. Отначало се стъписах, а след това приближих до отсрещната на леглото стена и установих някаква едва доловима промяна в нейната повърхност, която така и не можах да определя веднага. Едва когато отвсякъде зейнаха еднакви по форма отвори, разбрах какво всъщност се случва: в стените се бяха появили най-малко двайсетина малки, подобни на обикновени отверстия шпионки. Зад всяка от тях имаше око, което внимателно следеше всяко мое движение.

- Съблечете се, Ел.

- Нали не си въобразявате, че аз...

- Те ви очакват - прекъсна ме той.

Вперените в мен очи примигнаха, сякаш за да потвърдят думите му. „Без задръжки на погледите ще се отдадеш“, гласеше актуалната повеля. Значи, така той стигаше до оргазъм? От разстояние? Без изобщо да докосне желаната от него жена?

Може би дори това бе резултат от донякъде тайно и негласно съглашение между него и Давид: единият се наслаждаваше на онази, която другият няма право дори да докосне. Давид бе несъвършеният и непохватен актьор, а Луи - вечният зрител, в плен на потискано от чисти идеали желание, от сублимирала сексуалност, при която плътта е по-скоро мечта, отколкото плячка. Дали и Орор е била предмет на подобна подялба? А що се отнася до мен, възможно ли бе Давид да не знае нищо за играта, която неговият брат води за моя сметка, определяйки ми ултимативно мъчителни за мен срещи?

Истинска история: някога, когато времето позволяваше, мама простираше прането навън, пред вкъщи. В един момент, когато бях на петнайсет-шестнайсет години, възраст, когато женските форми вече са налице, части от бельото ми, слипове и сутиени, започнаха да изчезват от простора. Отначало обвинихме за това „палавия вятър“, както пее Брасенс, чиито пориви избирателно отмъкваха долните дрехи на току-що разцъфнала девойка, без да обръщат внимание на онези, които принадлежаха на зрялата жена. При четвъртия подобен случай решихме да стоим на пост и да бдим от прозореца на дневната над драгоценните ми дрешки. След цял месец очакване на мен се падна да разкрия загадката: един ден забелязах как нашият съсед отляво, пенсиониран ерген на около шейсет години, протяга от прозореца на своята баня въдичарски прът и закача на кукичката памучните ми гащички, които бяха тъй леки, че той без никакво усилие ги сваляше от щипките и ги прибираше с помощта на макарата. Зърнах дори как с блажен вид ги поднася към носа си. Този ден се

почувствах посрамена и омърсена, сякаш отвратителният старец бе допрял нос до моята все още девствена пичка пеперудка. При това именно с тази картина в съзнанието през последвалите месеци се галих с особено настървение, като всеки път не забравях да забърша избилата влага с памучния триъгълник, сякаш за да предоставя на обонянието му нещо, което той никога не би могъл да подуши. Толкова млада, а сякаш вече извратена...

(Ръкописна бележка от 10 юни 2009 г., съставена от мен)

Като че за да прекърши моята решимост, в обстановката настъпи нова удивителна промяна: под всяка от шпионките се появи нов отвор с квадратна форма, голям колкото през него да мине ръка. И действително към вътрешността на стаята мигом се протегнаха няколко ръце, опитвайки се да докоснат онова, което се намира в нея, но все още остава недостижимо, тоест аз.

- Виждате ли как ви желаят! Няма мъж на този свят, който да не би ви пожелал.

Стори ми се, че музиката е започнала отначало, стягайки ме в примката на своята натрапчивост. Луи явно се стремеше да засили смущението ми, да не оставя на мира ума и тялото ми, прибягвайки до всички възможни средства, за да сломи съпротивителните му сили, да го разтвори като зрял плод и накрая да извади наяве скритите ми желания.

- Вие притежавате такава красота... Покажете ни я.

Гледах протегнатите жадно към мен пръсти със смесица от страх и лудо желание, люшкайки се от единия до другия край на стаята, готова да се оставя те да ме докоснат. И именно тогава Луи повелително разсея окончателно моите колебания:

- Докажете ни я!

С несъзнателни движения, подобно на марионетка, увиснала на конци, аз бавно се съблякох. Всеки мой жест ми струваше неимоверни усилия. Всяка паднала на пода част от одеждите ми бе изгубено сражение. Когато свалих слиповете и накрая смарагдовата огърлица от шията си, гласът му се разнесе, още по-властен и омайващ:

- Поставете маската върху лицето си.

На пръв поглед това бе повторение на моята първа капитулация на същото това място, няколко етажа по-долу, когато той пожела да се явя гола пред обектива на камерата.

- Не се бойте... Те няма да ви омърсят, просто ще ви разкрият пред самата вас... Те са като откровение.

Накрая все пак приближих до анонимните ръце и тяхното докосване ме накара да усетя как всяка част от тялото живее по нов начин, как придобива нова обемност и плътност. Никога преди не бях чувствала задника си толкова нежен, корема - толкова закръглен, хълбоците -толкова изваяни. Никога преди длан не бе следвала тъй вярно тежката извивка на гърдите ми, както го стори тогава онази длан без име и без минало.

- Ако можехте да видите как само ви желаят!

А вие? А ти?, крещеше без глас вагината ми. Ала преминавайки от ръка на ръка, подобно на топчица плът, подхвърляна от единия до другия край на стаята, не бях в състояние да отвърна по какъвто и да било начин. Обикалях отново и отново, в безкрайна въртележка, и всяко мое преминаване все по-силно възбуждаше желанието им, но то си оставаше незадоволено, тъй като аз отминавах нататък.

След няколко обиколки пръстите станаха по-дръзки, започнаха да се промъкват между задните ми части, вкопчваха се в ситните къдрици и дори се опитваха да се промъкнат в цепнатината, откъдето ципринът вече се стичаше по фините гънки на бедрата ми.

- Продължавайте... Продължавайте така...

Струваше ми се, че с всяко преминаване край протегнатите към мен пръсти, край вперените в мен очи, тялото ми се сдобива с ново присъствие в пространството. Вече не бях просто Анабел, съставена от органи и крайници, плод на собственото ми съзнание. Благодарение на съчетанието от техните вкопчени в мен копнежи получавах нова обвивка, нова кожа. Съществувах само защото и доколкото те ме желаеха. Луи не би могъл да намери по-точен израз...

Кагтасота, 1атагса ’ агота

Да, ароматът на екстаза, това сладостно ухание, което предвещава удоволствието, именно то сега лъхаше иззад стените. Можех да почувствам как то прониква през тънката им преграда.

Кагтасота...

През тяхната преграда или пък...

Какво се бе случило? Застанала неподвижно в средата на стаята, разтворих очи и едва тогава забелязах, че тези отвори са разположени на височината на слабините. Една след друга ръцете се отдръпваха, за да отстъпят място на друг орган, все един и същ, но при това различен, в зависимост от формата и състоянието: отпуснат или в ерекция, дълъг или къс, тънък или дебел, оголен или не. Двайсетина члена бяха насочени към мен, опипвайки сякаш пространството с надеждата да ги докосна така, както преди малко самата аз бях докосвана.

Посегнах към един, после към друг и отново се завъртях в кръг, галейки с върха на пръстите си главичките им, сякаш прокарвах ръка по класовете на житна нива, само заради щастието да чувствам как се огъват, как трептят от нетърпение и веднага гордо вирват глава, след като натискът върху тях престане. Тук-там избърсвах по някоя капка вече избила семенна течност. Вдигнах ръка към носа си, за да я подуша. Тя миришеше толкова силно, толкова приятно...

Ала какво можех да сторя за всички тези желания? Коя бях, та да имам претенцията да ги задоволя до едно? Бях само аз. Бленувах да задоволя един-единствен мъж. Луи? Давид? Кой от тях повече от другия?

Отговорът идваше от само себе си, наложен от моите чувства и от предстоящата сватба. И въпреки това, колкото по-дълго правех преглед на тази армия от фалоси, толкова по-трудно ми бе да избера, да изключа единия в полза на другия. Луи бе на път да постигне поне това: след като не можеше да ме обсеби, да всели в мен съмнението.

Очевидно намерението му бе не толкова да предостави на мое разположение тази армия от фалоси, а да ми разкрие необятните еротични възможности, от които бях на път да се лиша в резултат от брачната клетва пред Давид, и покорно да ги скрия под дрехите си, редом с нагайката.

Музиката бе замлъкнала. Ръководителят на тази странна церемония вероятно бе забелязал объркването ми, защото с мек глас обяви края на сеанса:

- Вече можете да се облечете, Ел.

Също както предишните вечери, дочух как изщрака бравата на входната врата. Като по команда анонимните мъжки членове се отдръпнаха и отверстията едновременно се затвориха, а очите иззад шпионките изчезнаха. В последния момент от един отвор върху цветния мокет падна плик.

Все още полугола, с едва прикрити от слиповете задни части, аз се втурнах да го взема. Най-напред извадих пачка банкноти по сто евро, която ме накара да простена от срам... След това разгледах останалото съдържание, разбрах тяхното предназначение и се успокоих. Върху правоъгълното картонче се мъдреше надпис: „Списък за задължителен прочит“. Следваше поредица заглавия, може би трийсетина. Върху прикрепената с кламер визитка имаше име и адрес:

„Ла Мюзардин“

Еротична книжарница

улица „Шмен Вер“, № 122, 75011, Париж Ето че вече ми даваше и домашни работи.

10 юни 2009 година

Този път не мога да си позволя да откажа... Старият ми телевизор ловеше само два канала със странни предавания.

Мама бе получила новата изненада на деня: телевизор последен модел, с плосък екран 3^, готова връзка и такива необикновени размери, че едва се побираше в малката всекидневна.

- Кажи му все пак, че е прекалено. Дори все още не сме се запознали... А той ми изпрати коледни подаръци за години напред!

- Какво да се прави, мамо? Такъв си е Давид - престорено се оплаках аз.

- Знаеш, че не ми остава още много...

- Шшшт, не говори така! - смъмрих я кротко.

- ...Но това съвсем не означава да наваксам изгубеното време! Пък макар и този младеж да разполага със средства.

Час преди това двамата доставчици с огромни усилия бяха инсталирали това технологично чудовище в тясното помещение. Бяха го свързали и оставили мама все още невярваща, радостна и преди всичко слисана от сипещото се над нас изобилие.

- Включи ли го поне?

- О, да... Тъкмо гледам моя сериал. Преди ми се струваше, че го излъчват направо от Бразилия, а сега актьорите сякаш са у дома. Доста приятно впечатление, наистина!

След толкова години оскъдица и неудобства, години, през които всеки сантим, способен да облекчи ежедневието й, бе отреден за мен, тя все пак имаше право на тези, донякъде детински удоволствия. До известна степен не можех да не съм доволна от случващото се. Подчертавам -до известна степен. Защото знаех източника на тази безгранична щедрост.

Ала през онзи ден една подробност ме постави нащрек.

- Мамо... Тази сутрин ли получи новия телевизор?

- Да, нали ти казах: преди малко. Защо ме питаш?

Нищо особено, обикновено предчувствие. И въпреки това...

- А какъв беше предишният подарък?

- Ами... божури и калисони. Между другото, направо са страхотни! Вчера ги довършихме с тази никаквица Лор Шапюи. Да знаеш сега пък от какво е взела да се оплаква...?

Вече не я слушах, измишльотините на ужасната госпожа Шапюи не ме интересуваха. Затова използвах момента да направя равносметка. Божурите и калисоните - тъкмо след вечерта в стаята „Мари Бонапарт“, онази с вибриращото яйце.

Налагаше се още едно уточнение.

- А спомняш ли си кога получи макароните със сладко от рози?

- Нямам представа. Преди два дни. Може би три.

Два, отбелязах мислено аз, вече сигурна в предположението си.

Макароните със сладко от рози пристигат в Нантер на другия ден след първата тайна среша, на която се явих в „Шарм“.

- Какво има, Ел? Да не си нещо притеснена?

- Не, мамо, всичко е наред...

Просто още една примка, стегната около врата ми. Допълнителна връзка между мен и него, прокарана без мое знание. Това не бяха обикновени съвпадения: след всяка покана, стига да изпълнех възложената ми мисия, той ми се отплащаше на другия ден под формата на подарък за Мод. За всяка изпълнена команда получавах захарче, при това той се целеше на най-уязвимото за мен място, на улица „Риго“ № 29, в Нантер.

Банкнотите от сто евро, които бях взела предишната вечер, пареха през кожата на портфейла. Той не ми плащаше за това, че продавам прелестите си. Бе още по-лошо. Тъй като разполагаше със средства, направо купуваше моя живот. Включително миналото и болната ми от рак майка. Какво представлявахме за него ние, ако не малко закъсало предприятие, което може спокойно да купи и изхруска? Брат му бе може би цар на едрите финансови операции, но единствената сделка по сливане и придобиване, която според Луи си струваше, бе по отношение на мен.

Зави ми се свят и аз притиснах отново телефона до ухото си.

- Между другото... Трябва да ти съобщя нещо.

Време беше. Най-сетне споделих с нея голямата новина. За фамилната халка, преправена, за да ми бъде по мярка. И дори за изненадата, подготвена ми от Давид и Арман, която накара мама да се разхълца на другия край на линията. Наложи се да прибягна до някогашните си мечти на малко момиче, за да успея да изразя престорената си радост. Разказът ми заприлича на вълшебна приказка, безсрамна смесица от истини и откровени измислици, но като цяло излезе доста убедителен: сцената на шлепа, когато Давид поиска ръката ми, подаръците, с които отрупваше самата мен, и дори че съм научила за чудесно избраната дата на сватбата едва предишната вечер. Последната и върховна изненада.

Тя ме изслуша, без да каже нищо, но разбрах, че вече лее сълзи.

- Мамо, не плачи...

- Не, не... - стенеше тя и шумно подсмърчаше. - Права си. Каква съм идиотка! Но толкова съм щастлива... толкова съм щастлива за теб, дъще.

- Зная... Сега нали разбираш защо ти изпраща такива подаръци?

Какво да се прави? Не биваше да лъжа майка си, която бе пред прага на смъртта. Но имах ли право да я лиша от това щастие, като изложа пред нея другата моя версия, далеч по-съмнителна и неясна? Версия, при която се отдавах на безлики желания? История, за която сама не знаех какво да мисля, кого да обичам... на кого да предложа тялото си, за да изпитам най-сетне наслада. Как би разбрала тя, а още по-малко приела опасната игра, в която ме бе въвлякъл Луи Барле? Бяхме толкова далеч от приказките за феи и вълшебни пръчици. Толкова далече от идеалния живот, който всяка майка мечтае за своята дъщеря.

Сънят започва така: в деня на сватбата аз съм младоженката. Заключила съм се в стаята и

плача. Свидетелите напразно се опитват да ме вразумят, но аз упорито отказвам да ги пусна.

Причината за тази драма е, че съм гола. Роклята ми е разкъсана. Неизвестно чии ръце са я свалили от мен при неясни обстоятелства. Всичко е съсипано. Не бих могла да се покажа

пред гостите с какви да е одежди. Един от приятелите на моя бъдещ съпруг все пак успява да

ме убеди. Отварям му. Той ме взема в обятията си и ме утешава. После ме целува и ме просва на пода. Толкова съм отчаяна, че съм готова да му се отдам. Ала застанал над мен, той започва усърдно да мастурбира. Прекалено бързо според мен и ето че от него

бликват струи сперма и обливат тялото ми. Течността ме покрива, скоро изсъхва върху

кожата ми и се превръща в белезникава рокля. Ето ме облечена в неговата сперма. Спасена

съм.

(Ръкописна бележка от 10 юни 2009 г., съставена от мен)

След ужасната постъпка на Давид и думите му от предишната вечер двамата не си бяхме говорили. Ранното ми заминаване на работа, постоянно заетият му телефон способстваха за продължението на споделеното ни цупене.

- Добър ден, кабинетът на Давид Барле. С какво мога да ви бъда полезна?

- Ало? Клое?

Тя не можа да ме познае по гласа може би защото по телефона звучеше по-неуверено, отколкото на живо.

- Да? Кой се обажда?

- Клое, Ел е.

- Ел...

Усърдната секретарка ровеше в паметта си, очевидно объркана от двусмисленото умалително.

- Анабел. Ако предпочитате, Ел Лоран.

- Ел! А, прощавайте! Не очаквах да ви чуя по телефона. Някакъв проблем ли има?

Вероятно часовникът пред нея й напомняше, че е девет и двайсет и три, тоест близо час закъснение от моето работно време.

- Не... Впрочем не се чувствам добре.

- Нещо сериозно ли?

- Не мисля. Обикновена настинка - излъгах я аз. - Можете ли да предупредите Давид, а също Албан, че днес няма да мога да дойда?

Втори работен ден и вече болна. Ако в службата бе останал поне един човек, който да защищава задника ми на връзкарка, сега непременно щеше да се възползва от случая и да ме изостави. Никой нямаше да повярва на тъпото ми извинение, нито бъдещият ми съпруг, нито новите ми колеги. Дали Луи щеше да разтълкува отсъствието ми като бягство, като последно средство от моя страна да се изплъзна поне временно от мрежите му? Изобщо не ме интересуваше. За мен най-важно в момента бе да остана на разстояние. Да поставя поне за момент преграда пред хаотичния и своенравен поток на връзката ми с двамата братя Барле. Трябваше ми истина, различна от онази, която получавах чрез техните думи, тъй откъслечни, тъй неясни, а на моменти откровено противоречиви, че накрая започнах да се питам дали крещящото им несъответствие няма за цел да ме принуди да се изгубя сред лабиринта на съмнението и страха.

Бях останала сама в къщата, защото Арман бе почти невидим и преди всичко прекален зает, а и вероятно бе излязъл във връзка с приготовленията. Използвах случая, за да претърся на спокойствие стаите и местата, на които до този момент не бях обърнала достатъчно внимание. Откакто се бях нанесла, се задоволявах с пространството на нашата спалня, банята към нея, салона и много рядко на кухнята. Едва сега си дадох сметка за размерите на зданието, проектирано от архитекта Константен, същият, който бе съставил плановете на „Нова Атина“.

Някогашният будоар към спалнята на госпожица Дюшеноа, днес наша спалня, сега служеше за кабинет на Давид. Вече бях установила неведнъж, че той постоянно стои заключен.

Ключът... Тази дума отекна в мен и пробуди неотдавнашен спомен. Онзи ръждясал, очевидно изкован преди векове ключ, напомнящ рошков, който Луи бе поставил в своята първа пратка... Дали той не даваше достъп до тайните на неговия брат?

Канех се да пъхна металното стъбло в бравата, но за момент се спрях. Сигурна ли бях, че наистина желая да повдигна завесата над едно минало, от която, така или иначе, щях да си остана изключена? Какво щеше да ми донесе то в крайна сметка? Нима Давид нямаше право на забрава, както всеки от нас, както самата мен, с моя баща-фантом? Нима нямаше право на моята любов, безусловна и без всякаква подозрителност, след като ме отрупваше с толкова благодеяния?

Ала изкушението бе прекалено силно и аз все пак пъхнах рязко ключа, уж без всякакво колебание.

- Каква съм тъпачка... - упрекнах се шепнешком.

...И преди всичко наивница, ако съм си въобразявала, че всичко ще бъде толкова лесно. Ключът сякаш не пасваше на ключалката. Дори не можах да го вкарам докрай, а още по-малко да го превъртя. Нищо не можеше да се направи.

Останалата част от сградата не ми разкри никаква следа. В достъпните за мен мебели, повечето разкошни образци от времето на Реставрацията, хармониращи с обстановката, особено в салона и трапезарията, попаднах на връзки книжа и изрезки от вестници без всякакво значение, повечето свързани с дейността на фирмата „Барле“. Някои бяха нахвърляни без всякакъв ред или натъпкани между броеве на икономически списания, като върху корицата на поне половината от тях имаше снимка на Давид... Впечатляващо резюме на неговия възход, година след година, десетилетие след десетилетие. Това напомняше надписите на сериала Агитаторите, който помнех от моето детство.

Все пак си дадох труда да разгърна няколко дебели класьора, в които се намираха най-значимите статии. Прочетох например изцяло, не без известна носталгия, страницата от Монд, която бях зърнала в метрото само преди три месеца. Все още не можех да повярвам, че споделям живота на мъжа от снимката...

Излегната върху дивана в салона, със сгушената до мен Фелисите, временно оставена на мира от Синус и Косинус, се отдадох на объркани и противоречиви мисли. Дирейки успокоение, галех меката тигрова козина на котката и се опитвах да намеря изход от положението. Сред правилата на образцовия журналист, които ни набиваше в главите мустакатият университетски професор, фигурираше следното: дори в случай на война никой не бива да бъде възприеман крайно отрицателно. „Единствено в Библията и в холивудските филми от едната страна е неопетненото, кристално чисто Добро, а от другата - Злото, смазано под бремето на всички престъпления и грехове. Уви, в наши дни няма нито Каин, нито Авел, нито Люк Скайуокър срещу Дарк Вейдър. Нещата винаги се оказват далеч по-сложни. А вашата роля е именно да разплетете този объркан възел. Да откриете края на кълбото, а след това да го покажете на публиката, без да приписвате на когото и да било предполагаемия първороден грях. Изначална причина не съществува. Има само една видима точка в дългата верига на причинността. На вас се пада да изберете тази точка и да обосновете този избор. Именно от избора на ъгъла ще зависи казаното или написаното от вас.“ За мое огромно съжаление мустакатият господин имаше хиляди пъти право.

Въпреки това всичко би било далеч по-просто за мен, ако Луи просто ме бе излъгал и ме бе използвал за играчка. Ако не бе изтръгнал от мен желания и наслади. Всичко би било далеч по-ясно, ако Давид бе възпрял ръката си и не бе затаил своята тайна.

Въпреки опитите да разсъждавам трезво, вътре в себе си кипях. Безделието ми бе само привидно. Спокойствието ми се дължеше единствено на временното ми оттегляне. Чудесно знаех, че нито едното, нито другото ще продължи дълго.

Извадих от чантата си документите, пуснати в стаята на Пайва през един от отворите в стената. Бавно огледах съставения от Луи списък с книги. Някои заглавия ми бяха смътно познати, но еротичната ми култура бе почти нулева и трябваше да призная, че не бях чела нито една от тях. Онези, които все пак ми говореха нещо, бяха достигнали до мен благодарение на екранизациите:

1. Тайни жени, Аня Оз 2. Горчива луна, Паскал Брюкнер 3. Любовникът на лейди Чатърли, Дейвид Хърбърт Лорънс 4. Единайсет хиляди камшика, Гийом Аполинер 5. Сексус, Хенри Милър 6. Историята на О, Полин Реаж 7. Философия в будоара, Маркиз дьо Сад 8. Еманюел, Еманюел Арсан 9. Делтата на Венера, Анаис Нин 10. Фани Хил, Джон Клилънд 11. Синдромът Портной, Филип Рот 12. Мемоарите на едни гащи, Еме Дюбоа-Жоли 13. Вагината на Ирен, Луи Арагон 14. Автопортрет в ерекция, Гийом Фабер

15. История на окото, Жорж Батай

16. Книжна жена, Франсоаз Рей

17. Месарят, Алина Рейес

18. Любовникът, Маргьорит Дюрас 19. Механиката на жените, Луи Калаферт 20. Панаир на свинете, Еспарбек 21. Черната тетрадка, Жое Буске 22. Възрастите на Лулу, Алмудена Грандес

23. Сексуалният живот на Катрин М., Катрин Мийе 24. Хоризонтален речник, Жан-Люк Форнели 25. Механичен ерос, Пиер Буржад 26. Прекрасният мъжки пол, Флоранс Енюел 27. Чукай ме, Виржини Депант

28. Любовни истории на обикновената лудост, Чарлз Буковски 29. Моят таен живот, Анонимен автор 30. Моята капитулация, Тони Бентли

Като се започне с Чукай ме и се стигне до Мемоарите на едни гащи, трудно бих могла да си представя как ще чета тези книги в присъствието на Давид или, още по-зле, на публично място като метрото например.

Все още не се чувствах готова - а и едва ли това някога щеше да се случи - да приема подобно предизвикателство към света и към самата мен. Въпреки това желание никак не ми липсваше.

Колкото и ограничени да бяха познанията ми в тази област обаче, не можех да не забележа, че в последователността на заглавията липсваше всякаква логика: нито хронологична, защото от Сад се преминаваше направо към Филип Рот, нито езикова, нито дори еротична, тъй като редом с по-невинните творби стояха такива от най-крайно естество. Трябваше ли да се доверя на съставителя и да ги чета, започвайки от първата, следвайки подредбата, която той очевидно бе съобразил с мен?

Спонтанно разсъждение: физическата любов, която ни откъсва от обикновените земни

неща, която ни обсебва и ни кара да забравим всичко, никога не се свежда просто до секс, до две мимолетно слети тела. Единственият секс, който действително ни възнася, е може би

плод само на нашето въображение, на съмненията ни, на въпросите, които си задаваме, и на надеждите, които възлагаме на един непознат свят. Да фантазираш означава да си представяш, че пръв или първа побиваш знаме на новооткрита планета. Без съмнение това изобщо не е истина, но мечтата е толкова прекрасна, че е достатъчна, за да те извиси до небесата и да ти се ще това никога да не свършва! Една малка крачка за моята катеричка -един голям скок в бленувания живот. Именно в това вместилище на нашите мисли и

мечтания процъфтява сексът, а не толкова в корема или между краката. Само ако дадем воля на нашия дух и оставим телесната ни обвивка на ласките, сме способни да достигнем до върховната наслада и да отвърнем с такава, тук и сега.

(Ръкописна бележка от 10 юни 2009 г., съставена от мен)

Също както предишната вечер, входната врата хлопна в необичаен час, разсейвайки мигом възбудата, която постепенно ме бе обзела и откъснала от самата мен, за да ме отправи към влажни и стръмни селения. Колко примамливи бяха тези селения, към които ме зовеше Луи!

- Ел, тук ли си?

Гласът на Давид отекна звънко, весело, почти непринудено и зачеркна с един замах вчерашната ни свада, сякаш тя бе нещо незначително, което малко добро настроение е напълно достатъчно, за да заличи.

- В салона съм - отвърнах глухо аз.

Той веднага се появи, лъчезарен, по-сияещ от всякога, държейки в ръце огромен калъф за дрехи, зад който почти не се виждаше. Единствено широката му усмивка се мяркаше над розовата пластмаса. По необикновената големина и по формата на опаковката разбрах, че тя не съдържа мъжки костюм.

- Та-ра-та! - протръби съвсем детински той.

Ако стотиците му служители, господата от икономическите издания или най-близките му финансови партньори, го видеха в този момент, акциите на групата „Барле“ непременно щяха да паднат с няколко пункта!

- Какво е това?

В момента, когато се появи, реших да заложа върху картата на разведряването. След като с цената на известни жертви бях се сдобила с нещо като признание от страна на Луи, не можех да не играя пред Давид ролята, която се очакваше от мен.

- Твоята рокля!

- Моята рокля ли?

Приех изненадата му с помирителна усмивка.

- Впрочем... Това е сватбената рокля на мама. Онзи ден забелязах, че е имала съвършено същите размери като теб. С една малка разлика, която заръчах да поправят. Ето я!

Не биваше да се нахвърлям върху него. Не биваше да го питам дали тази рокля е по образ и подобие на халката, която вече ми бе подарил, и е била носена не само от майка му, но и от друга жена. От неговата първа съпруга. От една мъртва.

- Скъпи... - нежно измърках аз. - Не знаеш ли, че не бива да я виждаш преди уречения ден?

- А кой ти каза, че съм я виждал?

Имаше простодушно възторжен вид, какъвто вероятно е придобивал като юноша, когато е побеждавал противника на тенис.

- Ами... Така ми се струва.

- Грешиш, госпожо Барле. От момента, когато попадна в ръцете ми, не е излизала от калъфа, а той е непрозрачен. Само при шивачката, разбира се, но там дори не посмях да надзърна иззад рамото й.

- А сватбата на родителите ти? А снимките?

- Та те са толкова пожълтели, че тя едва се различава...

Държанието му беше просто трогателно. Как бих могла да отблъсна едно толкова откровено, толкова безкористно предложение за помирение? Вероятността да го сторя отпадна в мига, когато извадих роклята от калъфа. Повярвах на думите му и затова отидох в трапезарията, за да я разгледам, далеч от неговия поглед. Никога преди не бях виждала, а още по-малко обличала толкова разкошна дреха.

- Тя е... Тя е вълшебна!

- От модна къща „Скиапарели“ е - обади се той иззад вратата. - По онова време Елза Скиапарели вече е била много възрастна, но все пак я е направила по мярка за мама. Имай предвид, че е уникат!

Уникат, разбира се. Напълно подхождаше на това великолепие, където нито детайлите, нито направата, нито съхранението издаваха действителната възраст. За разлика от повечето сватбени рокли, тази изобщо не напомняше трудносмилаемо суфле от тюл и газ, поръсено с бродерия и ефирно до погнуса. Като обобщение на първоначалното ми впечатление, аз тихичко възкликнах:

- Това е истинска рокля... Истинска рокля и нищо повече.

- Какво казваш?

- Почакай. Казвам, че ще облека роклята.

- Давай, красавице! Затова я донесох. Ако има още нещо за преправяне, по-добре да стане навреме.

Нямаше нужда, почувствах това веднага щом усетих допира на седефената коприна върху кожата си. Бедрата, талията, гърдите и дори прекалено изпъкналият по мое мнение задник, който тъй трудно се вместваше в дрехите прет-а-порте... Цялото ми тяло напълно, естествено и непринудено се побра в нея и изглеждаше като изваяно от скулптор. Горната част следваше вярно очертанията на торса ми. Представляваше обикновено бюстие с остро деколте с пестеливо пришити волани. Надолу роклята се разкрояваше над бедрата на три пласта, които сякаш бяха готови да се завъртят във вихрен валс. Всеки пласт бе свързан с по-горния чрез цветни волани от същия плат, а в сърцевината на всяко от цветчетата по тях се таеше диамант, който придаваше допълнителен блясък.

- Е, как е?

- Ами... Направо е съвършена!

Завъртях се на пети, като увлечена от невидим кавалер, и се озовах пред голямото огледало в трапезарията. Познавах жената, която ме гледаше отсреща, и все пак тя ми се струваше някак различна. Чувствах се уверена в себе си: през последните седмици не бях прибавила и не бях изгубила нито един грам от теглото си, но въпреки това имаше нещо в Ел, нещо в мен, което се бе променило. Изглеждах по-разцъфнала, по-пищна. Дори кожата ми беше просветляла. Луничките по лицето ми, които винаги бях ненавиждала, сега ми се струваха като възхитителна естествена украса. Впрочем две-три се бяха появили върху устните ми като напъпили цветя върху влажна и плодородна почва.

Значи, бе вярно, че изпълнените с копнеж погледи допълнително ви разхубавяват, подчертават у вас всичко най-прекрасно и най-привлекателно. Значи, втренчените в мен очи предишната вечер окончателно бяха смъкнали от мен онази последна обвивка, останала от моминството, която до този момент ме бе стягала. Бях оставила в „Шарм“ старата си кожа и бях излязла оттам нова, с моето ново „аз“, способна да видя и да пожелая собствената си красота. Вече не ми се струваше абсурдно, че мъжете копнеят да обладаят това тяло.

Зад вратата, на която предварително бях поставила резето, Давид изгаряше от нетърпение. Реших, че това е моментът да сваля маската на признателност и покорство.

- Кажи ми, че тя никога не е обличала тази рокля.

- Коя тя? За какво говориш? - възпротиви се веднага той.

- Орор... - подсказах му аз възможно най-меко и внимателно. - Нали никога не е обличала тази рокля?

- Не! Защо би го направила...

Лъжеше, можех да доловя киселата нотка в гласа му, лекото колебание, тъй различно от обичайната му увереност. Той веднага се опита да отхвърли настрани темата, подобно на гнил плод, който брулят от дървото.

- Мога ли да вляза?

- Не... Не и преди да си отговорил на моите въпроси.

- Ел... - този път жално ме повика той. - Вече ти казах всичко, което има за казване: обикновен любовен триъгълник. Луи обича Орор, която обича Давид... Който пък не я обича. Точка. Няма какво повече да добавя.

Престорих се, че приемам този съшит с бели конци сценарий за чиста монета само за да предприема ново настъпление:

- И това ли е било причина за депресията й?

- Нищо подобно. Тя си беше болна много преди аз и Луи да я срещнем.

- Тогава защо се е хвърлила в бурното море... Нима не от огорчение?

- Нямам представа. Никой така и не разбра какво всъщност се е случило. Дори Луи. А при това той пръв пристигнал на мястото..

- И се е опитал да я спаси?

Луи бе заявил обратното. Бе приписал на брат си ролята на рицаря-герой. Само че защо?

- Точно така. Само че нищо не е могъл да направи... Освен да си строши коляното в скалите. След това, в продължение на седмици дори смятахме, че вече никога няма да може да ходи.

- И това ли е цялата история?

- Да - отвърна той, възвърнал своята увереност. - Освен че полицията проведе кратко, чисто рутинно разследване.

- Защо „рутинно разследване“? - хванах се за думите му аз.

- Ами защото показанията на Луи бяха доста противоречиви.

- В края на краищата самият той не е бил разследван?

- Не... Ченгетата заключиха, че става въпрос за нещастен случай.

Гласът му вече се чуваше от по-близко. Предположих, че се е облегнал от другата страна на вратата и е готов всеки момент да влезе.

- А ти... Ти какво мислиш?

Минаха няколко секунди, преди той да ми отговори:

- Като познавам раздразнителния характер на Луи, трябва да призная, че през ума ми минаха всякакви мисли.

- Например какви?

- Глупости...

- Знаеш, че няма да влезеш тук, преди да ми отговориш.

- Помислих си, че не е изключено той да я е блъснал сред скалите, това е! - рязко отвърна той. - Орор и той чудесно познаваха мястото, където се случи всичко. С една дума, доста странно е тя да се остави да бъде изненадана от вълните точно там... Дори и в онази бурна вечер.

- Наистина ли смяташ, че е бил способен на подобно нещо?

- Не... Не знам... Смятам, че никой никога не знае докъде би могъл да стигне един озлобен човек.

Поне в това отношение бе напълно прав. Ала не можеше да ме заблуди. Ясно ми бе, че в неговата версия имаше доста неясноти. Какво се бе случило с ръката му?

Въпреки това реших да бъда предпазлива, за да не предизвикам бурната му реакция от последното ни спречкване. Вече ми е доверил подробности, които вероятно не бе споделял с никого до този момент.

Съблякох роклята и внимателно я сгънах обратно в калъфа, като добавих само:

- Вероятно си изпитвал вина... Нали?

- Да... Сигурно е така. Само че всичко това е останало далече в миналото...

Дали не се опитваше да убеди сам себе си, да затвори чувството за вина и всички призраци от миналото там, където им беше мястото - под тежкия похлупак на забравата?

На вратата се раздаде леко, умолително почукване и аз най-сетне дръпнах резето. Не за пръв път щеше да ме види по бельо.

Само че за пръв път щеше да ме вземе в обятията си сред старинния декор на тази стая, който ме караше да си представям по-скоро тихи вечери край камината, отколкото любовни пориви и въздишки.

Той веднага ме прегърна, без да мога да разбера дали иска от мен наслада, или утеха. Остана неподвижен няколко секунди, скрил лице в шията ми, докато с леки движения все по-плътно притискаше тялото си до моето. Напомняше обидено дете, което дири убежище в майчиния скут.

Бавно и нежно го помилвах по тила с по-скоро окуражителен, отколкото еротичен жест, но все пак той го прие като покана. На свой ред прокара длан по гърба ми и я задържа в извивката, откъдето започваше задникът ми. От този допир снагата ми сама се изви и той изтълкува това като насърчение да продължи. След моите две последователни капитулации в „Шарм“ двамата не бяхме правили любов.

Дали новата Анабел, онази, която току-що бях открила у себе си, отразена в огледалото, все още му принадлежеше?

- Все още не сме кръстили тази стая, нали, нали? - прошепна той на ухото ми.

Подобно предложение изобщо не напомняше досегашните ни любовни игри, лишени от всякакви изненади и предизвикателства. Какво ставаше с него?

Наблюдавах отражението на двама ни в огромното огледало, изваяни от ярката светлина на летния следобед, красиви повече от всякога. Всеки страничен наблюдател би заключил, че сме създадени един за друг. Не само аз бях преживяла метаморфоза. При него промяната бе по-трудно доловима, но за миг ми се стори, че виждам върху устните му същата онази дяволита, хищна, канибалска усмивка, която Луи отправяше към жертвите си.

- Ел!

Без да дочака съгласието ми, той ме отнесе до дългата мраморна маса с бронзови крака и ме положи върху леденостудения камък. Едва имах време да потръпна и той ме привлече към себе си, с разтворени крака, вирнати към небето. Притисна бедрата ми към корема, пъхна глава между тях и устата му се озова на височината на моите слипове. През тънката материя усещах как горещият му дъх гали устните, които до този момент бяха сухи като есенни листа.

Той отмести плата с един пръст и започна да лиже вулвата ми отдолу нагоре, сякаш искаше да я покрие със смазка. Когато стигнеше в горния край, до еректилния израстък, все още скрит в защитната си обвивка, започваше отначало, като по учебник.

За щастие, компенсираше този донякъде ученически подход с възбуждаща бавност, която ме накара да го окуража:

- По-бързо...

- А инак добре ли ти е?

- Да - прошепнах аз. - Продължавай. Само че по-бързо.

Той се подчини не без известен успех. При всяко прокарване на езика усещах как големите и малките устни постепенно се разтварят, готови да приемат натрапника. Разбира се, при тази ритмичност на метроном и старанието да навлажни цялата повърхност, той не обръщаше достатъчно внимание на чувствителното копче, както ми се щеше. А то искаше именно това, и все по-силно. Докато едната му ръка галеше гърдите ми с движение, което никак не ми бе неприятно, аз докоснах със среден пръст сиротния си клитор и го погалих по начин, който отдавна бях отработила.

Стъписан от начинанието ми, Давид за момент спря:

- Толкова си красива така...

Ала в неговите думи долавях не само неговия топъл, омагьосващ тембър. Те вече се сливаха с десетки, стотици, може би хиляди гласове, на всички онези мъже, които хотел „Шарм“ би могъл да постави под моя власт. Продължих да действам под предания му, изпълнен с покорство поглед. За пръв път му предоставях без свян подобна гледка.

В момента, когато усетих да ме обзема многообещаващата тръпка, един въпрос изпълни цялото ми същество: дали измежду всички онези, насочени към мен мъжки фалоси в стаята на Пайва, не бе и фалосът на Луи? Дали го бях докоснала, без да си дам сметка за това? Ако не бях се поддала на опиянението, вероятно бих могла да го разпозная по особената напрегнатост, по някоя жилка, и дали тогава нямаше да го поема с удвоена страст?

Членът на Давид проникна в мен рязко, решително, без предупреждение. Не бях го видяла да се подготвя и затова нахълтването му ме накара да се вкаменя. Не желаех това, поне не веднага, не сега.

- Продължавай да се галиш - заповяда ми той.

Начинът, по който ми налагаше волята си, не ме притесняваше. Ала, следвайки мъжкия си инстинкт, воден от непреодолимото желание да свърши колкото се може по-бързо, той разбиваше на парчета пъзела от фантазми, който тъкмо си бях изградила.

- Не, ти... Излез! - наредих му на свой ред аз.

Вероятно съм прибягнала до решителен тон, защото той се подчини безпрекословно. Слава богу, магията не си бе напълно отишла: картината постепенно се възстановяваше, отново виждах хищната му уста, готова на всичко, за да ме задоволи, виждах устните му, впити в моята вулва, сякаш с намерение да изсмучат от нея всичкия сок на насладата.

- Вкарай ми го! - продължих аз.

Клетникът за момент изпадна в паника: как бих могла да го лишавам от нещо и веднага след това да го насърчавам да го направи? Веднага разсеях заблудата му с дълбок глас, излязъл сякаш

от корема ми, който сама не можах да позная:

- Езикът... Пъхни го в мен... Хайде!

И той се подчини, розовият връх затрептя в мен, изпънат докрай, достигнал достатъчно далече, за да се почувствам проникната, но не и обладана. Обслужвана, а не завоювана. Впит в мен като пиявица, той упорито въртеше език във вагината ми.

Устните му се губеха сред моите, вече обилно напоени с гъс-та течност, която избиваше на пяна покрай устата му, подобно на мустаци от циприн и любов.

В едно от женските списания прочетох, че френска

гинеколожка разгадала тайната на точката О. Тя не

представлявала отделна ерогенна зона, която според някои погрешни твърдения била

налице у едни и липсвала у други. В действителност ставало въпрос за израстък, свързан със сърцевината на клитора. Откритието бе придружено със съответната схема. Противно на

разпространеното мнение, той не се свеждал до няколко милиметра повърхност, скрита под

прочутото калпаче.

Израстъкът продължавал на десетина сантиметра вътре в корема на жената, където, в зависимост от конкретната

анатомия и устройство, инервирал съседните органи. Усещането, което някои жени

изпитват в ректума, особено при анален акт, се дължи именно на това скрито дълбоко в нас,

тъй малко познато присъствие.

(Ръкописна бележка от 10 юни 2009 г., съставена от мен)

- Завърти го по-бързо... Да!

При всяка обиколка езикът притискаше грапавата изпъкналост в моята дълбина, онази миниатюрна възглавничка, която не се и бе надявала на подобно внимание.

- Точно така, остани там! Там!

Той чу заръката ми и за известно време се съсредоточи върху тази най-важна точка. Ала внезапно, без всякакво предупреждение неочаквано се отдръпна и за мое огромно съжаление излезе от мен. След това рязко вкара на мястото на езика възбудения си до крайност член, чиято влажност ми разкри с какви усилия е сдържал нетърпението си. Явно желанието му бе взело връх и не би могъл да ми отреди повече време. Трябваше в края на краищата да се наложи, да завоюва, да завладее. За щастие, стореното дотук се оказа достатъчно и механичните постъпателни движения се явиха естествено продължение. Разтворих се още по-широко, за да го приема в самите си недра, до самата матка. Знаех, че там се намира лигавица с формата на малко езиче, по-нежна и чувствителна от плътта наоколо, която трудно би могла да бъде достигната с показалеца или средния пръст, но бе способна да ме докара за миг до оргазъм. Така и стана. Главичката на члена му вече почукваше на това място, около което сякаш се съсредоточи цялото ми същество, погълна го като черна дупка, разкъса сякаш крайниците ми, разпръсна всички мои клетки из пространството наоколо, обляно от нахлуващата дневна светлина. Крепях се на ръба на една бездна, в която най-накрая рухнах.

За пръв път той ме бе дарил с оргазъм съвсем сам, без помощта на моята ръка, само той, с устата и члена си, които все още бяха облени с моята телесна течност.

Ала сигурна ли бях, че единствено той е сътворил това чудо? Стори ми се, че в неговата

въздишка долавям нечие друго, тъй познато присъствие.

11 юни 2009 година

Моето тефтерче! Тефтерчето, тефтерчето, тефтерчето...

Все още гола в трапезарията, задъхана, мокра между краката и по бедрата след преживения екстаз, си повтарях механично тази дума до замайване, подобно на Скъперника с откраднатото ковчеже. Бях забравила сребристото тефтерче направо върху нашето легло. Моят „Десет-пъти-дневно“, в който вече имаше и бележки, писани от моята ръка. Не бих могла да преживея срама, ако Давид прочетеше тези редове. Що се отнася до останалите страници, направо не ми се мислеше какви лъжи щеше да се наложи да измислям, за да оправдая тяхното присъствие и да съхраня поне малко от неговото уважение и доверие.

Втурнах се нагоре по стълбите по гол задник, прикрила криво-ляво с дрехите гърдите и корема, като се молех само да не срещна Арман, който постоянно сновеше като призрак из дома. Вече чувах как горе мъжът ми се разхожда из спалнята. После стъпките му внезапно замряха. Влетях вътре и го заварих, с гръб към вратата, да гледа към градината, но не можех да видя какво държи в ръцете си. Дъхът ми секна, когато забелязах, че тефтерчето е изчезнало от леглото.

Накрая той сложи край на мъчението ми и се обърна:

- Кажи ми...

Ръцете му бяха празни. Поех дълбоко въздух. Край на кошмара? Или пък бе имал достатъчно време да го вземе и да го скрие сред вещите си?

Стиснах в шепи гърдите си до болка, сякаш мачках зряло грозде.

- Да?

В контражур лицето му изглеждаше напълно безизразно. Ала гласът му ми се стори не толкова мек и ласкав, колкото можеше да се очаква.

- Все пак ще трябва да се върнеш...

Да се върна къде? При мама? В Нантер? При Фред? Да се върна към предишния си живот, тъй посредствен и нищожен?

- Не се заблуждавай. Изборът ми изобщо не се дължи на чувствата, които изпитвам към теб.

За какво говореше, боже мой? Нали бях тук именно защото ме обичаше?

- Само че ще се наложи да се бориш, за да накараш и останалите да те приемат.

Треперех от притеснение, тъй като най-сетне започнах да разбирам смисъла на думите му.

- Да ме приемат...? - повторих все пак предпазливо аз.

- В БТВ. За какво мислиш, че говоря? Имай предвид, че синдикатите никак не харесват връзкарите. Докато не им докажеш, че заслужаваш назначението, за тях ти ще си просто любимката на шефа.

Дали преди мен бе имало и други любимки на шефа? Пропъдих тази мисъл и го погледнах съчувствено.

- Да, ясно... Разбирам.

- Само че и мен няма да оставят на мира - добави мрачно той.

Отново въздъхнах с облекчение. Значи, всичко се свеждаше до това. Няма да бъда лишена от всичко. Поне не веднага. Все още не.

Само че къде бе изчезнало онова проклето тефтерче?

- Ако искаш сама да се утвърдиш, благодарение на личните си качества - продължи натъртено той, - ще трябва да работиш наравно с останалите. Дори повече от останалите. Трябва да знаеш що за хора са те. Или ти ще им вземеш ума, или те ще ти вземат здравето. При тях средно положение няма.

Благодарение на Кристофър и на Луи вече имах известна представа за безмилостната атмосфера в този бизнес. Очевидно се налагаше да си извоювам име чрез тях, на техен терен. Не биваше да се надявам да спечеля уважението и подкрепата им, ако си останех затворена в този дом или между стъклените стени на моя кабинет. Тепърва ми предстоеше да докажа себе си.

- Напълно си прав... - съгласих се аз.

Вътре в себе си обаче крещях от негодувание. Присъствието на брат ти там за мен е непоносимо. Та нали той е подготвил репортаж, който може да разкрие за мен нелицеприятни истини?

- Е, тогава... горе главата!

Той пристъпи към мен, прегърна ме с присъщата си сдържана страст, която щедро споделяше с мен при всяко докосване.

- Смяташ ли, че ще е удобно утре да си остана у дома? След това обещавам да изпълня воинския си дълг.

Рядко прибягвах до старите женски хитринки, които всеки път хващаха ред пред мъжката половина от човечеството: влажен поглед, полуотворени устни, трепкане на клепачите, леко наклонена глава... Сега беше моментът да ги приложа. Макар да не виждаше лицето ми, заровено в гърдите му, той все пак усети умолителния му израз.

- Окей, но само утре. След това... на работа, моето момиче! И без много приказки!

Усмихна се и аз усетих дъха му върху шията си. Откриваше ми се възможност, която не биваше да пропусна.

- Между другото, да си виждал едно тефтерче на леглото?

- Тефтерче ли?

Беше се отдръпнал и в чистосърдечния му поглед не открих никаква задна мисъл.

- Да, едно сребристо тефтерче...

- Не. Надзърна ли под леглото?

То наистина се оказа под леглото. Ние пък прекарахме по-голямата част от вечерта върху леглото, като се откъснахме оттам само за да похапнем от таблата, която Арман бе оставил пред вратата: привилегия на богаташите бе да живеят като у дома си като в хотел. Е, и заради няколко спешни разговора, които Давид трябваше да проведе.

Уви, през цялото това време нито веднъж не стигнах до оргазъм, който дори малко да напомня преживения преди това в трапезарията. Бяхме се завърнали към нормалното състояние

на примерни синдикални членове.

На другата сутрин върху масата за закуска вече не бе тефтерчето, надлежно скрито във вътрешния джоб на чантата ми, който се затваряше с цип, а цял топ разпечатани листи, прикрепени със сребърна щипка във формата на орлов нокът. Видях в това определено предзнаменование...

- Добро утро, Ел! - избоботи безупречно изтупаният както винаги Арман.

Без да ме пита, тъй като вече знаеше навиците ми, той ми наля голяма чаша зелен чай, светъл, точно какъвто го обичах.

- Добро утро, Арман.

- Давид ви остави да прочетете това.

- Виждам... За какво става въпрос?

Върху първата страница, със строга антетка във формата на стилизирана Мариана, наполовина закрита от нокътя на грабливата птица, можах да прочета: Кристиан Оливо. Нотариус от Парижката колегия.

- Това е проект за вашия брачен договор. Оставям ви червен флумастер и блокче цветни лепенки, за да нанесете поправките, които сметнете за необходими.

Брачен договор? До този момент Давид нито веднъж не бе споменал за подобно формално скрепяване на нашия съюз.

Докато разбърквах димящия чай в голямата чаша, прегледах набързо документа, страница по страница, като спирах поглед върху някоя дума или абзац, които бяха привлекли вниманието ми. Въпреки оскъдните ми юридически познания, никак не ми бе трудно да разбера, че смисълът на въпросния документ бе запазването на авоарите и имотите на фамилията Барле. В раздела за имуществените отношения недвусмислено се уточняваше: „Разделен режим на собствеността“.

Аз, естествено, можех да го разбера, а и независимата, жадна за свобода жена у мен, готова да брани правата на жените и тяхното равенство във всяко отношение, се стремеше да омаловажи значението на тази клауза. Ала безкомпромисният начин, по който ми се предоставяше фактическото положение, без какъвто и да било предварителен разговор, ми подейства като плесница.

- Докога трябва да се запозная с документа? - с леден тон запитах аз.

- Ако е възможно, до края на деня.

Гледах известно време купчината грижливо подредени листи, след което вдигнах очи към майордома с вечната вълнена жилетка.

- Добре. Можете още сега да го вземете.

Известно време той стоя слисан, след което изрази гласно удивлението си:

- Сигурна ли сте, че няма да го прочетете по-подробно? Може би да се посъветвате с ваши близки? Или с адвокат?

- Не, не... В този вид е добре.

- Договорът ви обвързва, Ел. Не би трябвало да подхождате така лекомислено.

Съветът му напомняше онези предупреждения, напечатани с дребен шрифт под рекламите за бързи кредити: „С настоящия договор се ангажирате редовно да обслужвате отпуснатия ви

кредит“. Постарах се да не обръщам внимание на думите му, които прозвучаха доста зловещо.

- Чудесно знам това. Но изцяло се доверявам на Давид.

- О, да, разбира се - добродушно ме подкрепи той. - Но все пак...

- Имам право, нали? - прекъснах го аз, като го гледах право в очите. - Да му се доверя изцяло...?

Ъгълчетата на устните му неволно се изкривиха в иронична усмивка. Дали вече не беше пил въпреки ранния час?

- Да... Да, естествено.

Потопих препечената филийка в чая, където веднага плувна слой разтопено масло, след което заключих с пресилена веселост:

- Е, значи всичко е наред.

Той взе купчината листи, лепенките, флумастера и влезе в ролята на деловодител, която, изглежда, отдавна играеше в организирания до най-малка подробност живот на Давид:

- В такъв случай мога да разпечатам окончателния вариант. Ще ви го оставя тази вечер на масата за подпис.

- Чудесно. Благодаря, Арман - отпратих го с поглед аз.

Тъкмо бях приключила със закуската, когато ми се обади София. Гласът й ми подейства като свеж полъх. Нахлух анцуга и взех метрото, за да отида при нея. Тя все още обитаваше малкия, евтин апартамент в Ножан сюр Марн, точно в противоположната посока на Нантер по линия А на метрото, но отстояща само на трийсет и пет минути от дома на мама, при това без прекачване. Жилището бе разположено на последния етаж на безличен блок във формата на куб, строен през седемдесетте години. От друга страна пък, беше само на две крачки от Венсенската гора. Ниският наем вероятно се дължеше на доста нерадостния изглед към автобусната спирка и железопътната линия. Предимството беше, че срещу него нямаше друга жилищна сграда, откъдето някой любопитен да стане свидетел на епичните й сексуални подвизи.

Заварих я да ме очаква по розов анцуг пред терасата на голямото кафене „Льо Рьоле“, на ъгъла на булевардите „Клемансо“ и „Мароние“

- Здравей, баровке!

- Здрасти, откачалке...

Подобни взаимни любезности бяха знак за приятелските ни чувства, но и ни позволяваха да разтоварим евентуалното напрежение между нас.

Поехме в леко темпо по авеню „Ножан“, покрай алеята за езда, по която вече се виждаха конски изпражнения. В късното утро на този юнски четвъртък имаше малко бегачи, а и велосипедистите и ездачите не бяха кой знае колко. Гората сякаш беше оставена на наше разположение и аз вътрешно се радвах, че двете се връщаме към навиците от времето на следването, макар да бях изгубила тренинг и на дробовете ми да не достигаше въздух. София очевидно поддържаше форма, но аз постепенно започвах да изпитвам болка в мускулите.

- Хайде, дъртачке! - подканяше ме тя. - Напомням ти, че само след седмица ще се наложи да облечеш в рокля това отпуснато туловище!

Небето беше чисто, въздухът свеж, а лекият ветрец ухаеше на треви и цветя, придавайки допълнително очарование на нашата разходка. По пътя почти не се мяркаха коли, освен спрените по паркингите ръждясали камионетки, чието предназначение на това място бе повече от ясно. Мизерната им вътрешност служеше за убежище и работно място на проститутките без редовни документи, платили куп пари, за да се доберат дотук от Западна Африка, които се продаваха срещу няколко банкноти от по десет евро.

- Ако така продължава... - въздъхна София, - скоро ще стана като тях!

- Престани с тези глупости! Какви ги приказваш?

- Без пукната пара съм, Ел! Получих първата призовка заради неплатените наеми. И ти напомням, че зимното отлагане на насилственото извеждане важи само през зимата! Не и през юни.

- Опита ли още веднъж да се свържеш по телефона с Ребека?

- Тази мръсница окончателно изчезна от екрана на радарите. Служебният й телефон е закрит, а друг неин номер нямам.

- Чакай, положението не е толкова лошо. Нали продължаваш със „спектаклите“...

Кавичките, в които поставих последната дума, за да не кажа направо пийп шоу, изобщо не разсеяха раздразнението й. Тя изведнъж спря и с ръце на кръста обърна към мен зачервеното от бягането и от гнева лице:

- Ще ми се да видя какво би направила на мое място, мадам Барле, дето я бие парата!

- Бие ме друг път! - отвърнах аз в опит да я разтуша, но си мислех за брачния договор, който Арман ме бе накарал да прочета.

Моята приятелка обаче не ме остави да продължа.

- Мамка му, Ел... Скоро ставам на двайсет и шест, нямам мъж, нямам постоянна работа, нашите са едни мизерници, а и изобщо не им пука за мен.

- Софи...

- Как не чаткаш? Закъсала съм го отвсякъде. Пълна суша! И нямам намерение да си бъркам с пръст в цепката пред разни дърти мръсници по дванайсет часа на ден, само и само да си платя наема!

- Вече ти казах. Мога да ти дам назаем.

Тъкмо бяхме стигнали до ъгъла на тясна странична алея, когато зад нас, откъм пътя се дочу бръмчене на мотор, което ни накара да се обърнем.

Черна лимузина със затъмнени стъкла, немска марка, според мен доста рядко срещана, се движеше бавно досами високия тротоар, изравни се с нас и спря.

Стъклото на задната врата се спусна и зад него, като в някой шпионски филм, се появи лице, чиито черти бяха неузнаваеми в полумрака на луксозната вътрешност, издържана в антрацитни тонове.

- Здравейте! Вие сте София, нали?

Гласът прозвуча на фона на задъханото темпо на Болерото от Равел, но думите бяха отправени към моята приятелка, сякаш аз не съществувах.

- Да...

- Казвам се Луи Барле. Бъдещият девер на Анабел. А също така директор по комуникациите в

БТВ.

Открай време знаех колко самоуверена и насмешлива е София, но тази неочаквана поява я накара да се смути и да замръзне на мястото си.

- Ще ми позволите ли да ви я отнема? - запита той, като ме посочи с брадичка. - Надявам се, няма да ми се сърдите?

Едва тогава се появи изпитото лице на Луи. Сега на него грееше приветлива усмивка, но аз знаех колко свирепо може да бъде то в други моменти. От полуотворения прозорец до мен достигна уханието на ванилия и лавандула, което се смеси с околния мирис на гора. Луи Барле имаше способността навсякъде да оставя своя отпечатък, да променя всяка ситуация, всяка обстановка по свой образ, да й придава нов облик със самото си присъствие, както вече бе постъпил с мен, вписвайки името ми върху картата на града.

- Трябва непременно да поговорим във връзка с нейното предаване.

Как бе възможно да лъже така безочливо? Явно бе, че ни е проследил дотук и че появата му няма нищо общо с професионалните ми задължения.

Облегнал небрежно ръка на стъклото, той не снемаше погледа на познавач от тялото на София, чиито примамливи форми ясно се очертаваха под прилепналия анцуг.

- И така...? - подхвърли закачливо той. - Надявам се, че няма да й предложите по-добра работа?

В думите му нямаше двусмисленост, но бих могла да се закълна, че под матовата кожа на моята приятелка изби руменина.

- Не! - съвзе се най-сетне тя. - Охотно ви я преотстъпвам. И без това се влачи като крава!

- Благодаря! И „кравата“ има какво да каже! - престорено се възмутих аз.

- Хайде, не чакай покана, след като твоят колега настоява.

- Може ли? Съгласна ли си да те оставя сама?

- Нямай грижа. Бягам по-бързо от извратеняците в гората!

Този път тя на свой ред впери черните си очи в очите на неочаквания ни спътник.

После ме блъсна в гърба и аз така и не разбрах дали по този начин иска да ме подкани, или да се отърве от присъствието ми.

Луи отвори вратата, отмести се, за да ми направи място, след това чукна по непрозрачната преграда, за да даде знак на шофьора да потегля. Едва успях да затворя вратата и под мекото бучене на мощния двигател колата полетя напред.

Никога не съм се чукала правила любов в кола. А това е нещо толкова обичайно! Понякога

ми се струва, че аз съм

единствената или по-скоро последната, която не е имала сексуални еротични преживявания, които за всички други вече са рутина. Особено за София, която ми е разказвала какви чудеса могат да се постигнат в подобно тясно пространство.

В случая, ако нещо се бе случило в тази лимузина, щяхме да разполагаме с всички удобства. Пред седалките имаше достатъчно място, където бих могла да се настаня между

краката му и да му измъкна члена. Мекото возило щеше да ме люлее и устата ми да се движи плавно напред-назад без всякакво усилие. От време на време щях да го захапвам леко за основата на главичката, да не би някоя неравност на настилката да я вкара прекалено

дълбоко в гърлото ми. След като той свърши, щях да извадя салфетка и да избърша устата си

от изпръскалата я сперма само с едно движение, подобно на чистачката на предното стъкло.

(Ръкописна бележка от 11 юни 2009 г., съставена от мен)

- Къде ще ме откарате? - запитах аз с креслив тон, който подразни самата мен. - Може би в хотел „Шарм“? Май нощите вече не са ви достатъчни?

- С удоволствие бих го направил, повярвайте ми... Само че не бих сторил нищо без ваше съгласие.

Изглеждаше искрен и дори донякъде възмутен, че поставям под съмнение добрите му обноски и намерения.

- До този момент не съм открила у вас никакви особени задръжки!

- Не се заблуждавайте - поправи ме той, като ме хвана за ръката. - Ако дори за миг бях забелязал у вас дори сянка на несъгласие към това, което ви предлагам, веднага щях да се откажа. Впрочем сама видяхте миналата вечер... нали аз сложих край на сеанса. Не обичам да пресилвам нещата, Ел. Просто ви придружавам по пътя, който сама доброволно си избрахте.

Наглостта му беше поразителна. Аз, доброволно, в онези стаи? Аз, която бях превърната в заложница на организираните от него вакханалии, в жертва на отвратителния му шантаж?

Като потвърждение на предубеждението ми ръката му задържа моята, но след това, сякаш дошъл на себе си, той рязко я пусна, в плен на вътрешна борба, която изразът на лицето му трудно можеше да прикрие. Усети погледа ми върху себе си и извърна глава, за да не разгадая мислите му.

Въпреки всичко обърнах внимание, че за пръв път двамата обсъждаме открито тайните ни срещи сред пищната обстановка в хотела на господин Жак. В известен смисъл начинът, по който той говореше за това, означаваше признание. Най-сетне се явяваше пред мен с открито лице. Най-сетне общоизвестният Луи се сливаше с тайния Луи, който си играеше с мен, като очевидно всеки от тях се стремеше да вземе връх над другия.

Съжалих, че нямам с какво да съхраня тази сцена, дори смартфонът ми не бе у мен, за да му устроя клопка, като го запиша. В джобовете на анцуга ми бяха само ключовете и пакетче носни кърпички.

- Какво ни пречи да стигнем още по-далече? Какво ви кара да мислите, че през онази вечер не съм желаела нещо повече?

В паметта ми изникна картината на настръхналите срещу мен фалоси, които трептяха под пръстите ми. Едва ли не дочувах мъжките стенания и въздишки отвъд тънката стена и отвъд часовете, които ме деляха от тази сцена.

- Просто все още не бяхте готова, Анабел... Все още не. Има още много неща, които ви предстои да откриете, преди да продължим нататък.

Беше изоставил високомерието, което обикновено проявяваше пред хората. Вече не беше нито сатир с маска, нито надут само-хвалко: пред мен беше истинският Луи. Долавях уханието на неговия парфюм, но запазвах самообладание и се стараех нито с гласа, нито с държанието си да издам обземащото ме отново опиянение.

- Като например книгите, които ми предложихте за прочит? Нали?

Кое бе първото заглавие от списъка? А, да: Тайни жени... Трябваше ли да приема това като начало на предназначен за мен проект? Като първа стъпка в моето просвещаване? Нима именно това искаше той от мен: да бъда тайна жена, с която ще се забавлява като с играчка, колкото си ще, без знанието на своя брат?

- Да, книгите са част от това. Но не само те...

Спря дотук и запази загадъчно мълчание.

Вместо отговор се наведе към микрофона за връзка с шофьора и тихо каза:

- Към Тюйлери, ако обичате.

Моторът забръмча по-осезаемо, увеличи оборотите и ние бяхме притиснати към меката на докосване тапицерия. Усещането за мощ и непринуденост бе тъй приятно, че за момент му се отдадох, наблюдавайки крадешком Луи, който бе все така сдържано напрегнат. Нима би могъл да се бои от мен? Та нали той ме откъсна от приятелката ми и от моя живот. Нали той превръщаше живота ми в свое най-обикновено развлечение?

Отвън вместо дървета вече се виждаха сгради. Колата забави ход, започнаха да се чуват нервни клаксони и разбрах, че вече сме в Париж.

- Имайте предвид, Ел, че не бихте могли да напреднете в познанието за себе си и за усещанията си, ако преди това не осъзнаете в пълна мяра средата, където е вписано нашето тяло.

Отново подхващаше обичайния си брътвеж, в който не откривах никакъв особен смисъл: „Не си ли давате сметка до каква степен на нашето битие липсва възвишеното?“.

И въпреки това начинът, по който произнасяше всяка дума, влизаше в унисон с някаква неведома струна вътре в мен и сладостен трепет обземаше един по един всички мои органи. Колкото и да отричах това, той действително притежаваше способността да предизвиква у мен вълнение, независимо какво казва, независимо какво прави.

- А след това?

Аз бях тази, която нямаше намерение да се задоволява с общи фрази.

- Погледнете навън! Тук всяка улица, всяка порта, всяка пейка и дори всяко паве си има своя чувствена история. Тук всяко място, всяко ъгълче помни десетки, стотици целувки, въздишки, стенания... и дори може би оргазми!

- Да, но също така убийства, викове за помощ, сълзи... - без всякакво смущение добавих аз.

- Точно в това се заблуждавате, Ел. Истинското удоволствие се нуждае от нещо нездраво, за да се прояви, но то винаги взема връх над смъртта. Повтарям, винаги!

Ерос, Танатос, нагон към живот, нагон към смъртта и вечната борба между тях за власт над човешката психика: заетата от Фройд теоретична рамка бе общоизвестна. Ала там, където австрийският психоаналитик бе видял равновесие между тези две сили, Луи, изглежда, отреждаше победа на удоволствието над нищото. Тревожното и примамливото в неговата теза бе, че той й придава пространствено и историческо измерение:

- И знаете ли защо, Ел?

Очите му бяха изпълнени с нов блясък. Неусетно той се бе навел към мен и можех да почувствам топлината на огъня, който го изгаря отвътре.

- Не - признах си аз.

- Чисто и просто защото за една смърт, за една гибел и за раждането, довело до нея, е имало стотици сливания на телата сред еротичния пейзаж, който се шири пред очите ти. Стотици пъти тези тела са изпитвали върховна наслада, тук, там, навсякъде край нас. Всеки, който притежава умението да вижда, може да открие техните следи по-лесно от онова, което са оставили след себе си трагичните събития, за които говорите.

- Защо не... Но по какъв начин това засяга нас, вас и мен?

- Потърпете още малко, ще ви предоставя красноречив пример. Сама ще се убедите.

Той отново се наведе напред и устните му почти докоснаха непрозрачната преграда:

- Ришар, можете ли да карате по-бързо? Благодаря.

Лимузината тутакси пое по лентата за автобуси, измъкна се от гъмжилото коли по улица „Сент Антоан“ и с пълна скорост излезе на улица „Риволи“, без да държи сметка за полицейските постове, които на този участък бяха особено многобройни.

Той седеше редом с мен, чувах гласа му, усещах миризмата му, долавях похотливата атмосфера в купето, виждах как ръцете му галят меката кожа на тапицерията и които по същия начин биха могли да галят моята кожа... Започнах да се задъхвам и си позволих да смъкна малко стъклото откъм моята страна, за да позволя на свежия въздух да охлади възбудените ми сетива.

Да дойда на себе си. Да възвърна самообладанието си. Да не се оставям да ме завладее това сладостно вцепенение.

- Добре - съгласих се накрая аз. - Но при едно условие: престанете да ме залъгвате с тази история за Орор. Искам да науча всяка подробност около нейната смърт. Искам истината, Луи. Цялата истина.

В отговор той ме изгледа учудено и с известно уважение. Нали за пръв път се обръщах към него по име? Или може би прочетох в очите му по-сериозно, по-дълбоко чувство?

Обля ме нова вълна, с която не можех да се боря, и се сетих, че в това тясно пространство той безброй пъти би могъл да пъхне ръка в стария ми анцуг, а след това и в слиповете ми. Тази мисъл предизвика най-напред контракция на големите ми устни, а след това на перинеума. С мъка се опитах да преодолея тази реакция. Какво би станало, ако тъкмо в този момент се подмокря?...

Това не е мечта, може би по-скоро мисъл, един от онези мокри сънища, които понякога

минават през ума ми пред червения светофар или по време на престоя на метрото на някоя спирка, и веднага се разсейват с възобновяването на движението.

За това кратко време придавам на всички мъже, които ме заобикалят, едно и също лице. Избирам, естествено, най-красивото и го прикачвам към останалите. Така всички стават еднакви пред моето желание и никой не ми изглежда отблъскващ. Всички ми се струват

достойни да ги приема. Чувствам ги различни, многолики, изтъкани от особености, кожата им излъчва специфична миризма и въпреки това се сливат в една-единствена личност.

Еднакви и в същото време различни, те ме привличат и аз без всякакви задръжки съм готова да се подложа на ръцете им, които да ме галят и притискат, а пръстите и фалосите им да

проникват последователно в мен. Членът на всеки следващ партньор ми се струва по-голям

и по-корав.

След като се съвзема, всеки път си давам сметка, че не съм нито достатъчно широка, нито

пък притежавам достатъчно отвори, за да мога да ги задоволя. Упреквам се за този свой

недъг и си тръгвам с поруменели бузи, подмокрени слипове и с обещанието следващия път

да се проява по-добре.

(Ръкописна бележка от 11 юни 2009 г., съставена от мен)

Всъщност, с изключение на момента, когато бе хванал ръката ми, Луи изобщо не си бе позволил да ме докосне. Вярно бе, че по свой, може би доста противоречив начин, този човек изпитваше уважение към мен. Или пък неговата сдържаност бе изтънчен способ да разполага с мен, както и когато си пожелае, а не само при благоприятни обстоятелства?

- Приближаваме... - прошепна ми той, взирайки се нетърпеливо в градския пейзаж. - Сега ще видите: онова, което имам намерение да ви покажа, ще задоволи любопитството ви.

Откровено казано, не виждах каква връзка може да има между Тюйлери и смъртта на Орор, но вкопчена в дръжката на вратата, не знаех как да му възразя. Толкова по-добре. Всяка моя дума в този момент би прозвучала като призив да ми се нахвърли. Да ме обладае. Да ми спести всякакви дълбокомислени обяснения и да ми даде онова, от което ме лишаваше при всяка наша среща.

Най-сетне дългите корпуси на Лувъра се появиха отляво, с пълна скорост отминахме двореца на френските крале и стигнахме до зеления остров на Тюйлери, разположен в самото сърце на града. Знаех все пак, че това място не винаги е изглеждало така. На мястото на дърветата някога се е намирала втора сграда, дворецът Тюйлери, опожарен от въстаналите комунари през 1871 година.

- Стига да прояви характер - продължаваше своя коментар Луи, - всеки от нас може да се отъждестви с някоя историческа личност. Тази игра е доста забавна.

По каква крива пътека отново ме водеше той? Реших да не му противореча и дори да насърча моментната му прищявка, прибягвайки до една от онези непристойни шеги, които той толкова харесваше:

- Открай време си се представям като Нинон дьо Ланкло... само че вероятно надценявам качествата си.

Видях как в този момент скръстените му ръце се възпират една друга, като всяка от тях бе готова да се протегне към мен.

- Що се отнася до Давид - каза Луи, без да обръща внимание на казаното от мен, - той притежава атрибутите на един малък Наполеон. Харизматичен, волеви, настъпателен... Човек, който завоюва всичко със сила и който побеждава почти при всякакви обстоятелства.

Усещах, че зад тези хвалебствия се таи критика или по-скоро неразбиране на един характер, тъй различен от неговия. Трябваше да призная обаче, че сравнението не беше лишено от основание, с изключение на физическия облик, който у Давид бе тъй мек и приветлив, докато у императора на французите той бе суров и плашещ.

Колата спря на ъгъла на улица „Риволи“ и улица „Льомоние“, която до средата представляваше продължение на градината Тюйлери. Все така сдържан, Луи допълни оскъдните ми познания по история:

- Дворецът, който преди сто и петдесет години се е издигал тук, е представлявал основен елемент от Лувъра в неговата цялост. Измежду най-важните негови обитатели са Наполеон I, за когото е било въпрос на чест да превърне последното седалище на Луи XVI в своя официална

резиденция. Ала за нас не това е важното тук...

- А кое?

- Любовният живот на Наполеон Бонапарт е протекъл изцяло или почти изцяло в този тесен периметър. Недалеч, в Пале Роял, той прекарва първата си любовна нощ, все още като беден млад офицер. На няколко преки оттук за пръв път вижда Жозефин. А в несъществуващия вече дворец приема повечето от многобройните си любовници.

Щеше ми се да го прекъсна: за пореден път да го запитам какво общо има това с Давид или с Орор? И преди всичко: какво общо има с нас двамата? Може би очевидното и взаимно желание, което цареше в тясното пространство на лимузината, изпълваше с трепет атмосферата в него?

Все пак не се наложи да се намесвам, защото той чудесно знаеше накъде ни води този теоретичен увод:

- Също както Наполеон при първата среща с Жозефин, Давид отначало изцяло попадна в плен на Орор. Тя правеше с него каквото си поиска. Известни са ви нейните гранични състояния... Дори му изневеряваше най-безсрамно.

Трудно бих могла да си представя Давид в ролята на въздишащ и страдащ рогоносец.

- По-късно, след сватбата им, когато той започна да заема все по-отговорни постове във фирмата, също както Бонапарт от обикновен офицер се издига до генерал, сетне до консул, постепенно съотношението на силите между тях се промени. Вече той бе водещата личност, него желаеха всички жени...

- А Орор?

- Тя бързо повехна. Скучаеше сама у дома и полека-лека безвъзвратно изпадна в депресията, която открай време я мъчеше.

- И тогава Давид на свой ред е започнал да й изневерява, така ли?

Също както аз, на свой ред и по свой начин мамех Давид...

- Почти спонтанно и без да се крие - потвърди той. - В Тюйлери е имало тайно стълбище от партера до втора спалня, по-малка от официалната, разположена под работния кабинет на императора, по което Констан, първи камериер на Наполеон, е отвеждал младите придворни дами, върху които е падал изборът на владетеля.

- Защо ми разказвате всичко това?

Обърна се към мен със суровото изражение и пламтящите очи на хищник, достатъчно уверен в силата си, за да позволи известна свобода на своята плячка, без да изпитва каквото и да било съмнение, че в края на краищата ще я разкъса. Впрочем той вече ме разкъсваше с поглед.

- Защото през времето, за което ви разказвам, Давид все още не обитаваше дома Дюшеноа. Живееше в апартамента на авеню „Жорж Мандел“ в Шестнайсети район, който сега заемам аз. Устройството на този апартамент напомня Тюйлери: над него има малко двустайно жилище, също наша собственост, до което се достига по главното стълбище, но също така и чрез вътрешни стъпала. Аз отдавна съм ги зазидал, но тогава Давид много често ги използваше...

Как ли са изглеждали жените, с които той е прекарвал само по една нощ?

С колко ли жени е преспал Давид, преди да срещне мен?

Никога не сме разговаряли на тази тема. Трябва ли да смятам, че са десетки, може би

стотици... Толкова много? Мога ли да не изпитвам ревност заради тези минали увлечения?

Възможно ли е, след като си притежавал една тяло, да изтриеш напълно спомена за него, да

забравиш всички онези, които си държал в обятията си?

(Ръкописна бележка от 11 юни 2009 г., съставена от мен)

Дали това бе истинската вътрешна природа на Давид? Дали той не бе всъщност неуморим ловец, който непрестанно дири все нова и нова плячка, докато Луи се бе съсредоточил върху една-единствена, върху мен?

Питах се: къде би могло да се намира скритото стълбище в дома Дюшеноа?

- Споделяше ли с вас?

- Да. Давид непрестанно ми се хвалеше. За него това бе част от състезанието между двама ни.

До този момент безизразното му лице се разкриви в едва доловима горчива усмивка.

- Учудваше ли ви поведението му?

- Не ме учудваше... Възмущаваше ме! Не можех да приема начина, по който се отърва от Орор, все едно че беше строшена играчка само защото беше по-крехка от него. Само защото беше...

Той долепи длан до стъклото на вратата откъм неговата страна, сякаш се опитваше да изтрие гледката, която се откриваше през него.

- Защото беше...?

- Като оправдание за постъпките си Давид твърдеше, че Орор имала твърде ограничени способности. Колкото и да се съпротивлявал на изкушенията, не можел да се задоволи с онова, което тя можела да му предложи.

Не бе нужно да ми обяснява за какви способности става въпрос.

- Вие сте виждали нещата по различен начин... - вметнах наслуки аз.

При тези думи положих ръка върху коляното му и той се взря в нея с болезнено желание. Веднага я отдръпнах. Нямах никакво намерение да го разстройвам и да преча на признанията, на които би могъл всеки момент да сложи край.

Пред очите ми непристойният, извратеният Луи, когото познавах, отстъпваше място на един обзет от нерешителност Луи, разкъсван между моментното желание и тежестта на спомените, който очевидно ме щадеше. Бях стъписана от това ново отношение към мен.

- Да. Смятам, че Давид бе този, който я потискаше. Още в началото на тяхната връзка той превърна Орор в свой идол, в свое недосегаемо същество. До такава степен я идеализираше, че когато научи за нейните забежки... направи всичко възможно да я откъсне от света.

- Наказваше ли я заради тях?

- Бих казал по-скоро, че се опитваше отново да овладее положението. Напомням ви: Давид е Наполеон. Можете да му отнемете всичко с изключение на властта. А най-лесният начин да го докаже бе да затвори Орор у дома. Предлог за това бе здравословното й състояние, а и плащаше добре на лекарите, за да й предписват постоянен покой.

- Значи, въобще е престанала да излиза?

- Към края почти не... Независимо дали пребиваваха на авеню „Мандел“, или в Динар, тя живееше под похлупак. Най-лошо от всичко бе, че тя изобщо не се оплакваше. Бе станала напълно зависима от него.

Наполеон и Жозефин, владетелят и старата, изоставена любовница. Не разликата във възрастта бе сложила край на страстта между Давид и Орор. А какво тогава? Трябваше ли да повярвам на това белязано от горчивина предположение, че двамата са се отдалечили един от друг само защото са дирели различни неща в секса?

- А след това?

Ново почукване по стъклото подкани Ришар да потегли.

- В деня, когато загина Орор, всички бяхме в Динар, в голямата вила „Рош брюн“, която баща ни бе купил двайсетина години преди това на нос Малуин. По този начин бе задоволил своята прищявка, след като продаде част от своя дял в Осеан.

Динар.

„На брега на морето... Само че не накрай света“, бе казал Давид по повод нашия меден месец. Значи, там имаше намерение да ме отведе? Мястото, с което бяха свързани болезнените за него спомени...

- Продължавате ли да ходите там?

- Аз не... - отвърна тихо той. - Никога повече не се завърнах там. Вилата си остана почти такава, каквато бе по онова време. Мисля, че само Арман прескача веднъж годишно, за да я наглежда, но нищо повече.

- А през онзи ден? - настоях аз. - Какво се случи тогава?

- Давид постоянно отсъстваше, както винаги уж зает с бизнес, Орор си стоеше затворена в своята стая. Непрекъснато плачеше, защото бе открила писмо от негова любовница. С една дума...

- Вие също ли бяхте там?

- Да, с тогавашната ми приятелка.

Значи, Луи Барле вече е имал „приятелки“. Той, неукротимият и див звяр, се е оставил доброволно да остане за известно време в затвора на тази брачна двойка, защото за него вилата е била именно такава. Дали охотно е приел подобно положение?

- Именно приятелката ми успя да поговори с Орор през заключената врата и разбра какво се е случило. Банален водевил... Уви, един от многото подобни епизоди, които тя вече бе преживяла преди това.

Не го прекъсвах. По мрачното изражение на лицето му, закрито като от буреносен облак, разбрах, че изпитва нужда да сподели всичко докрай.

- След това двамата излязохме на вечеря в Сен Мало. Там бяха родителите ми, а също и Арман. Нямаше никакъв повод за тревога.

Ала бе се оказало, че напротив...

- Тя бе успяла да се измъкне крадешком през нощта. Сама ще се убедите, когато видите мястото...

Дали Давид вече бе споменал пред него къде смята да ме отведе на сватбено пътешествие?

- Къщата се издига до самия ръб на скалите. От нея до морето може да се стигне само по тесни и стръмни стъпала. Те водят до крайбрежния път, който при прилив остава под вода.

Неволно в съзнанието ми изниква зловеща картина:

- Именно там се е удавила?

- Да... Впрочем така и не стана докрай ясно. Само че тъкмо отсреща има големи остри скали. При отлив човек би казал, че може да мине по тях, но в действителност те са целите в пукнатини и дупки. Достатъчно е кракът да попадне в една от тях и клетникът се оказва в капан.

- Защо?

- Защото водата вътре действа като помпа и ви засмуква. А когато дойде приливът, оставате под водата. Ако през следващите минути никой не ви се притече на помощ, за да ви измъкне...

Това описание съвпадаше с предишния му разказ, отпреди няколко дни, пред чаша чай.

Обърнах внимание, че сега колата се отправя на запад и отминава площад „Конкорд“, а след това „Етоал“

- Смятате ли, че е било обикновен нещастен случай?

- Честно казано, не. Не вярвам.

Каза това някак безизразно.

До този момент погледът му бе отправен навън, но сега той се обърна към мен и видях върху лицето му усмивка на облекчение. Нима бях първата, с която споделяше всичко това?

- Така или иначе, никога няма да узнаем... Когато пристигнах на мястото, разбира се, вече бе твърде късно. На повърхността се виждаше само бялата й нощница. А аз като последен глупак реших да се хвърля във водата... Единственото, което постигнах, бе, че на свой ред се оказах заклещен. Просто имах малко повече късмет. Резултатът бе това...

Той небрежно потупа коляното на сакатия си крак...

- Как успяхте да се спасите?

- Забелязал ме някакъв рибар, който тъкмо се прибирал от пристанището. Той поел риска и влязъл много по-навътре, отколкото позволява елементарната предпазливост.

- Значи, му дължите живота си!

- Да. А аз така и не разбрах кой е бил всъщност. Той не се съгласил да съобщи името си на лекарите от болницата в Сен Мало. Изчезнал така, както се появил.

- А Орор?

Когато дойдох в съзнание, от приятелката си разбрах, че не успели да открият тялото й. Вероятно останките й са си все още някъде там, на морското дъно... сред други останки и раковини.

- А Давид?... Каква бе неговата реакция?

- Точна такава, каквато вече ви я описах, Ел. Той, който й бе причинил толкова страдания, не можа да понесе загубата. Няколко години по-късно си сряза китката и белегът още личи. Междувременно успя да стовари вината върху мен: разправяше наляво и надясно, че аз съм блъснал жена му в скалите.

Поредното потвърждение на неговата версия. То съвпадаше с последното обяснение на Давид, който поне в това отношение бе искрен.

- Това, естествено, е напълно нелепо. Приятелката ми е свидетел, че по време на злополуката двамата с нея бяхме в колата.

Властите бяха заключили, че става въпрос за нещастен случай. Край на тази история. Край на Орор. „Удоволствието винаги взема връх над смъртта“, бе заявил преди малко Луи. Що се отнася до мен, не ми бе ясно по какъв начин в случая то бе победило своята стара съперница, как в тази покъртителна драма Ерос бе успял да матира Танатос.

Размърдах се на седалката и тапицерията изскърца под тежестта ми, а Луи отново потъна в мълчаливо съзерцание на гледката отвън. Неговият разказ до голяма степен бе разсеял чувствената мъгла, която плуваше между нас още с потеглянето ни от Ножан.

След дългата поредица тунели, прекосяващи подземните етажи на Дефанс, излязохме на познатия главен път № 13, който водеше към предградията и прекосяваше Сюрен, Мон Валериен и стигаше до Нантер. Сепнах се при мисълта, че има намерение да отиде заедно с мен при мама, но лимузината продължи да лети на запад, без никакво намерение да спира някъде.

Най-сетне, след като отминахме центъра на Рьой, поехме наляво по алея с кестенови дървета от двете страни. Не след дълго колата паркира пред желязната ограда на елегантен дворец. Веднага познах, че това е Малмезон, тихо убежище сред зеленината, известно до днес с розовите си храсти, което Бонапарт подарява на Жозефин, след като вече е осигурил положението си в обществото.

Какво смяташе да ми предложи Луи? Може би да почетем заедно с присъствието си оригиналната спалня, след като вече бях посещавала нейното копие в хотел „Шарм“? Като гледах изражението му, силно се съмнявах в това.

Ала ето че след мъчителните признания той отново се превърна в човека, когото познавах: лекомислен, непредвидим, неуловима фигура върху шахматна дъска, чиито полета непрекъснато променяха цвета и позицията си.

За пръв път от началото на нашето пътуване се обърнах към него лице в лице, готова да му се противопоставя, да се опълча на постоянните промени в настроението му:

- Какво точно искате от мен? Каква игра играете?

- Изобщо не играя, Анабел - отвърна напълно сериозно той. - Никога не си играя. Това, което винаги правя, е... Да изваждам на бял свят.

За пореден път очите му изразяваха откровеност, невинност, като при това проникваха дълбоко в мен.

- Да изваждате на бял свят?

- Да, точно така. Приемете ме като проявител. Като онзи химически агент, който прави видим латентния образ върху вашата сребърна плака. Вие самата несъмнено не си давате сметка за това... Но аз го виждам. Виждам как новият ви образ се наслагва върху стария...

Значи, цветът на моето тефтерче „Десет-пъти-дневно“, както и на получените писма, не беше избран случайно? Сребрист цвят. Цветът на разкриването.

- Химически проявители вече не съществуват - възразих аз. - Днес никой не ги използва. Край. Сега всичко е цифровизирано.

- Не и при мен.

Постепенно върху лицето му разцъфна усмивка като ново цвете в неговата градина. С дискретен, едва ли не плах жест той ми посочи сградата в неокласически стил, белите стени и сивия покрив:

- Вече сте разбрали... Аз съм от друго време!

Той изскочи от лимузината толкова пъргаво, колкото позволяваше недъгавият му крак, и при това движение за миг се оголи прасецът му, но аз успях да видя върху него друга татуировка, друга буква, сякаш отзвук от онова а, гравирано върху китката му. Това бе главно „Д“, вписано в дискретни орнаменти.

А и Д. Тоест - АД.

- Орор Делбар, неволно прошепнах аз.

Останалата част от деня бе поредица от нежни и игриви моменти сред пролетното изящество на розовите масиви, под сянката на редиците от липи. Уханието неволно ми напомни мамините цветя и за момент изпитах чувство на вина, че напоследък прекарвам при нея толкова малко време.

За щастие, макар и малък, паркът на Малмезон беше възхитителен: без показност, без фонтани и натрапчиви зрелища, той предлагаше достатъчно пространство за разходки, далеч от градовете и от потока на времето. Също както бе постъпил в Париж, Луи се постара да се придържа към ролята на добросъвестен екскурзовод, оживявайки обясненията си с пикантни, на моменти пиперливи анекдоти, неизменно белязани от онова двусмислие, което превръщаше историята в същинска енциклопедия на разпуснатите нрави. Впрочем той обърна особено внимание на пристройката, издигната по поръчка на Наполеон, където той да приема своите любовници, без да безпокои останалите обитатели.

Поседнахме за късен обяд в съседната бирария и следобедът беше към края си, когато лимузината ме остави пред вратата на дома Дюшеноа.

- До скоро, нали? - каза само на прощаване Луи с усмивка, която изразяваше плаха надежда.

Досега не бях обърнала внимание, че всеки път, когато беше наистина развълнуван, в долната част на дясната му буза се появяваше трапчинка. Веднага я нарекох трапчинка на истината, защото бе съпътствала редките мигове, когато бе разкривал пред мен истинския си облик. В градината на Музея на романтичния живот. А освен това, по-късно през същия ден, когато в колата ми разказа подробно за смъртта на Орор.

- Може би... - казах в отговор аз. - При всички случаи ще се видим на някое от вълнуващите съвещание в БТВ!

Той оцени моята ирония и погали ръката ми с върха на пръстите.

Вратата се отвори пред мен, преди още да съм хванала дръжката. Шофьорът Ришар, койтобе прекарал целия ден зад волана, без нито за момент да се появи пред очите ни, сега изникна пред мен в контражур.

- Госпожице... - изръмжа гигантът, като отстъпи назад, за да ми позволи да сляза.

Изненадваща любезност от негова страна след толкова дискретност.

Ала когато излязох и светлината падна върху лицето му, веднага разпознах бръснатата глава, масивната челюст и преди всичко приветливия вид на булдог... „Негодник, но почти.“ Това бе не някой друг, а навъсеният съсед, който ми бе върнал Фелисите така, сякаш ми подаваше торба с изпражнения!

Останах със зяпнала уста. Той се върна на мястото си зад волана, захлопна вратата и веднага запали двигателя. Все още си блъсках главата върху тази загадка, когато лимузината вече бе стигнала до другия край на улицата - съвременна тиква, превърната в каляска, шумна и бърза.

Както обикновено по това време, особено откакто Арман постоянно търчеше из града, зает с подготовката за сватбата, къщата беше празна. Тримата космати палавници вероятно бяха в градината, радвайки се на слънчевите лъчи, които косо осветяваха южната фасада на дома

Дюшеноа.

Редом със сребристия плик, чието присъствие върху масичката вече не би могло да бъде изненада за мен, открих ръкописна бележка от Давид, която свидетелстваше, че е минал оттук през деня.

Поредната досадна вечеря с корейците.

Предвид техните обичаи, предвиждам запой.

Вероятно ще закъснея. Не ме чакай.

Обичам те.

Д.

Бавно разпечатах плика, който веднага ми се стори по-малко обемист от предишните. Действително в него открих само обичайната магнитна карта за „Шарм“ и две печатни бележки.

Липсата на пояснение бе нещо като тест: вече би трябвало да знам мястото и времето на срещата. Хотел „Шарм“, 22 часа.

Обърнах двата правоъгълника от твърда хартия и с удивление открих, че върху всеки има различна повеля. Не бе необходимо Луи да ми повтаря коя да е от тях, за да ме убеди да отида на срещата. Предварително знаеше, че ще се явя. И тъй като бе убеден в това, можеше да си позволи да ми предложи двойна порция. Минаваше на по-висока предавка:

4 - На твоя господар ще се подчиниш

Зад привидната си благосклонност, втората заповед беше още по-заплашителна и криеше скрита закана:

5 - В твоето желание ще се вслушаш

Какво знаех аз за моите собствени желания? Със своето коварство Луи, представил себе си като проявител, действително бе пробудил у мен скрити във времето копнежи и потиснати влечения, но сигурна ли бях аз, че искам да им се отдам? Колко струваха моментните удоволствия и силните и пикантни, но мимолетни наслади в сравнение с необятното щастие, което ми обещаваше Давид Барле?

Реших засега да не поставям под съмнение измамното мълчание на Давид. Ако версията за събитията, представена от по-възрастния му брат, бе вярна, това означаваше, че той през цялото време ме е мамил. Оказваше се, че той е бил първата жертва и едновременно палач на обзетата от лудост Орор. Можех да си представя бремето на срама и позора, с което е живял след случилото се, като годините почти не са излекували острата болка, останала след нещастието и след сторените прегрешения. За него аз бях девствено пространство, начинание, което той да доведе до успешен край, и тази му амбиция оправдаваше неговото мълчание, колкото и тягостно и непочтено по отношение на мен да бе то.

Хапнах набързо в кухнята, докато Синус и Косинус се боричкаха в краката ми, очаквайки да получат някое парченце, след което се затворих в спалнята и измъкнах изпод бельото съкровищата, получени в дар от Луи през последните дни: тайнствения ключ, нагайката, яйцето, чийто вид бе достатъчен, за да пробуди у мен неудържими контракции, огърлицата на Пайва и дори иглата за коса, подарена ми от Давид, но без съмнение избрана от неговия брат. Разгледах отново всеки от тези предмети, оценявайки за пореден път изяществото на един или богатите орнаменти на друг. Солидни и изтънчени, гладки и твърди, проникващи и непроницаеми, те представляваха странна мозайка, чиято контрастност бе в унисон с противоречивия характер на човека, който ми ги бе изпратил. В съчетанието им се таеше възхитителна само по себе си двусмисленост. Ала целият този еротичен битпазар не би имал никакво значение, ако откажех да го приема. Единствената негова цел бе да направи от мен актриса, която открито изживява своите наслади, превръщайки тези неодушевени предмети в живи партньори.

Защо тогава днешната покана не бе съпроводена от никакъв предмет? Дали на място не ме очакваше друга изненада в духа на Луи? Трябваше ли да очаквам нещо, което предполага по-висока степен на въплъщение?

Да, отражението ми в голямото огледало в нашата спалня за пореден път ме убеди: променила се бях. Без съмнение окончателно. Бях престанала да бъда някакво си горещо момиче, но още по-малко бях податлив материал, който Давид смяташе, че ще може да оформи по свой вкус. И макар да продължавах привидно да спазвам покорството, наложено ми от разкошната обстановка, която обитавах - дома, сватбената рокля и предстоящата церемония от висша класа, - каква част от моето същество все още се съгласяваше на това? Дали това бях аз, или все още живото у мен малко момиче от Нантер? Що се отнася до новата Ел, която бе разцъфнала в резултат от тайните ми срещи с Луи, на какво всъщност разчиташе тя? Имаше ли изобщо някаква представа? И коя бе следващата стая, в която й предстоеше да задоволи нечий апетит?

Този път се явих в хотел „Шарм“ без какъвто и да било материален ориентир няколко минути преди уреченото време. Двайсет и два часът е без малко.

Влязох, без да удостоя с поглед или с поздрав господин Жак, който в този момент бе зает да пише нещо. След последното ни спречкване не виждах как бих могла да го моля за помощ и затова веднага се отправих към асансьорите.

- Добър вечер, госпожице!

Пред мен бе усмихнатият Изиам, чиято радост бе напълно искрена. Дългите му клепки трептяха по-забързано от обикновено в знак на споделено удоволствие. Макар да знаех, че е изцяло предан на Луи, верен роб на своя господар, за мен той продължаваше да съхранява определена доза невинност.

- Добър вечер, Изиам. Ще ме отведете ли до стаята?

- Разбира се. Коя е тя?

Устните му отново се разтегнаха. Очевидно се забавляваше, че участва в играта.

- Ами... Смятам, че вие знаете, нали?

- Аз - да. Но вие трябва да ми я посочите!

След като подхождаше по този начин...

- Добре. Да видим какво имаме в склада: един ключ, стар ключ, който би могъл да отвори коя да е врата.

- Коя да е врата - потвърди той, видимо доволен от отредената му роля. - Значи, нито една.

- Хм, този път нямам нито огърлица, нито яйце... Но имам игла за коса.

- Сигурна ли сте, че тя принадлежи към вашия сбор от принадлежности?

- Не... Прав сте. В такъв случай ми остава само... една нагайка!

В отговор той ми намигна съучастнически.

- Ето, това е! Налице е в инвентара!

- Нагайка... - повторих замислено аз.

Коя от нашите легендарни куртизанки е използвала подобна играчка? Опитах се да си припомня названията на стаите, които познавах, но нищо не ми хрумна. И ето че тъкмо в този момент зърнах зад него един ретроплакат...

Изиам проследи погледа ми и се обърна. На поставения в рамка постер, имитация на стара реклама, се виждаше испанска танцьорка, която държи в едната си ръка ветрило, а в другата, като че за да подчертае войнствената си поза, стискаше нагайка. Оставаше ми само да прочета името на тази тайнствена красавица: Лола Монтес.

- Лола Монтес? - зачудих се аз, като подчертах финалното „С“ - Не се ли произнася Монтез?

- Лола Монтес е заглавието на филма, който Макс Офюлс прави на основата на нейния живот. Така че се произнася Монтес.

След този кратък урок - не се и съмнявах от кого го е на-учил, той ме поведе към асансьора и натисна копчето на втория етаж.

Гледката беше поразителна. Вместо ярките цветове, в които бяха издържани останалите етажи, тук всичко бе в черно, включително стените, вратите и мокетът. Въпреки яркото осветление наоколо беше мрачно като в пещера. Налагаше се да пристъпвам внимателно, почти пипнешком, докато стигна до стаята.

Вътрешността се оказа сумрачна и почти толкова печална. Оскъдната светлина идваше от няколко мъждукащи лампи по перваза на ламперията и от тавана. Този кенотаф в памет на най-митичната куртизанка от епохата на романтизма предразполагаше по-скоро към вглъбение, отколкото към бурни страсти. Ала изщракването на ключалката зад мен мигом ми припомни какво ми предстои тук и шибна като камшик сетивата ми.

- Приближи се...

Също както предишния път, тези думи, дошли сякаш от нищото в празната стая, ме извадиха от вцепенението и аз така се стреснах, че едва не изпищях. Сега обаче липсваха тонколони. Металическият тембър, изкривен от вокодера или от друго подобно електронно устройство, не идваха откъм стените на стаята, а от срещуположната на вратата страна, където мракът не позволяваше да се различи нито силует, нито елемент от мебелировката.

Въпреки това успях да доловя в непрогледната тъмнина леко раздвижване. Бих могла да се закълна: някой се прокрадва към мен. Отстъпих назад, като всяка моя крачка бе забавена от страха и желанието, двете отколешни съучастнически чувства от най-ужасните ни кошмари, които ни пронизват най-силно миг преди събуждането.

- Не се бой. Щом си тук, значи не се страхуваш.

Звукът на този глас наистина бе плашещ, но интонацията бе по-скоро успокояваща. При тези думи той най-сетне поне отчасти ми се яви. Въпреки това си оставаше анонимен, защото бе с черна латексова маска на лицето, комбинезон от същата материя, който покриваше стройното му тяло чак до петите. Изумителен костюм, който навяваше смътни детски спомени - кечист, панаирджийски акробат, но също и далеч по-зрели фантазми - Жената котка, Секс Машина и какво ли още не.

Прилепналата материя видимо бе издута под корема му, което означаваше, че вече е в

ерекция.

- Нали? - настоя той.

- Не, не се боя... - предпазливо се съгласих аз.

Той измъкна иззад гърба си тънък и дълъг предмет, който отначало не можах да позная.

- Тогава ела при мен. Нищо лошо няма да ти сторя.

Нагайка! Подобна на тази, която Луи ми бе изпратил и която преди малко съвсем невинно въртях в ръце.

И тогава бях поразена от една подробност: въпреки мрака ясно виждах, че мъжът пред мен не държи нищо, което да напомня бастун, и очевидно не се нуждае от такъв, за да стои здраво на нозете си.

- Нали нямате намерение да... - задавено промълвих аз.

- Да те бичувам? Не. Ако не се наложи. Ако си послушна.

Опитах да овладея гласа и разума си.

- Окей, окей... Май че стигаш твърде далече с мен.

- Шшшт... - просъска той. - Все още никъде не сме стигнали, а ти вече биеш отбой.

- Не желая да бъда удряна.

- Кой ти каза, че ще бъдеш? Имай предвид, че с това могат да се правят безброй други неща.

Като потвърждение на думите си, той започна да гали тялото ми с гъвкавия кожен връх през нищожната защита на дрехите ми. Всяко докосване ме възбуждаше, сякаш го правеше с език.

Онова, което при други обстоятелства, като обикновена зрителка, вероятно би ми се сторило гротескно, сега ме караше обилно да отделям сладък и отровен сок. Това, че съм център на неговото внимание и на цялата обстановка, замъгляваше разума ми, който повече не можеше да се бори срещу копнежите ми и срещу самата мен. Отбранителните ми линии падаха една след друга и вече ме обземаше непреодолимото желание да се оставя на волята му.

- Затвори очи... Съсредоточи се върху онова, което чувстваш.

Не бе необходимо да ги отварям, за да доловя близостта му. Той почти ме докосваше, дъхът му на равни интервали брулеше лицето и шията ми. Ала онова, което ме стъписа, бе пълната липса на телесна миризма. Откъм него не идваше дори лекото ухание на тоалетна вода. Само острият и натрапчив мирис на латекс.

Тогава той хвана ръката ми и внимателно ме отведе до леглото, покрито също с черни чаршафи, подобно на копринена катафалка, върху която той бавно ме положи.

По странен начин в момента, когото се отпуснах по гръб, откъм тавана се разнесе музика и се спусна над нас като ситен дъжд, който постепенно се усилваше.

Не познах мелодията, но трябва да призная, че тя напълно съответстваше на ситуацията: омайваща мелопея, разпростряна над нас като пелена, на език, който не бях в състояние да назова. Напомняше грегорианско песнопение, но на някакъв нов култ, в който велики жрици са жените. Думите нямаха никакво значение, защото гласът сам по себе си увличаше в шеметни висини.

Мъжът свали една по една дрехите ми, които тази вечер бяха скромни и семпли, след което продължи да разхожда бавно кожения ремък по голото ми тяло. По овладяната точност на

жестовете му отгатнах силната му, жилеста снага.

- Тази композиция се нарича Рогеуег т1коШ епй... - съобщи ми шепнешком той.

Именно това ми подсказваше и нагайката, която последователно и планомерно изследваше най-чувствителните ми ерогенни зони. Спираше се на най-деликатните от тях, онези, които предизвикваха у мен сладостен, продължителен и преди всичко осезаем трепет. Потрепването в основата на шията ми потвърждаваше това. След тях дойде ред на раменете ми, които тръпнеха от удоволствие, примесено с лека болка. Дори онзи безименен триъгълник, разположен между ухото и тила, тънеше в доволство. А какво бих могла да кажа за гърдите, корема и изпадналата в екстаз вътрешна страна на бедрата, които трепетно се разтваряха при всяко докосване, любопитни да отгатнат продължението, сякаш някой им разказваше увлекателна история, която чуват за пръв път?

Цялото ми тяло бе напрегнато, нетърпеливо, жадно да научи повече и преди всичко да почувства повече. По-силно?

- Много ми харесва така... - въздъхнах аз, без да си давам сметка дали имам предвид ласките или музиката.

Внезапното проникване на кожения прът между големите ми устни изтръгна от гърлото ми остър писък. Последва леко въртене във вътрешността на вулвата ми, като всяко обхождане бе съпроводено от осезаем натиск, който ме довеждаше до крайност, изпъваше хълбоците ми и извила гръб, аз се повдигах, за да придам сила на допира.

- Ох!

Първият удар по корема ми дойде изневиделица, лек и същевременно достатъчно реален, така че аз го почувствах като ухапване.

- Нали нямаше да ме удряте!

Надигнах се сърдито, но ръката му отново ме просна по гръб, без да мога да се противя на налегналата ме тежест.

- Бичуването не е удряне.

- Така ли? Кажете това на кожата ми!

- Не обръщай внимание на думите... По-скоро чувствай.

Приливът на гняв не само не ме откъсна от усещанията ми, а напротив, засили сигналите, отправени към тялото ми. При всяко шибване аз жадувах следващите удари да бъдат по-силни, като се питах върху коя част от мен ще попаднат. А те минаха последователно по гърдите, бедрата, ханша, като грижливо щадяха сгърченото ми от болка и желание лице.

Превъзмогнах надигащата се у мен паника, когато той внезапно ме яхна, притисна ме, а коленете му обездвижиха ръцете ми. Досетих се какво е на път да направи, когато метална халка обхвана китката ми и се чу изщракване, като същото се случи и с другата ми китка.

Бях закопчана в белезници.

Когато отворих очи, за да видя какво ще бъде продължението, всичко бе изчезнало: лампите бяха изгасени и стаята тънеше в пълен мрак. Сега можех да отгатна присъствието му единствено по дишането и по леката топлина, която се излъчваше в стегнатото в латекса тяло.

Той, изглежда, бе прочел последната ми мисъл, защото дочух шум от цип, по който заключих, че се съблича. Свали от себе си комбинезона и освободи не само тялото си, но и онова до болка

познато ухание: ванилия, лавандула.

С една дума: Луи. Или мъж, използващ неговия парфюм.

Последните ми съмнения се разсеяха, когато към миризмата се прибави и гласът, възвърнал нормалния си тембър.

- Никой мрак не е толкова мрачен, че да те затъмни...

Предположих, че говори... за моята красота?

Нагайката не беше единственото приспособление, до което той прибягна през онази вечер.

- О, не!

Металното яйце, което безцеремонно пъхна между краката ми, бе абсолютно копие на онова, което вече бе използвал, за да ме докара до оргазъм.

- О, да! - кратко ме опроверга той.

Сетне, без да съм наясно какво ще последва, дочух стъпките му по мокета, а след това двойното изтракване на отваряща и затваряща се врата.

Наистина ли бе излязъл?

Нямах време да стигна до друго предположение. В мен постепенно започна да се надига вълна на наслада. Яйцето само бе оживяло, направлявано от вещата ръка, която, както предположих, вече бе далеч от мен. Все още бях с белезниците и не можех да регулирам нито силата, нито движението на яйцето в мен, а още по-малко продължителността на неговите вибрации.

Първият оргазъм избухна във вътрешностите ми като взрив. Почувствах се не разкъсана, а по-скоро сведена до огнена топка, превърната в модерна скулптура, представляваща само и единствено изтръпнала от наслада вулва.

- Не това... Ти си... - проплаках аз, в плен едновременно на екстаза и на неудовлетворението.

Исках всичко това да свърши. Или по-скоро да започне отначало. Не можех да понасям повече всички тези игри и породеното от механика удоволствие. Желаех него. Желаех го в себе си. Незабавно и без остатък.

В момента, когато той влезе, простенах отчаяно и жално, признателна и готова на всичко:

- Ел...

Без нито дума, той приближи до мен и измъкна яйцето от вагината ми. Вълната на облекчение, която изпитах, след изтеклата от нея струя, стигна чак до гърдите ми. Чувствах как потъвам, увлечена във въртопа на оргазма. Удавих се и бях щастлива от това.

- Вземи ме... Вземи ме - молех го аз.

Той остана безучастен на призива ми, сякаш изобщо не ме чуваше. Вместо това усетих как коленичи между бедрата ми и ме придърпа до ръба на леглото. Започна да лиже вулвата ми като измъчван от жажда, току-що измъкнал се от лапите на пустинята.

Контрастът с начина, по който постъпваше Давид, бе поразителен. Вместо ритмичността на метроном, присъща на моя бъдещ съпруг, при Луи всичко бе изненада, паузи и смяна на темпото. Не бе необходимо да прониква в мен, за да постигне успех. Онова, което би трябвало да забави насладата (нали се твърди, че кунилингусът бил ефикасен само ако е продължителен), напротив, засилваше желанието ми, караше устните ми да набъбнат, а клиторът ми да щръкне до неподозирани висоти.

По време на някаква лекция един от нашите преподаватели спомена като пример книга с еротични фотографии на Люсиен Клерг, озаглавена Родена от вълната. Водена от

любопитство, подирих в Интернет що за книга е това и бях поразена и едновременно стъписана от снимките на прекрасни голи тела, в повечето случаи без глави, потънали в

талази от пяна.

От тях във въображението ми изникна представата за миризмата на моята пичка моя собствен полов орган, от която винаги бях изпитвала неудобство, докато, напротив, тази на мъжките полови органи притежаваше способността да ме възбужда. Лесно бих могла да потисна тази представа, скривайки я в тайното ъгълче на моите комплекси, ако всеки ден, въпреки чистото облекло и парфюма, не усещах постоянно как тя стига до ноздрите ми. На чина в училище, а по-късно на студентската скамейка, в киносалона или в метрото, навсякъде, където по силата на обстоятелствата попадах сред непознати, бях убедена, че и те са в състояние да доловят мускусния мирис на моята пичка-катеричка. Имам чувството, че

същото това ухание на море, което открай време й

приписвам, е пропито и в страниците на тази книга.

(Ръкописна бележка от 11 юни 2009 г., съставена от мен)

Върхът на езика му проникна до връхчето на клитора и дълго време си игра с него, заличавайки всякакви прегради между нас и заличавайки последните ми задръжки. На моменти почти изпитвах болка, но сякаш сред мрака на стаята блесна мълния и порази миниатюрното гръмоотводче на моята наслада, изгаряйки вътрешностите ми, замъглявайки погледа ми и подчинявайки всички мои сетива.

- О, дааааа!

Чувствах се напълно сломена, изпепелена. Вече бях жена, която при оргазъм не крещи „Не“, а „Да“.

Този път не съм го чула кога е излязъл. Едва когато раздвижих едната си ръка, разбрах, че е свалил белезниците.

Ала макар развързана, макар и свободна, знаех, бях сигурна, че занапред му принадлежа. Бих могла да се омъжа за когото и да е. Включително и за брат му. Бих могла да изградя меко и уютно битие.

От този момент нататък имах един-единствен господар.

Луи и никой друг.

12 юни 2009 година

Когато се изправех пред проблем от лично естество или още по-зле, пред дилема, всеки път постъпвах по един и същи начин, възможно най-малко журналистическия и най-малко професионалния: вместо да подиря подходящи примери или сравнения у близките си, аз гледах филми, чийто сюжет повече или по-малко бе свързан с въпросния проблем. В много отношения се отнасях с по-голямо доверие към творците на киното, отколкото към колегите си от пресата или към експертите, психолози и социолози, що се отнася до въпросите от интимен характер. Така например, когато мама се разболя от рак, през последвалите седмици гледах няколко пъти филма на Нани Морети Интимен дневник, който разработва тази болезнена тема по начин, способен да повдигне духа.

По темата за споделената любов между двама братя и две сестри според мен нямаше по-подходящ филм от Хана и нейните сестри на Уди Алън, или пък италианската сага Най-добрите години, която заплени младежката ми душа, особено с участието на великолепната Жасмин Тринка, на която започнах да подражавам, цупейки устни и придавайки изплашено изражение на широко отворените си очи.

За разлика от Елиът и прословутата Хана, която благоразумно се завръща в лоното на брака след бурната любовна история на неустоимата Лий, вече отхвърлях този изход, върху който тегнеше печатът на буржоазния морал и на конформизма. През следващата нощ опитвах да убедя себе си, че не е необходимо да правя избор, като се въртях в леглото ту на едната, ту на другата страна, редом с потъналия в дълбок сън Давид. Ала това в известен смисъл вече бе избор.

В крайна сметка не би ли било възможно да живея по този начин, отговаряйки на желанията ту на единия, ту на другия, самата аз разкъсвана между копнежите и разума, между тялото и сърцето, между мъжа, който се опитваше да ме завоюва с хитрост и сила, и другия, който ми предлагаше живот, лишен от страст, но и без болка, сред упойващата музика на удобствата, нежността и безгрижието?

- Добро утро, Ел. Разпечатах окончателния вариант на договора. Оставил съм го на масата, както се уговорихме. Можете да го погледнете още веднъж, преди да подпишете...

Арман се бе появил в кухнята, където закусвах, както винаги безшумно като призрак. С приближаването на деня на сватбата той ми се струваше все по-посърнал. Дали това се дължеше на стреса около подготовката? Или пък на прекомерната употреба на алкохол?

- Да, благодаря, Арман. Сигурна съм, че всичко е безупречно.

На непристойните, язвителни и възбуждащи повели на Луи съответстваха безапелационните нареждания на Давид, сбор от правила, които имаха за цел да превърнат нашия живот в поредица от предварително програмирани епизоди, подчинени на регулатор на скоростта. Без трусове, без инциденти, кротка омая, в която добрите дни нямаше да се различават от лошите, смекчени от въздушните възглавници на неговите пари и на моята отстъпчивост. Спокойно можех да затворя очи, сигурна, че всичко ще бъде под постоянен контрол.

- А, за малко да забравя - възкликна той, преди да се завърне към изпълнението на

ежедневните си задължения. - Бижутерът ми върна пръстена. Позволих си да го оставя във вашата стая, върху нощното шкафче.

До папката с брачния договор открих друг, по-тънък куп листи, чийто вид предизвика у мен далеч по-силно вълнение: в пластмасов джоб бяха събрани бели перфорирани листи, подобни на онези, които вече бях получила. Без нито за момент да се съмнява в това, че ще ги използвам, моят подател вече предвиждаше продължение на моето тефтерче „Десет-пъти-дневно“. Нещо повече, самият той тържествено отбелязваше своето завръщане, защото върху последната страница, с добре познатия ми вече почерк, бе написал следното:

Кога ще ме приемете такъв, какъвто съм?

Желаете ли друг да се явя, макар насън?

Да бъда с нови чувства и с нова буйна страст.

Спя ли върху спомените нежни в този час?

С какво да ви примамя? Какво ще привлече вас?... Всяка първа дума от тези редове.

За момент бях стъписана от необичайната форма на по-сланието. Откога се изразяваше в стихове? Още повече ме развълнува съдържанието. За него бе неприсъщо да говори така открито, макар изискано, за чувствата си.

След това обаче взех от салона таблета, който както винаги стоеше върху ниската масичка, преписах първите думи и го пуснах в търсачката. Отговорът дойде почти мигновено: „Отговор на Алфред дьо Мюсе до Жорж Санд“ Поемата на Жорж Санд и играта на думи в нея ми бе позната, но за отговора на нейния любовник изобщо не бях чувала. Ключът тук бе далеч по-прост, а освен това бе даден в последния стих: „Всяка първа дума от тези редове“. В резултат се получаваше следният въпрос: „Кога желаете да спя с вас?“.

Проследих докрай тази литературна игра между двамата и така попаднах на отговора, даден от писателката: „Тази страст, която мъчи ме без глас, / нощ и ден очаква отговор от вас“. Тоест: „тази нощ“.

Усмихнах се вътрешно: такова ли бе неговото намерение? Да започнем с помощта на моето тефтерче да обменяме писма, подобни на някогашната кореспонденция между двамата даровити влюбени?

Извадих от чантата моя „Десет-пъти-дневно“ и записах в него въпросните два стиха. Макар Луи да не можеше да ги прочете, все пак диалогът между нас продължаваше.

Питам се дали от момента, когато станах полово активна, съм поела поне веднъж инициативата за връзка, макар и мимолетна, с някой от моите партньори. Струва ми се, че не, и ни най-малко не се гордея с това. Не може да става дума за срам, а по-скоро за

съжаление, защото днес смятам, че този от двамата, който пръв даде израз на желанието си, се ползва с известно предимство. Дали нямаше по-често да стигам до оргазъм, или да бъда

по-добра любовница, ако поне от време на време не поемах инициативата за връзка с моите партньори? Никога няма да узная това. Тялото ми е обречено на вечна носталгия по

поривите, които съм пренебрегнала навремето.

(Ръкописна бележка от 12 юни 2009 г., съставена от мен)

Насърчена от тази последна закачка, в отлично настроение, се приготвих набързо. Времето летеше и след два дни отсъствие в никакъв случай не биваше да закъснявам, защото това щеше да стане повод за нови коментари. Вече си представях как навсякъде по коридорите на кулата „Барле“ се носи мълвата за това колко несериозно се отнасям към задълженията си.

- Ох! Притеснявах се, че вече изобщо няма да се завърнете!

Следвайки ужасния си обичай, Клое се нахвърли върху мен веднага след като минах през автоматичната врата. Изглеждаше още по-нервна, отколкото преди два дни. Нима моето отсъствие действително бе всяло толкова силен смут сред служителите? Сетих се за онова, което ми бе казал Давид за безкомпромисното отношение на синдикатите.

- Изключено - защитих се аз. - Как така няма да се завърна?

Тя ме изгледа, сякаш се бях побъркала или пък бях някаква отшелница, останала откъсната от света в продължение на години.

- Давид нищо ли не ви е казал?

Какво да ми е казал? Дали пък не е отстъпил пред натиска на синдикатите и ме е принесъл в жертва пред олтара на социалния мир?

- Трябвало ли е да ми съобщи нещо конкретно? - запитах, вече не така уверено.

- Алис!

Сетих се как прегръщаше блондинката, за да я утеши.

- Алис и Крис!

Алисикрис... Това звучеше като някаква канадска ругатня. Въпреки забавното сравнение, никак не ми бе до шеги.

- Съжалявам, Клое, но изобщо не разбирам какво...

- Крис Хиймс, художественият директор, и Алис Симонсини... Заварили са ги на калъп. Разбирате какво имам предвид. В нейния кабинет.

Значи, надутата директорка по маркетинга само от злоба е бутнала на този претенциозен дървеняк?

- Простете - зачудих се невинно, сякаш съвсем неизкушена от подобни непристойни теми, -но не виждам какво общо има това с мен?

- Ами за това сериозно провинение и двамата бяха уволнени! Точно в деня, когато вие пристигнахте тук. Без компенсация, без помощ за безработни, без премии. Без нищо!

Не можех да повярвам на ушите си.

- Всички само за това говорят. Изглежда, че Ив от информатиката дори е включил мобилния си към вътрешната камера и ги е заснел. Само че аз нямам никакво намерение да гледам подобен запис. Отвратително!

Похотливият начин, по който непрекъснато оправяше кока върху главата си, говореше по-скоро обратното.

През паметта ми отново и отново преминаваше сцената, която се бе разиграла между моя годеник и уволнената. Значи, тогава той не е слагал край на някаква връзка между тях, както си бях въобразила в началото. Ставало е дума за нейното уволнение. Зад маската на едва ли не нежно съчувствие, той се бе проявил като строг и безкомпромисен шеф. Вечерта я канеше у дома на вечеря, а едва ли не на другия ден я изхвърляше като последна никаквица.

Подобна перспектива положи върху рамото ми тежката, леденостудена ръка на съмнението и страха. Ако научеше за странната връзка между мен и брат му, какво би му попречило да ми отреди същата участ? Прогонена, изритана... опозорена!

Когато пристигнахме на осемнайсетия етаж, установих, че вълнението, което ми описа Клое, все още не се е уталожило. Докато минавах по коридора, служителите ме гледаха през стъклените стени не като осъдена, която отива към ешафода, а за да прочетат върху лицето ми как съм приела новината. Независимо дали това ми харесваше, или не, занапред бях част от хората от телевизионния канал, чието мнение не оказваше влияние върху политиката на компанията, но в замяна на това минаваше от ухо на ухо и определяше отношенията между тях.

- Не им обръщайте внимание - прошепна ми асистентката на Давид. - Питат се кой ще бъде следващият. Притесняват се.

Ами аз!

- ... но инак не са лоши хора.

Стигнахме до моя кабинет и аз веднага установих, че там не ме очаква сребрист плик, а Клое веднага хукна по задачи, тъй като времето й бе разчетено до минута:

- Осем и четирийсет и осем. Закъснявам с десет минути за оперативката. Оставям ви. Не се колебайте да ми се обадите, ако имате нужда от нещо.

Предположих, че нейната готовност, както и посрещането ми още на входа, са привилегии, на които се радва единствено директорът и неколцината високопоставени служители, към които очевидно вече принадлежах. Върху все още празното бюро открих бележка, с която Албан ми съобщаваше, че в девет часа трябва да бъда на долния етаж за първите пробни снимки. Така че преди да изляза на арената, имах време само да изпия отвратителното кафе, което охтичавият автомат изплю в чашата ми.

Облечена в бойна униформа - раздърпан суичър и брезентов панталон, журналистката ме прие с приветлива усмивка. Преди да успея да й подам ръка, тя звучно ме млясна по двете бузи.

- Здравей! Оправи ли се?

- Да... Добре съм - отвърнах аз, като се престорих на все още леко болнава.

- Окей. Отлично. Защото веселбата приключи. Започваме сериозна работа. Днес за теб е голям ден: за пръв път заставаш под прожекторите.

- Вече съм наясно.

- Ела с мен. Ще те запозная с техническия екип.

Само за петнайсет секунди бях изстреляна под погледите на петнайсетина чифта очи, които ме претегляха, преценяваха със снизходителност, което и най-лъчезарните ми усмивки не биха били в състояние да разсеят.

- Добър ден...

Ала не техният брой, нито видът им на стари пушки с татуировки ме накараха да занемея след този плах поздрав. Причината бе, че сред тях открих...

- Фред!

Той се бе откъснал от групата и се приближаваше към мен с непринуден вид, все едно че се срещаме като стари приятели за по чашка.

- Здрасти, Ел.

„Ел“, умалителното, до което прибягна, имаше за цел да покаже на останалите близостта между нас.

Хванах го за ръкава и го дръпнах встрани от обсега на прожекторите.

- Какви ги вършиш тук? Не ти ли стигаше онзи скандал пред вкъщи?

- Първо ми кажи добър ден, а след това се успокой. Имай предвид, че тук съм на срочен договор за шест месеца. А освен това и че в момента всички ни гледат.

Понякога ми се струва глупаво и донякъде несправедливо, че онова, което сме научили за собствената ни сексуалност, или онова, което бившите ни любовници са открили по този въпрос, не може да бъде предадено на настоящия ни партньор. Подобно на здравната книжка, би трябвало да имаме и сексуална книжка, попълвана не от лекаря, а от всички онези, с които сме споделяли леглото. Така, когато легнем за пръв път с новото ни завоевание, то би могло да направи справка в нея и да приложи онези жестове и ласки, които ни харесват, а не да действа опипом в продължение на дни и месеци, понякога до самия край на връзката.

Какво би могъл да напише Фред за онази Ел, която познаваше? Например, че не можеше да ме докара до оргазъм с език? Или че бях пълна нула в свирките, плаха, неспособна да поема члена му толкова дълбоко, колкото на него му се искаше, че се гнусях при мисълта как спермата му пълни устата ми, и всеки път отказвах да му доставя това удоволствие?

(Ръкописна бележка от 12 юни 2009 г., съставена от мен)

Погледнах през дебелото стъкло и установих, че действително техниците скришом се забавляват, наблюдавайки бурната ни среща. Приятелката на шефа се засича с бившия си... Такова нещо не се случва всеки ден.

- Наели са те за моето предаване?

- Да. Търсеха квалифициран звукооператор и ето ме тук!

- Съвсем случайно? - просъсках аз. - Ти подиграваш ли ми се?

- Така ли мислиш?

После той ми описа подробно как след спречкването пред дома Дюшеноа Луи успял да го открие и да влезе във връзка с него. Няколко дни по-късно двамата мъже се срещнали на няколко бири и пийналият Луи му предложил „като обезщетение“ да го вземе на работа във телевизионния канал на брат си.

- Така ли ти каза? - едва сподавих яростта си аз. - „Като обезщетение“?

- Ами да. Какво от това? Според него си беше честна сделка, а и според мен също: брат му забърсва моята мацка, а той пък ми намира работа.

В това, че Луи се бе възползвал от безпаричието на Фред и му бе предложил работа, нямаше нищо кой знае колко обидно. Най-унизително за мен бе, че в тази сделка за него аз бях обикновена разменна монета.

- Предполагам, че Давид не е в течение на вашето споразумение?

- Ами не... Пък и не виждам защо. Това си е между Луи и мен.

Разговорът между двама ни се проточваше и хората в студиото вече не криеха усмивките си, като ни гледаха. Някои от тях вероятно вече бяха работили заедно с Фред, защото забелязах, че

му отправят закачливи гримаси и съучастнически жестове.

Всъщност как бих могла да реагирам? Какво да кажа на Давид, та да не приеме присъствието на Фред тук като продължение на моята връзка с бившия ми любовник и да не стане то причина за спречкване между двамата братя?

В крайна сметка реших да се възползвам от случая и най-сетне да поема нещата в мои ръце:

- Окей, Фред. Само че трябва да ти кажа нещо, свързано с Луи.

- Какво, да не би да те сваля?

Направо беше чудно как в резултат от едно наемане на работа моят бивш любовник отведнъж се бе отърсил от всякакви чувства към мен. Луи бе постъпил изключително ловко: с един удар бе потушил гнева на Фред и същевременно бе прекъснал емоционалната му връзка с мен.

- Не съвсем. Да речем, че се държи странно.

Грижливо пропуснах да спомена за поканите му, за писмените повели и за срещите ни в „Шарм“. Наблегнах на вниманието му към мен, на изключителната му щедрост, насочена преди всичко към мама.

- Наистина ли?... Вярно, доста съмнителна работа.

- Неприятно ми е да ти го кажа, но...

Намръщих се.

- Какво?

- Наистина си отличен професионалист, но това, че те е наел, няма нищо общо с твоите качества и никак не е случайно. Чрез теб или чрез мама той иска да засегне мен.

Фред ме изгледа отначало с подозрение, но след това не-очаквано стана сериозен и почувствах как отново се пробужда буйният ми нрав.

- Ясно... Значи, според теб ми предлага добро място не защото струвам нещо. Цялата тази работа е свързана с пъпа на госпожицата.

Опитах се да го хвана за лакътя, но той рязко се дръпна.

- Не се ядосвай, Фред, мамка му...

Той вече се отправяше към колегите си, но моят въпрос го накара да спре.

- Не ти е казал, нали?

- Не ми е казал какво?

- Че ще работиш за мен? Сигурна съм, че е пропуснал да ти го спомене.

- Хм... Вярно. Нищо не ми каза. Разбрах го от „Личен състав“. Само че какво доказва това?

- Чисто и просто, че те манипулира. Съставът на екипа е известен отпреди седмица -блъфирах аз. - Щом си тук бе знанието на Давид, това означава, че Луи се е намесил.

- Твърде възможно - съгласи се той, все още нащрек.

Не виждаш ли, че си играе с теб и с всички нас? За тип като него ние не представляваме нищо. Буболечки, които да стъпче.

Сравнението ми, изглежда, хвана ред, защото по очите му познах, че съм привлякла вниманието му.

- И какво предлагаш?

- Ако Давид научи как те е наел, ще развали договора. Гарантирам ти го.

- Откъде си толкова сигурна?

- Кога постъпи тук?

- Онзи ден.

- Значи, си видял как изгони онези двамата, високата блондинка и кретена, който я чукаше... Просто щракна с пръсти и вече ги няма.

Повторих жеста, за да подчертая думите си.

- Окей. Все си мисля, че мълчанието ти няма да бъде безплатно - подхвърли ми той с блеснали очи.

- Да речем, че и това ще бъде една добра сделка: ти запазваш работата си...

Замълчах, опитвайки се да се сетя каква услуга би могъл да ми направи Фред. Само той можеше да уравновеси влиянието на Луи върху мен, да се превърне в нова страница от безмълвния диалог, който се бе установил между нас.

- Ами аз?

- А ти... Ти ще се постараеш да запишеш колкото се може повече разговори между Луи и неговото обкръжение.

- Да не си откачила? Аз да не съм някакъв Джеймс Бонд?

- Не ме интересува как ще го направиш, Фред. Но искам да ми доставиш разговорите му по стационарния телефон, а освен това да го записваш, когато се намира в близост до някой микрофон в студиото... Ще го хващаш всеки път, когато ти се открие възможност.

Албан се приближи и сложи край на преговорите между нас, но все пак успях да прочета съгласието в очите на Фред, който ми кимна с примирение. Горкият: всичко хубаво, което му се случваше, приключваше по най-гаден начин.

- Ел? Ще дойдеш ли в гримьорната? Ако искаме да свършим до обед, веднага трябва да се хващаме за работа.

Времето до обяда премина на един дъх. Албан не се отделяше от мен. Всички я уважаваха независимо от стажа и положението във фирмата. Освен това Люк и Филип от време на време прескачаха насам и допринесоха за успеха на тази първа фаза, както и за успешното ми вписване в колектива на предаването. Дори Фред се държа безупречно, оставяйки на заден план нараненото си мъжко самочувствие, като от време на време дори разведряваше обстановката с някоя шега или закачка.

Момичето, което виждах на контролните монитори, приличаше на мен не повече от някоя дубльорка на истинската актриса, но с времето постепенно свиквах с това странно раздвоение, започвах да контролирам израза и жестовете под неумолимото око на камерата.

- Ще дойдеш ли да обядваш с нас? - запита ме Стан, режисьорът на предаването, сякаш това се разбираше от само себе си.

Хиляди пъти бих предпочела една салата и коктейл в компания-та на София, но знаех, че трябва да се сработим и затова охотно приех поканата, а след това прилежно изядох кълцаното говеждо.

Албан, чиято мършава фигура издаваше колко нередовно се храни, ни изостави още пред входа на ведомствения ресторант. Ала още щом оставих таблата на гишето за мръсните съдове, моментално се появи отнякъде и ме дръпна настрани.

- Ел! Можеш ли да ми отделиш две минути?

- Какво се е случило? - поразтревожих се аз от сериозния й вид.

- Дано яденето да ти е дало сили, защото ще имаш нужда от тях.

- Да имам нужда ли? За какво?

Както винаги пряма и безцеремонна, тя ме завлече в дамската тоалетна, близо до входа. После, сред глъчката, която идваше отвън, най-сетне изплю камъчето:

- Започваме утре вечер.

За да не припадна и да й дам време да обясни, се направих на глупачка:

- Започваме какво?

- Предаването.

- Шегуваш се. Другите са те накарали да си направиш майтап с мен, нали?

- Вярвай ми, щеше ми се...

- Как така? Кой го е решил?

- А кой според теб би могъл...? - сподави горчивата си усмивка тя.

За мен това означаваше, че Давид ме хвърля направо в ямата с лъвовете. Не разбирах защо по този начин ме принася в жертва. На какво разчита, като ме подлага на подобно изпитание?

- Вероятно това не му е хрумнало изневиделица, както си седи в кабинета?

- Не, разбира се. Току-що научи, че нашият конкурент пуска новото си предаване една седмица по-рано.

- И то е предвидено за утре вечер?

- Точно така.

- Но това е направо абсурдно! Мислех си, че ще го излъчваме в четвъртък тъкмо защото тогава няма особена гледаемост.

- И аз така си мислех.

- Изпраща крехка черупка, командвана от юнга, срещу най-мощния противников самолетоносач!

Морското сравнение, изглежда, й хареса, защото тя ми махна приятелски, което правеше рядко.

- Значи, трябва да се научим да плуваме, нямаме избор!

Разменихме печални погледи, замъглени от облачета пудра и парфюм.

- Какво мисли Люк по въпроса?

- Също като теб: че ще ни смачкат. Само че върви обясни това на адмирала, за когото значение има само въпросният моряк...

Сведох очи, а след това и глава. Хиляди пъти имаше право. Чувствата на Давид към мен пречеха на точната му преценка. Вземаше решения не като шеф, а като влюбен, импулсивен, до

крайност доверчив, неспособен да се вслуша с тревожните или просто предпазливи изказвания на хората от своето обкръжение.

Когато Клое ме видя да надзъртам в нейния кабинет, ококори очи, защото по инстинкт разбра, че се случва нещо извънредно.

- Давид свободен ли е?

- Да... - изпадна за момент в паника тя, след което погледна екрана на компютъра и часовника си. - За десет минути. След това има среща извън сградата. Да съобщя ли за вас?

- Да, ако обичате.

Бъдещият ми съпруг ме посрещна с разтворени обятия, сякаш това бе обикновено посещение на любезност от страна на съседка, дошла просто да побъбри.

- Ел! Скъпа! Научи ли голямата новина?

Не бях си представяла, че кабинетът на един толкова влиятелен мъж може да бъде така оскъдно обзаведен. Освен бюрото, три фотьойла и тясно канапе, единствената украса в помещението беше малък бронзов бюст на баща му, Андре Барле. За пръв път се изправях пред него, така да се каже, лице в лице.

Давид ме прегърна за момент, а след това ми посочи едно кресло точно срещу неговото, както би постъпил с който и да е свой сътрудник.

- Чудесно е, нали?

- Да, чудесно - уморено повторих аз. - Само че също така напълно невъзможно.

- Защо? Заради този тъпак Крис Хиймс ли?

- Не, аз...

- Изобщо не се притеснявай. Разполагаме с резерв от почти двайсет декора за студиото. Остава само да се подредят, да се регулира осветлението и... напред!

Неговата възторженост правеше всичко да изглежда просто и осъществимо.

- Давид... Забравяш една подробност.

- Каква например?

- Никога не съм заставала пред камерите.

- Напротив! - избухна в смях той.

Все едно да убеждаваш доктор Стрейнджлав да не натиска копчето.

- Не!

- Напразно се тревожиш. За тебе работи най-добрият екип професионалисти във френската телевизия.

Сред които е и Фред, моят бивш... Същият, който само преди няколко дни искаше да ти свети маслото.

- Супер! И за какво ще говоря?!

- Споко! Албан ми съобщи, че имаш достатъчно теми, за да покриеш цели три предавания.

„Една от които е репортажът за горещите момичета!“, изкрещях вътрешно аз. Вече едва се сдържах. Ако някой бе в състояние да му отвори очите в тази лудница, това бях аз.

- Спри... Нарочно ли се преструваш, че не разбираш, или какво?

- Какво не разбирам?

Лицето му придоби мрачен вид.

- Че аз съм нула! Абсолютна нула, чуваш ли? Провалих се на всички кастинги, Давид. и то не защото твоите конкуренти са слепи или мръсници.

- Напротив, те са тъпаци.

Скочих от мястото си.

- Не можеш да пуснеш предаването с дебютантка като мен, и то в най-гледаното време на твоя канал, при това без каквато и да било подготовка! Това е безумие! Още не съм готова, Давид, точка по въпроса!

По безизразното му, затворено изражение разбрах, че избухването ми му е повлияло.

- Няма да направя това предаване - заключих вече по-спокойно аз.

- Ще го направиш - незабавно ми отвърна той.

- Не.

- Ще го направиш... Защото аз го искам... Защото си моя жена...

„Все още не съм, неволно си помислих аз.“

- Защото ако излезеш от този кабинет, без да си променила мнението си, не е необходимо да идваш утре. Нито по-късно впрочем.

Беше на път да ме изгони, мен, неговата годеница, която само преди няколко минути превъзнасяше до облаците. Щеше да ме уволни както Алис и Крис, станали жертва на волята му. На неговата неумолимост.

- Помисли си добре, Ел. Ако утре не направиш това предаване, ще си останеш моя съпруга, моя любима съпруга... но никога вече кракът ти няма да стъпи в тази компания. С тази част от нашия живот ще бъде приключено.

Добре, след като трябва да скалъпим надве-натри това предаване, значи...

Колкото по-често общувах с Албан, толкова повече започвах да се възхищавам от енергията на тази млада жена, която съвсем не беше толкова недодялана, колкото изглеждаше. Докато се потяхме с мисъл за малкото време, което оставаше до следващата вечер, постепенно разбирах причината за това нейно държание: в един мъжки свят жената не разполага с много възможности за оцеляване. Или си изгражда образа на властна и недосегаема личност, на фатална жена като Алис, за което обаче трябва да разполага със съответните атрибути и да се съгласи да живее върху дванайсетсантиметров пиедестал, с пудриера в ръка; или пък подобно на Албан, да отправи предизвикателство към мъжете на техния собствен терен - на професионализма, където да се чува нейният глас. Разполагах с целия остатък от следобеда, за да оценя вродения й усет за точност, хапливия й хумор и способността й да превръща и най-досадната работа във вълнуващо занимание.

- Не можем да се задоволяваме с поредица репортажи, които да показваме един след друг, както някое момиченце ниже мъниста. Трябва да намерим основна тема, около която да съсредоточим цялото. Дори да не е кой знае каква, все ще можем с нейна помощ да поставим общо название на манджата, която ще забъркаме.

- Имаш ли предвид нещо?

- Ами да... Прилича на битпазар, но като имам предвид с колко време разполагаме, едва ли ще намерим нещо по-добро: нещо като „Десетте приятни преживявания през лятото“.

- Не е зле - одобрих аз. - Можем да го оформим така: „Десетте приятни преживявания през лятото, пет за него, пет за нея“.

- Никак не е глупаво...

- По пет приятни преживявания за всеки, сред които и едно забранено удоволствие - добавих аз в пристъп на телешки възторг от моята находка.

- Чудесно! Това ще ми даде възможност да включа и темата, за която Луи спомена онзи ден. Инак не виждах как ще представя инцидентно проституиращите жени като начин за добро прекарване на отпуската. А така пасва идеално на рубриката.

Все едно с усмивка сама да си пусна куршум в крака.

- Сигурна ли си? Мен този репортаж малко ме смущава...

- Защо? - насмешливо запита тя. - Да не би да накърнява феминистките ти убеждения?

- Да.. Донякъде и това. Притеснявам се преди всичко, че някак не се връзва с останалото. Знам, че Луи приема обществените явления като част от културата. Само че не ми се ще да започваме с такива траш теми.

- Съгласна съм. Аз самата обаче смятам, че този репортаж си го бива.

- А и освен това вече разполагаме с него, нали? - въздъхнах аз.

- Точно. Пък и е направен за сметка на тайните фондове на Луи. А това като нищо ще ни спести поне десет процента от отпуснатия бюджет.

- Толкова ли е важно?

- Ако искаме да си запазим хляба, в случай че не привлечем достатъчно широка зрителска аудитория, може да бъде дори е въпрос на оцеляване.

- Разбирам. А защо смяташ, че може да се стигне до такъв провал?

- Можеш да бъдеш сигурна. Никога предаване като нашето не е било пускано без предварителна реклама. Така че дори да не постигнем кой знае какъв рейтинг, приумицата на Луи ще ни позволи да докажем, че харчим по-малко от всички останали... Затова предлагам да включим репортажа.

Не можех да противопоставя нищо на подобен аргумент. Значи, щяхме да говорим за горещите момичета. Оставаше ми само да изпия чаша вода, за да преглътна горчивия хап. Засега се задоволих с няколко глътки черен чай, който Албан бе приготвила за нас двете.

- Ако искаш, да го изгледаме сега - предложи моята посестрима. - Така ще се чувстваш по-спокойно и ще имаш възможност да се дистанцираш от него... Ще кажеш нещо като: „Предлагам ви това, но само за да разоблича мръсниците, които прибягват до подобен род услуги“.

През живота си не бях гледала много порно филми. Четири или може би пет, все по

времето, когато Фред смяташе, че трябва чрез тях да насърчаваме позадрямалото си либидо. Единственият ми спомен бе неоснователният, но непреодолим страх, който ме обземаше всеки път, когато започнеха началните надписи. Не толкова от моите реакции или че ще бъда смутена от някоя унизителна сцена. Не... Боях се да не би на екрана да се появи моето

тяло и моето лице, сякаш някоя моя двойница би могла да вземе участие в снимките без мое знание. Тази глупава мисъл напълно ме блокираше, а Фред така и не можеше да разбере

защо съм се гипсирала.

Ала под студената си като мрамор кожа аз кипях. Между бедрата ми пламтеше същински пожар. И колкото по-голяма прилика откривах между мен и някоя изпълнителка, толкова по-обилна и гъста ставаше влагата, струяща от моята цепка.

(Ръкописна бележка от 12 юни 2009 г., съставена от мен)

Подобно внимание я ласкаеше. Изглежда, под грубоватата й черупка се таеше далеч по-чувствително и отзивчиво същество.

- Не, не, щом ти казваш, че го бива, имам ти доверие... - съгласих се против волята си аз. - Ти си професионалистката.

От обсъждане на обсъждане останалата част от деня премина в постепенно оформяне на моето предаване. Ала на какво се надявах всъщност? Нима само преди няколко часа сама не бях заявила на Давид, че не ме бива за нищо? И ако не беше Албан, която балансираше моята некомпетентност, дебютът ми на екрана щеше да се превърне в любителски запис, който няма нищо общо с работата на опитните телевизионни водещи.

Бях толкова увлечена от неистовото темпо, наложено от новата ми приятелка, че почти бях забравила за братята Барле, за техните лъжи и за клопките, в които се опитваше да ме улови всеки от тях, като мрежите им така се преплитаха взаимно, че след всеки разплетен възел следваше друг, още по-сложен.

Бях включила мобилния си телефон на тих режим и предпочитах да не обръщам внимание на получените съобщения. Най-сетне, по време на една пауза, чух гласа на мама, която ми разказваше как същата сутрин при нея се явили трима работници, които се заели да поправят безброй дребни нередности, които тровеха нейното всекидневие и с които тя постепенно се бе примирила както от досада, така и поради безпаричие: повредени електрически ключове, паднали плочки, запушени тръби, олющена боя.

Албан отново влезе в моя кабинет, придружена от млада брюнетка с очила, като самата тя мъкнеше няколко закачалки с пролетни тоалети.

- Ел, да те запозная с Жералдин, която отговаря за облеклото ти по време на предаването...

Разменихме поздрави.

- За следващите предавания ще имаме повече време - продължи тя, - но тъй като за сегашното, доколкото разбрах, се ориентираме към типаж „красавица от полята“ със сламена шапка, ето какво можем да ти предложим.

Пет рокли с цветни мотиви, една от друга по-къси и прозрачни. Изчаках да ми ги покаже всичките, поставяйки ги върху собствения си бюст, и накрая спрях избора си на един определено целомъдрен модел в розово и бяло.

- Тази според мен не е лоша.

- Продадена! - одобри с решителен тон Албан. - Ако с нея не обереш точките, като се започне от пуберите и се стигне до пенсионерите, значи нямам понятие от мъжки фантазми!

Макар предназначена да разведри атмосферата, забележката й ми напомни нещо, за което напразно се опитвах да не мисля: не след дълго щях да се появя пред погледите на хиляди анонимни зрители и всички те щяха за възложат на мен очакванията си; без съмнение щяха да ме критикуват, опитвайки се да видят какво има под тази тънка материя, а аз по никакъв начин не бих могла да им попреча. Нещо повече, представях се пред тях напълно доброволно. В сравнение с това изпитание, ексхибиционизмът, на който Луи ме бе накарал да се отдам в хотел „Шарм“, ми се струваше едва ли не напълно невинен.

С това приключи работният ми ден. Костюмиерката си тръгна, държейки пред себе си избраната рокля, подобно на хоругва, предназначена за утрешната медийна церемония.

- Утре сутрин в колко часа можеш да дойдеш?

Говореше ми за утрешния ден, който се падаше в събота, първият от двата почивни дни. Но нямаше нужда да ми напомня, че отсега трябва да свикна с подобни жертви.

- Рано. Преди осем. Предполагам, че по това време и Давид вече трябва да бъде тук, така сигурно ще дойдем заедно.

Веднага съжалих, че по този начин припомних особения си статут в компанията. Ала сърдечната усмивка, с която тя ме дари за довиждане, ми показа, че не обръща внимание на подобни неща.

- Ако мога да си позволя един съвет - подхвърли ми тя, вече в коридора. - Не прави никакви планове за тази вечер. И най-важното - легни си навреме!

Тъкмо се канех да напусна кулата „Барле“, когато на вратата на кабинета се появи Фред, видимо впечатлен да ме види в подобно светилище.

- Влизай! - насърчих го аз.

Той затвори вратата след себе си с необичаен за него заговорнически вид.

- Имам нещо за теб. Даже две неща.

- Вече?

- Ами да. Луи е един твърде зает господин и непрекъснато разговаря по телефона. Впрочем питам се какво друго върши тук, освен да дрънка по телеф...

- Окей, давай по същество - прекъснах го донякъде раздразнено.

- Доста време обсъжда с брат си студиото за твоето предаване.

- Така ли? Значи, за предаването?

- Не точно... Записал съм всичко от начало до край, но да речем, че Луи май упреква Давид за уволнението на Алис.

Това вече бе достойно за удивление. По какъв начин случилото се с нея би могло да засегне самовлюбен денди като Луи? По време на разказа за смъртта на Орор бе споменал за „някогашната си приятелка“, без да я назове по име. Откога Алис Симонсини работеше за братята Барле? Възможно ли бе тя...?

- Ето, слушай...

Фред натисна копчето на цифровия си диктофон. В тишината на моя кабинет се разнесоха гласовете на двамата братя:

„Мамка му! Не можеш да я изгониш като последна мръсница! Да ти напомня ли колко малки глупачки са минали през твоя кабинет през последните петнайсет години?

- Млъквай! Затваряй си устата!

- Аха, много лесно може да се провери - изкиска се Луи. - Достатъчно е да накараме Клое да изброи колко пъти в разпределението на времето ти има „не ме безпокойте“... При тебе, моето момче, нещата са ясни като в хотелска стая...

- С тази разлика, че аз тук съм си у дома. Чукам която си искам и когато си искам! Но не и Алис!

- Значи, я изгони само защото за момент и тя се е почувствала тук у дома си? В това ли я упрекваш? За това, че толкова дълго ти досаждаше?

- Отлично знаеш, че това няма нищо общо.

- Значи, защото е изчукала тъпак като Крис Хиймс? Вече ти е омръзнала, но и не искаш друг да си има работа с твоята стара играчка? Нали така?

- Луи, започва да ми писва! Ако продължаваш така, няма да бъдат последните уволнени тази седмица!

- Давай тогава! Хайде, направи си кефа! Ако знаеш откога очаквам това да се случи!“

Внезапно гласовете бяха заглушени от някакъв механичен шум, който сложи край на разговора. Предположих, че в този момент са се появили студийните техници.

Усещах върху себе си изпитателния поглед на Фред и затова се въздържах от какъвто и да било коментар върху чутото. Задоволих се само да го запитам:

- А другият запис какъв е?

- Разговор по стационарния му телефон. Трудно го хванах, но все пак се чува доста добре.

- На кого се обажда?

- Май на някоя си Ребека. Не спомена фамилията й.

Ето че тази жена най-сетне отново се появяваше на хоризонта. Излизаше на сцената, което, неизвестно защо, предизвика у мен неприятно усещане.

- Хайде, пускай го - подканих го аз.

- Ел... Не съм сигурен, че ще ти бъде приятно да чуеш това.

Смущението му беше напълно искрено.

- Защо?

- Защото говорят за теб. И за Давид.

Какво ли биха могли да си кажат за мен, което да не знам?

- Нищо, пускай го. Свикнала съм.

Той отново включи цифровия диктофон.

„- Бека, аз съм.

- Здравей, мили Лу. Как си?

- Бива. Само че тук положението е на път да стане неудържимо.

- Мога да си представя.

- Преди малко бяхме на път да се сбием с Давид. Не мога да си спомня кога се счепкахме за последен път... но бяхме на косъм да го направим отново. Също когато се млатихме заради Орор.

- Това са минали работи.

- Да... Само че, изглежда, не съвсем.

- Не бива да губиш хладнокръвие - насърчи го тя. - Не и сега. Нека продължи да вярва, че си на негова страна.

- Зная, зная...

- А за другото? Всичко върви ли по план?

- Да. Напредвам. Смятам...

- Мислиш ли, че тя накрая ще се откаже?“

„Тя“. Името не бе произнесено, но бях сигурна, че става въпрос за мен. Продължението доказа, че съм била права.

„- Нямам представа. Арман ми съобщи, че се е съгласила да подпише брачния договор.

- Не бива да се отчайваш: докато не е казала „да“, за теб все още има надежда.

- Да, разбира се - съгласи се той с необичайна за него умора в гласа.

- Искаш ли да разговарям с нея?

- Хм... Може би. Само че не виждам това какво може да промени.

- Доверяваш ли ми се? Да или не?

- Да... Да.

- Ето, накара ме да закрия агенцията и аз го сторих. Нали така?

- Вярно. Благодаря ти.

- Ще й се обадя и ще те държа в течение.

- Окей. Целувки.

- Горе главата. Знаеш, че винаги съм с теб, мили Лу. Изцяло и завинаги.“

Чутото кънтеше в главата ми. Би трябвало да изслушам записа още няколко пъти, за да мога да го осмисля. Тази фамилиарност между двамата, начинът, по който тя го наричаше „мили Лу“, но преди всичко последната част от разговора, в която се наговаряха как да ме накарат да се откажа от Давид. Защо? Не бях в състояние да открия липсващото звено между този интимен разговор и еротичната игра, която Луи бе захванал с мен. Дали още от самото начало целта не е била една: да се откажа от намерението си да се омъжа за Давид? И в такъв случай какво беше основанието на този пъклен план, след като Луи ме познаваше само от няколко седмици? Поради каква причина бе влязъл във връзка с мен посредством прословутите перфорирани листи, преди още да се запозная с мъжа, който бе на път да стане мой съпруг? В това нямаше никакъв смисъл, никаква логика...

Бях потънала в тези мисли, когато чух звука на мобилния телефон. На екрана беше изписано: „непознат номер“. С кисела усмивка дадох знак на Фред да си върви.

- Добре де - изръмжа той. - Оставям те.

Беше вече на прага, когато го извиках:

- Фред!

- Какво?

- Съжалявам.

- Нищо. Няма значение - не ме разбра той.

- Искам да кажа: за всичко това...

Сви рамене и се отдалечи по коридора, влачейки крака. Докато приключа с него, вече се бе включила гласовата поща:

„Ел, Ребека е. Ребека Сибони. Зная, че със София сте се опитвали да се свържете с мен... Дължа ви някои обяснения. Всъщност по-скоро на теб. На ъгъла на улиците „Роа дьо Сисил“ и „Фердинан Дювал“ има малък ливански ресторант. „Ескал дю Либан“. Ще бъда там към двайсет часа. Ела сама, ако обичаш. До скоро.“

Едва имах време да помоля Клое да съобщи на Давид, че временно ще отсъствам, да скоча в едно такси, поръчано за сметка на фирмата, и се озовах с няколко минути преднина в квартала, който няколко месеца преди това изобщо не познавах и където се бях озовала благодарение на София.

Докато чаках, хвърлих едно око на витрините. Имах усещането, че всеки от околните магазини е предназначен за мен. В названието на всеки от тях откривах елемент от самата мен или от настоящата ситуация: в „Дама купа“ предлагаха доста дръзко бельо; в „Еднопосочен път“ продаваха парфюми по поръчка; що се отнася до „Долхаус“, така нареченият „куклен дом“, разположен в самата сграда, където преди това се намираше агенцията, тясното помещение, което заемаше, бе натъпкано с еротично бельо и секс играчки.

Веднъж София ми разказа как е поставила началото на

колекцията си от секс играчки. Нейна колежка от университета, шведка с изключително свободни нрави, й показала вибратор от розова пластмаса. Прост, но ефикасен. Тъй като познанията на София по английски са доста оскъдни, тя се заблудила в намеренията на

шведката Джени.

Въобразила си, че това е подарък и следователно предметът е нов, докато онази всъщност просто й го дала назаем. Вече прибягнала с успех до услугите на тази на пръв поглед невинна играчка, когато разбрала, че колежката й многократно я била използвала преди това. Това би могло да я отврати веднъж завинаги от сексуалните играчки, от Джени и от въобще от секса, но се случило обратното, и то в най-висока степен. Тя така и не върнала въпросния атрибут на шведката, която накрая охотно й го отстъпила.

(Ръкописна бележка от 12 юни 2009 г., съставена от мен)

Когато влязох в ливанския ресторант, Ребека ми махна дискретно от дъното на залата. Беше си все същата, каквато я познавах от няколкото ни срещи: прекомерно изискана, прекалено изрусена, удивително слаба и на всичко отгоре поръсена с такава доза „Шалимар“, че би могла да изпълни с уханието му цялата улица.

Преструваше се, че похапва от някакви ориенталски сладкиши, които ми посочи с безконечно дългите си нокти:

- Искаш ли да опиташ от захаросаните бадеми? Страхотни са.

- Не, благодаря... не съм гладна.

Не беше вярно. Само че не бях тук на вечеря с приятелка.

Започна с лъжа, която беше безвкусна и трудно смилаема като сладкиша в чинията й. Обясни ми, че преди известно време полицията била претърсила няколко хотела, които момичетата от нейната картотека редовно посещавали. В резултат не можели да предоставят пълната гама услуги на своите клиенти. Така дейността на „Нощни красавици“ станала невъзможна и тя се видяла принудена временно да удари ключа на агенцията.

И дори да опразни офиса? Да изключи личния си телефон? Да престане да приема обажданията? Съвсем неправдоподобно обяснение. Само че не можех да повторя онова, което самата тя бе казала в записите на Фред.

- Ребека, отдавна ли познавате Луи Барле?

Като стара лисица тя прикри учудването си и окото й не мигна. Въпреки това можех да си представя колко е стъписана от моя въпрос.

- Доста отдавна. Защо питаш?

- Защото занапред двамата доста често ще се срещаме.

Тя ме дари с широка усмивка, опитвайки се да си върне предишното влияние върху мен.

- А, сещам се. Научих, че ще се жените с Давид. Поздравления. Това ще е един от най-престижните бракове, сключени с помощта на агенцията.

- Давид Барле изобщо не е бил мой клиент.

- Така ли? - с престорена разсеяност възкликна тя.

- Наемал ли е други момичета?

Тъй като тя се опита да отбегне въпроса ми така, както до този момент отбягваше погледа ми, аз я хванах за ръцете, без намерение да я пусна скоро. Малко ме засягаше дали Давид е спал с всички горещи момичета от нейната картотека. Не ме интересуваше въпросният период от миналото му, за който подслушаният разговор между него и Луи ми бе казал достатъчно.

Тя ме стрелна с лазурните си очи, ала по горещите ми длани почувства моята решителност, погледът й омекна и стана някак носталгичен.

- Познавам Луи от времето, когато бях на двайсет и една години. Тогава той беше само на петнайсет. Запознахме се по време на едно от онези събирания, които майка му организираше за него и за Давид. С тяхното богатство и глупавото съперничество помежду им, братята Барле не си бяха спечелили много приятели. Ортанс си въобразяваше, че като кани младежи от добри семейства, особено от деловите среди, двамата ще се научат да общуват. С изключение на мен, която нямах много общо с тези среди, начинанието й така и не успя.

- Били сте любовници?

- С Луи ли? Да, може да се каже. Ще се разсърди, ако научи, че съм споделила това с теб, но аз дълго време му бях като резервна гума. Идваше при мен всеки път, когато беше в плен на някаква сърдечна мъка. Така лекуваше накърнената си гордост... След което веднага си намираше друга. По-млада и свежа.

Ребека, старата любовница, убежище на съчувствието и нежността сред бурния сантиментален живот на Луи.

Значи, през онази вечер в Динар, в ресторанта на Сен Мало, а след това в колата на връщане към „Рош Брюн“... с него не е била Алис!

- Когато е загинала Орор... Отново сте били заедно, нали?

- Да, бях там. Както всеки път, когато той се нуждаеше от мен.

Каза го без всякаква горчивина. Напротив, почувствах безкрайната й любов към човека, който сега се гавреше с мен. Любов, срещу която не бе получила нищо в замяна.

- За съжаление, не можах да му попреча да се хвърли във водата - печално добави тя.

- Могъл е да я спаси.

- Не. През онази вечер, или някоя друга, тя в края на краищата щеше да постигне целта си. А в крайна сметка и целта на Давид.

Съзнаваше, че с казаното ме насърчава да продължа да я разпитвам.

- Давид ли? Да не би да намеквате, че е желаел смъртта й?

- Не точно. Само че вече не знаеше какво да прави с болната Орор. Тя се бе превърнала в строшен скъпоценен камък от короната му.

Описваше ми Давид такъв, какъвто Луи ми го бе представил край Тюйлери, като монарх, който определя отношенията си с другите от гледна точка на славата и амбицията. Като достатъчно циничен, за да пожелае смъртта на онази, която хвърля сянка върху собствения му образ и върху блестящото професионално бъдеще, което всички му предсказваха.

- Смятате ли, че я е оставил да потъне, без да стори нищо?

- Без да стори нищо... И дори лекичко я е бутнал в пропастта.

Спомних си устройството на жилището, каквото ми го бе описал Луи: гарсониерата над апартамента на авеню „Жорж Мандел“. Върволицата от любовници. Тайната стълба. Същински Дон Жуан, безогледен консуматор на женска плът.

Да опетни образа му: нима Ребека не правеше тъкмо това пред мен по заръка на Луи? Въздържах се да не я заплюя в лицето от презрение. Вярно бе, че Давид е властен, себичен, готов да използва другите като пионки. Не можех да го отрека. Безапелационните му решения и дори тираничното отношение, което бе проявил към мен през същия този ден... Ала това превръщаше ли го в някакво чудовище и едва ли не в убиец, за какъвто се опитваха да ми го представят двамата съучастници?

Опитах се да разбера що за таен договор ги обвързваше. Дали просто не бяха слели в едно озлоблението си?

- Как се съвзе Луи след злополуката? Имам предвид, освен коляното?

- Трудно. Чувстваше се виновен, че с нищо не е могъл да помогне. И още повече че не се бе намесил по-рано по отношение на брат си. Когато все още е могъл да му отнеме Орор.

- И какво му е попречило?

- Играта - бе единственият й отговор.

Струваше ми се, че не схващам целия смисъл в този контекст.

- Играта ли?

- Постоянното съперничество между Давид и него. Луи, естествено, е по-възрастният... но по онова време вече бе ясно, че Давид е спечелил надпреварата. При това окончателно.

- При всичко, което му е било известно за него, е можел да оспори резултата - опитах се аз да играя ролята на адвокат на дявола. - Да го изнуди!

- Твърде късно. Андре, баща им, вече бе определил своя наследник. Луи не бе в състояние да стори нищо...

Дълго ми разказва как след това Луи намерил убежище в някакъв въображаем свят на любов от книгите, на колкото романтични, толкова и мимолетни страсти, и на донякъде извратени еротични игри. Същевременно тя го оправдаваше във всяко отношение. Според нея Луи бил първата и основна жертва на смъртта на Орор. Ребека се стараеше да ми го представи като чувствителен и крехък, като наранен от приумицата на баща си и от жестокостта на брат си не по-малко, отколкото от скалите на Динар. Ала аз не можех да простя на манипулатора, който се опитваше да задуши моето щастие в зародиш. Той, мой господар?!

Колкото повече ми говореше тя, толкова по-трудно се сдържах да не избухна.

- Питаш ме как се е съвзел? Отговорът е: като си изгради илюзията, че контролира всестранно своя живот. Измисляше си всякакви, един от друг по-заплетени сценарии... Може би ще ти бъде трудно да повярваш, но по онова време той все още не беше се превърнал в денди, който раздава наляво и надясно уроци за живота.

Освен това беше красив като бронзова статуя. И притежаваше магнетизма на хищник. А също

Всичко това ми беше известно. Изобщо не беше нужно тази стара, изоставена любовница да си хвали стоката. От собствен опит знаех какво влияние оказва Луи върху жените.

- Бе толкова мил младеж... Толкова щедър.

Последното й твърдение, което тя се опита да представи като нещо, което само две приятелки, седнали на чай, могат да споделят помежду си, преля чашата на моето търпение.

- Прекратете този цирк! Ако беше толкова чувствителен, колкото твърдите...

Случи се. Бях достигнала онази критична точка, отвъд която вече не можех да не се разкрия.

Да сваля всички маски, които ме бяха карали да си поставям в хотел „Шарм“. Дори София не би посмяла да постъпи по този начин.

Гневът ми не се надигна като някоя от онези вълни в залива на Сен Мало, които с грохот се разбиват в скалите, а потече като широка, могъща река, която никаква дига не може да възпре.

- Защо си играе по този начин с мен? Защо се опитва да провали брака ми, Ребека? Какво съм аз за него? Пионка върху старата шахматна дъска? Реванш срещу Давид? Епилог на войната между тях, започнала преди двайсет години?

- Нищо подобно.

- Не си ли дава сметка, че би могъл да опозори двайсет момичета като мен, без по никакъв начин да засегне брат си? Би могъл да ме пожертва като пушечно месо, може да ме чука или да ме оставя други да ме чукат във всички хотелски стаи на този свят, ако му скимне... Но никога и по никакъв начин няма да победи Давид! Никога!

Тя ме слушаше, клатейки наляво и надясно конската си глава. Въпреки цялата си самоувереност чувствах, че в нейните възражения има голяма доза искреност.

- Ти нищо не си разбрала. Съвсем нищо.

Каза това като някакво откровение пред самата себе си.

- Да разбера какво?

Продължаваше все така недоверчиво и неуморно да клати глава, сякаш по този начин обясняваше всичко.

Онова, което отначало ме бе разколебало, накрая предизвика раздразнението ми.

По стреснатия поглед на сервитьорите, в порив веднъж завинаги да излея душата си, изтощена от постоянното напрежение около техните тайни, изкрещях с все сили:

- ДА РАЗБЕРА КАКВО???

Техните лъжи по такъв начин се вписваха една в друга като матрьошки, че след разобличаването на всяка от тях се озовавах пред нова, по-малка от предишната. Техният куклен дом бе на път да ме задуши. Не след дълго и аз на свой ред щях да се превърна в строшена играчка в ръцете им. В мъртва играчка. Като Орор.

- Това, което той прави, не е насочено срещу Давид.

- А срещу кого?

Устните й, които до този момент винаги бях виждала сухи и свити, неочаквано се разтегнаха в нежна усмивка.

- Срещу никого. Прави го заради теб.

Усмивката й бе като предаване на щафета, като дар, който се канеше да положи в ухото ми.

С уверен поглед тя повтори:

- Само и единствено заради теб.

Само и единствено заради теб.

Трябваха ми няколко минути, за да оценя измерението на това откровение, за да проникне то в мен, предизвиквайки прилив на весела недоверчивост. Пред моето мълчание Ребека се почувства задължена, да подчертае, че охотно ми отстъпва Луи. Че отдавна се била примирила с това нейният единствен любим да намира щастието у други жени. Все така разпалено, докато аз чувах едва половината от онова, което казва, тя ми обясни какво крепи връзката между Луи и нея. Преди всичко местоживеенето им. Откакто той се бил настанил в петстайния апартамент на авеню „Жорж Мандел“, самата тя заела двете стаи над него. Бившата гарсониера на Давид. От Луи знаех, че междинното служебно стълбище е зазидано. По този начин никой от тях не можел да влезе при другия без предупреждение. Били близки и в същото време независими. Понякога дори дни наред изобщо не се виждали. Ала самата мисъл, че ги делят само няколко стъпала, била достатъчна да им вдъхне увереност.

- Само че всичко това е на път да приключи... - оплака се с въздишка тя.

- Защо?

Въпросът ми, изглежда, я изненада.

- Не са ли ти казали?

Все още стъписана, простодушно свих устни.

- Какво?

- Ами... За ремонта!

Ударите с чукове и кирки, които се чуваха от нашата градина. Шофьорът Ришар в работен комбинезон. Тези картини като мълния пронизаха съзнанието ми.

- Когато се настаниха на улица „Тур де Дам“, Андре и Ортанс купиха и съседния дом.

- Домът на госпожица Марс... - промълвих на себе си аз.

- Да. Обновиха единия, по-просторния, и се пренесоха там заедно с момчетата. Домът на госпожица Марс дълго време остана в предишното си състояние, в каквото е бил обзаведен през четирийсетте години.

Сетих се за табелката пред входната врата: „Бюро за младежки екскурзии“.

- Всъщност домът Марс бе изоставен до смъртта на Андре и Ортанс - уточни тя. - Според тяхното завещание Давид наследяваше дома Дюшеноа, а Луи - другия.

Загубих самообладание и отново повиших тон.

- Луи... Луи е наш съсед?

Как са могли да скрият това от мен? Давид и още повече Арман, който постоянно се оплакваше от неудобствата, свързани със строителните работи в съседната сграда... Защо никой нищо не ми бе споменал?

- Все още не съвсем. От десет години се е заел с безумния проект да възстанови дома в първоначалния му вид. До последната фреска и дръжка на врата. Доколкото мога да съдя, е същински разкош. Но е и бездънна яма, която погълна неговия дял от наследството.

Ето че поне една от мистериите беше разбулена: Ришар не случайно се бе показал иззад синята врата, номер 1 на улица „Тур де Дам“, в деня, когато избяга Фелисите. Шофьорът на Луи вземаше активно участие в проекта на своя работодател.

След като за моя огромна изненада сърдечно ме прегърна и ме разцелува, Ребека дори ми предложи да ме закара със своя кремав „Мини Купър“ до дома Дюшеноа. Вече не можех да гледам с безразличие съседната сграда отляво. Мисълта, че не след дълго там ще живее Луи, за пореден път разбъркваше картите на моите съмнения, на моите намерения и желания, без да мога да преценя кои от тях ще ми се паднат в края на играта.

- Погрижи се за себе си - прошепна ми тя, докато слизах от колата.

Именно това направих през следващия час. Давид за пореден път закъсняваше и аз се възползвах от това за една продължителна гореща баня. Полагах всички сили да пропъдя от съзнанието си думите на Ребека, ала те се въртяха също като пяната в краката ми. Не изчезнаха и когато отворих сифона, а продължаваха да полепват по кожата ми. Обгръщаха ме по-плътно от хавлията и от коя да е дреха: „Прави го за теб. Само и единствено за теб“.

Когато слязох на долния етаж само по пеньоар - чувах как Арман шета в кухнята, - открих на масичката брачния договор и поредното пакетче, опаковано в сребриста хартия. Дали шофьорът Ришар бе негов пощальон?

Разкъсах хартията и отворих кутийката нетърпеливо като дете, получило коледен подарък. Освен магнитната карта и картичката към нея, вътре имаше разкошно ветрило от черна дантела с черна лакирана дръжка, на чийто край имаше необичайна издутина, напомняща фалос. Съпътстващата бележка бе като предишните:

Двайсет и два часа.

Както обикновено, ще трябва сама да откриеш нашата стая.

Вземи със себе си всичко.

Стъписа ме само последното указание. Всички предмети, които бях получила до този момент? Качих се в спалнята, набързо ги събрах и ги пъхнах в леката си дамска чантичка.

Дали за пореден път в действие ще влязат играчките, както подсказваше новата повеля:

6 - Твоята наслада ще овладееш

Дали смяташе отново да отлага до безкрайност момента, когато двамата истински ще се докоснем и ще ме докара до полуда?

На излизане хвърлих поглед към пясъчния часовник и забелязах, че две трети от съдържанието вече бе изтекло долу. А самата аз докъде бях стигнала? Трябваше ли на свой ред да направя своя избор?

Не открих отговора и предоставих решението на моето тяло, оставих краката ми сами да намерят пътя, коремът ми да се устреми към мястото, където го очакват нежните ласки, а вулвата ми да приеме с готовност всеки, който пожелае да я гали, смуче, ближе и разцепи на две като зрял плод, който самият той вкусва с наслада.

Вече нищо не зависеше от волята ми. Бях се превърнала в прост сбор от телесни органи, жадни за силни усещания. В ерогенен пъзел, който очаква някой да го сглоби и който ще простенва всеки път, когато някое парче заеме отреденото му място.

Тази вечер на улица „Пигал“ цареше веселие. Групи пийнали младежи разговаряха на висок глас по терасите на заведенията, а въздухът вече бе изпълнен с уханието на лятото. Би трябвало да бъда като тях, да бъда сред тях, пред чаша коктейл в компанията на София, да позволя да ме ухажва някой младеж на моята възраст и да се отдам изцяло на лекомислието.

Ала аз правех точно обратното, привлечена към една цел, водена от една сила, непоследователна, но и без илюзии. Умът ми бе достатъчно съсредоточен, за да разкрие без мъка загадката на деня. Господин Жак можеше да върви на майната си. Това ветрило бе много по-красноречиво от който и да е друг предмет в чантата ми. То би могло да принадлежи на една-единствена куртизанка от „Шарм“: Каролин Отеро, известна като Прекрасната Отеро. Танцьорка от „Фоли Бержер“ в началото на ХХ век, надарена със загадъчна красота, известна с леките си нрави и с ослепително грациозната си и със съвършени форми гръд, тя се слави не само с безбройните си завоевания сред мъжете, а и с някои любовни връзки с жени, сред които писателката Колет.

За мен нямаше никакво съмнение, тъй като по времето, когато все още се подвизавах като горещо момиче, бях отсядала в тази стая.

Както предишния път, влязох, без да поздравя портиера, и видях Изиам, който стоеше на пост до асансьорите.

- Много сте красива тази вечер... Искам да кажа, по-красива от всякога - поправи се той за проявената очарователна непох-ватност.

- Благодаря, Изиам. Бихте ли ме отвели до стаята „Прекрасната Отеро“, ако обичате?

Той почти веднага уточни със съзаклятнически тон:

- Първи етаж. Бихте ли ме последвали?

Изглеждаше трогателен с тази церемониалност в отношението си към мен, макар всеки път ситуацията и движенията да бяха едни и същи: коридорът, позлатената врата, която ми отваряше, а след това незабавно я заключваше след мен...

Стаята беше такава, каквато я помнех, обзаведена като в публичен дом от „лудите години“, цялата в лъскаво червено кадифе и огледала в стил рококо с арабески. По стените имаше оригинални афиши за „Фоли Бержер“, напомнящи миналата слава на жената, отдадена телом и духом на това заведение. От пръв поглед разбрах, че тази среща ще бъде във всяко отношение различна от предишните. Като се започне с яркото, почти крещящо осветление на множеството полилеи, за разлика от полумрака, към който бях започнала да привиквам.

Другата новост бе присъствието на човек в стаята още преди да вляза в нея. Изключвам последната вечер, тъй като Луи, или мъжът, който се представяше за него, при появата ми стоеше в сянка и излезе напред едва по-късно. И най-сетне, а това наистина бе новост: човекът, който ме очакваше, не бе мъж, а жена.

Маската върху лицето й не можеше да прикрие нейния пол, който ясно личеше по формите на тялото, изпъкналата гръд, бедрата и стройните крака. Беше чисто и просто разкошна. Прелестта й се допълваше от гладката, матова кожа, изпъната над издължените и пъргави мускули, която грееше под лъчите, които падаха от тавана. Жената беше неподвижна, но всичко в нея говореше за гъвкавост и грация, присъщи на танцьорка, подобна на Прекрасната Отеро. И тя, подобно на нея, притежаваше най-прекрасните гърди, които бях виждала до този момент, с горделива твърдост и безупречна закръгленост.

Ала едва когато пристъпи към мен с котешка походка, кръшна като манекенка на подиум, със сигурност я разпознах. Това бе Лиан, прелестната метиска, която бях видяла под ръка с Луи вечерта на първата ни среша, а по-късно с клиент в хола на същия този хотел. Безупречната й физика действаше потискащо на нас, простосмъртните жени.

- Нямам никакво желание...

Тя постави върху устните ми тънкия си и лек като стръкче тръстика показалец, за да ме накара да замълча. Нейните устни безмълвно ми казваха: „Шшт“.

С естествена властност, но без грубост тя направляваше движенията ми. С удивление открих у нея мека, почти гальовна нежност. Без съмнение изпълняваше нечии нареждания, но като всички момичета на повикване от висока класа, умееше да придаде на заучените си жестове илюзията за искреност. Бе по-скоро актриса, отколкото проститутка.

Под звуците на мелодията за пиано, която не можах да позная - може би Шопен, - тя започна да сваля една по една дрехите ми, бавно, грижливо като същинска гардеробиерка, като внимаваше да не измачка нито една от тях. Всеки път пръстите й докосваха кожата ми, която изпитваше все по-осезаем трепет.

След като ме освободи от одеждите, без да ме пита, тя разрови чантичката с моите съкровища и измъкна от нея ветрилото.

Поднесе ми го като някакъв свещен предмет, в очакване сякаш на моето одобрение, но тъй като аз продължавах да стоя вцепенена от изумление, започна да търка вулвата си с дръжката и едва тогава открих, че слиповете й са разцепени на съответното място. Ето нещо, което не бе плод на преструвка: когато вдигна и го поднесе към очите ми, видях, че дръжката е лъскава от влага.

- Оближи го - подкани ме тя с дълбок, ласкав глас.

Подчиних се, отначало плахо, а след това с нарастващо желание, поемайки в уста черната лакирана дръжка, сякаш тя бе фалосът на най-желания от мен мъж. За да ме насърчи, тя протегна ръце към мен, положи върху раменете ми дългите си, копринени длани, гъвкави и меки като плуващи във водата листа, а след това започна да ме гали с възбуждаща мудност, после все по-бързо, спускайки ги към шията, гърдите и накрая към корема. Там пръстите й се вплетоха за момент в пухкавите къдрици, а някои от тях палаво се вмъкнаха за момент вътре в мен.

Окуражена от моето покорство, тя стана по-нападателна. Коленичи пред мен и след като здраво ме хвана през талията, вмъкна лакираната дръжка във вагината ми. Краката ми неволно се разтрепериха и за момент залитнах, ала ръката й, както и дръжката, която проникваше все по-дълбоко, ми позволиха да запазя равновесие, при което ветрилото играеше ролята на кол, върху който постепенно се набивах с наслада, въздишайки на пресекулки.

Размерите на предмета не бяха по-големи от тези на мъжки член, ала усещането бе съвсем ново благодарение на изключителната му твърдост, която му позволяваше решително да преодолява всякакво препятствие по пътя си. Не се чувствах нито разкъсана, нито пронизана, а изпълнена, завладяна, напълно покорена. Мисълта, че подобна наслада може да има за източник подобен съвсем обикновен предмет, при това направляван от ръката на жена, допълнително засилваше объркването ми. Скоро напълно се отпуснах върху вкараната в мен ос, с подгънати

колене, питайки се колко навътре мога да приема този натрапник.

- Сега ела.

Без да извади ветрилото, тя ме отведе до покритото само с бял чаршаф легло и внимателно ме положи върху него, сякаш бях крехко цвете, като при това дръжката нито за момент не се отклони встрани и не нарани вътрешностите ми.

Съзнавах, че приемайки тази нова поза, окончателно се предавам в нейна власт. Вече не бях в състояние да преценявам, да разсъждавам, да противопоставям каквито и да било доводи на тази нежна лудост. Тъй нежна...

Отново ми се мярна София, който измъква пръсти измежду бедрата си, чух виковете на изпадналото в оргазъм момиче в черната светлина. Възхитителните гърди на жената, която бях мярнала преди няколко дни в метрото. Виденията на тези жени се сменяха с бързината на калейдоскоп и въздействието им върху ми не будеше никакво съмнение. Не бях докосвала нито една от тях, но ето че те се съюзяваха, за да мога с тяхна помощ на свой ред да вкуся екстаза. Аз бях тази, която ги желаеше, и все пак, чрез деликатната ръка на „лианата“, те ме обладаваха.

- По-бързо... - чух се да казвам, без да мога да разпозная гласа, който излизаше от гърлото ми. - Хайде, по-бързо!

Сега вече тя движеше ветрилото напред-назад във вагината ми силно и равномерно, следвайки неуморно този постъпателен ритъм, като проявяваше сила, която не бих заподозряла в крехкото й на вид тяло. През полуотворените си клепки можех да прочета възбудата в присвитите й очи, в устните, които непрекъснато хапеше, в напрегнатата съсредоточеност на цялото й същество към моята изпаднала във възхита цепка, която тя нямаше да остави на мира, докато не изтръгне от нея тъй желания оргазъм.

И ето че той се пробуди дълбоко в мен, като топка, появила се някъде под пъпа, която се затъркаля, бавна, тежка, издута до крайност, премазвайки по пътя си всички мои органи. Стигна до основата на матката, стана още по-голяма и след кратък престой там нахлу във влажната кухина, отнасяйки със себе си всичко, изтръгвайки от всеки милиметър плът късчета наслада, които накрая се сляха в неистов вик. Имах усещането, че той излиза не от устата ми, а измежду бедрата ми. За момент пре-станах да различавам двата мои телесни отвора, всеки от които по свой начин даваше израз на всепоглъщащото удоволствие.

- Отлично... - одобри тя постигнатото. - Вагината ти се справя добре.

Действително бях в плен на такова наслаждение, че внезапното измъкване на ветрилото едва не ме накара да изкрещя от болка. Струваше ми се, че изтръгват от мен неделима част от тялото ми.

Луи си бе присвоил званието проявител. В резултат самата аз откривах неподозирани и неизследвани страни на моята сексуалност и сега лежах разтреперана, жадна и неудовлетворена, очакваща следващото, предназначено за мен действие, като дете, което моли за десерт. При това изобщо не се съмнявах, че ще получа онова, на което се надявам. Имах доверие в него, както и в способността си да приема онова, което ми се предлага. Най-сетне без всякакъв страх, с напълно пробудени сетива, аз откривах една по една различните фасети от образа на една друга жена, останала до този момент скрита зад булото на моето възпитание, моите принципи и на моето невежество. Всъщност това бяха много жени, които най-сетне бяха свободни. Ето че всяка от тях можеше да даде израз на различните си желания, на присъщите само на нея фантазии. В този

момент аз изпитвах оргазма на Прекрасната Отеро, но също така на Мари, на Жозефин, на Лола.

С все още притворени от щастие очи чух как вратата се затваря. Лианата бе напуснала стаята, без да се сбогува с мен. Сега тук бях само аз, с моето изтощено от удоволствие тяло, изоставено в меките прегръдки на леглото, сред дяволския ритъм на пианото - мазурка или полонеза? - което изтръгваше от него последните тръпки.

Струваше ми се недопустимо да бъда изоставена така, не докрай задоволена, принудена сама да си доставя усещанията, от които все още се нуждаех. А можеше да ме удовлетвори само и единствено той. Желаех Луи. Желаех го за себе си, само за себе си, сега, дори това да бъде за него мимолетен епизод, просто едно горещо момиче повече в ловната му колекция. Ако можеше да ме обладае веднъж, поне веднъж, може би щях да приключа веднъж завинаги, да оставя в миналото завладяващия му парфюм, обсебващия му поглед, трапчинката в долната част на дясната буза, но преди всичко да се избавя от онази несъмнено измамна увереност, че ако бъда негова, всички други жени, които съществуваха някак отделно, ще се слеят в една и аз ще се превърна в средоточие на една съвършена, единствена, дълбоко изпитана наслада. Че ще престана да живея единствено чрез моите фантазми. Че той ще бъде любовник, напълно различен от всички останали.

Да, стига само веднъж да проникне в мен с член, който си представях дълъг и твърд като дръжката на ветрилото, и също толкова способен да ме задоволи...

Когато бях още девойка и не бях имала връзка с момче,

веднъж реших да опитам какви са усещанията от проникването с помощта на импровизирана секс играчка. От уличен автомат до съседната аптека се бях снабдила с един презерватив

(изчаках да се мръкне и наоколо да няма никой). Разопаковах го и след това не без мъка го надянах на един малък, все още зелен банан, който бях отмъкнала от кухнята. Уви, успях да пъхна между устните само върха на този кулинарен пенис, което не бе достатъчно, за да се

дефлорирам. Натискът

върху химена, опънат като барабан, ме възпря да се опитвам да стигна по-дълбоко. Задъхана, изпаднала в паника да не би да сторя някоя пакост, която не бих могла да скрия от мама, но в още по-голяма степен възбудена, се отказах и се задоволих с обичайното мастурбиране на клитора, който бе по-изпъкнал и по-жаден за ласки от всякога.

(Ръкописна бележка от 13 юни 2009 г., съставена от мен)

Ала колкото повече го желаех аз, толкова по-далеч във времето отлагаше Луи този момент, разтегляйки във времето взаимните ни желания, играейки си с нервите ни чрез своето отсъствие или с моментните си появи. Той действително бе мой господар, защото бе успял да ме накара да го желая чрез леки докосвания, изтънчен и обсебващ като мелодията, която ме обгръщаше със своя мек, невидим воал.

Бих могла за го повикам, да изкрещя името му, да удрям по вратата и да вдигна под тревога целия хотел. Ала знаех, че тези мои опити биха били напразни. Знаех, че часът на нашето сближаване ще настъпи тогава, когато той реши. Дали вече бе избрал часа? Дали го бе програмирал, вписал в своя бележник или върху някой перфориран лист?

Минутите се точеха и ставаше все по-ясно, че никой повече няма да ме навести. Ето защо ми оставаше единствено да обгърна с поглед стаята. Нощна лампа с формата на пирамида; писалище от махагон с толкова тънки крака, че трудно можеше да се повярва как издържат

тежестта му; ваза от матово стъкло с букет бели лилии...

Прокарах ръка по чаршафите край мен и напипах ветрилото. За момент се зачудих, че не го е взела със себе си, но тогава си спомних за повелята на деня: „Твоята наслада ще овладееш“.

Значи, това се очакваше от мен. И докато не изпълня това условие, щях да си остана пленница на тази стая.

Въпреки това не бързах. Дори се заех да разгледам по-подробно този ценен предмет. Като се взрях внимателно, открих, че върхът на дръжката доста вярно възпроизвежда формата на мъжки член в ерекция. Върху черния лак личаха тънки и реалистични подробности: гънките на кожата в основата, тънката, еластична нишка на препуциума и дори жилите на стъблото, чието приятно докосване все още помнех. Дори се запитах какъв модел ги е вдъхновил. Възможно ли бе...

Въпросът не предполагаше отговор. Предполагаше само едно: решително да вкарам дръжката между розовите, влажни устни. Да си доставя на свой ред и според собствените си способности онова удоволствие, което той упорито ми отказваше. Отначало предпазливо, постепенно аз ускорих темпото, проникнах дълбоко, предизвиквайки силни тръпки, които повдигаха долната част на тялото ми, а след това тупвах тежко върху постелята, сред неописуема поредица от стенания. Когато ме порази следващият оргазъм, по бузите ми потекоха сълзи. Коремът ми се тресеше от кратки, резки спазми. Бях като парче земя, върху което се сипе градушката на мощна буря. Внезапно замръзнах неподвижно, докато дръжката бе най-дълбоко в мен, без да бъда в състояние да я извадя. Тя остана дълго там, докато мускулите наоколо най-сетне се отпуснаха и ме избавиха от нея.

Аз давах толкова много на Луи, а толкова малко получавах от него...

Или може бе обратното?

13 юни 2009 година

Преди няколко години, когато двете със София едва свързвахме двата края, тя ме убеди да взема участие в една комбина. Срещу банкнота от трийсет евро аз трябваше да й давам използваните си слипове, съвсем обикновен, памучен модел, които тя след това продаваше чрез някакъв специализиран сайт. След като получех

парите, преставах да се интересувам каква е по-нататъшната съдба на бельото ми. Донякъде

се отвращавах и скоро се отказах от сделката.

Ала днес, години по-късно, се питам понякога каква е била съдбата на моите едва замърсени между краката слипове. Дали все още съхраняват моята миризма? Дали мъжът, който ги е купил, продължава да ги души, преди да започне да мастурбира? Дали ги е прибрал грижливо заедно с други подобни, без да се интересува от самоличността на

тяхната бивша собственица, или са били за еднократна употреба и след това ги е захвърлил?

(Ръкописна бележка от 13 юни 2009 г., съставена от мен)

„Орор Делбар“: чрез търсачката открих само две споменавания на името й. Само че и в двата случая не ставаше дума за нея. Всъщност Орор бе умряла по време, когато частният живот на хората все още не се е излагал на показ в отвореното пространство на уебстраниците и на социалните мрежи.

Въпреки това фактът, че не се появи никъде, нито върху снимка на класа, нито в училищен или университетски списък, нито пък в някое родословно дърво, бе твърде удивителен. Дали нейното семейство, или пък Давид не бяха използвали услугите на фирма, която се занимава с прочистване на електронната памет? Така или иначе, резултатът беше налице: Орор Делбар не бе оставила никаква следа от присъствието си на този свят.

За момент изпаднах в паника, защото ми хрумна безумна мисъл, която веднага отхвърлих: ами ако Орор никога не е съществувала и е плод на нечие болно въображение? Не, невъзможно. Какъв смисъл би имало двамата братя да си измислят подобна жена? Защо ще играят такава комедия, предназначена специално за мен?

Докато сутринта поставях халката на пръста си, имах усещането, че прониквам в живота на призрак, на зомби без минало и без очертания. Дори по-зле - на нереално същество.

Най-сигурният начин да го изпратя обратно в неговите селения, да го прогоня от живота си, бе да хвана химикалката: подписвайки брачния договор, предложен от Давид, който Арман ми бе донесъл, щях да придам на нашия съюз и на сегашния момент много повече плътност от всякакви спомени, действителни или измислени. Ала все не смеех да го направя. Десет пъти посягах към долния ъгъл на страницата и десет пъти дръпвах ръка, сякаш ме възпираше невидима сила, чието име и влияние върху мен вече ми бяха добре известни.

Среща в студиото, красавице.

Вярвам в теб.

Обичам те.

Д.

Бележката, оставена от Давид върху масата за закуска, изобщо не повдигна самочувствието ми, което се намираше в най-ниската си точка. При това за мен това бе най-важният ден. Денят на първата ми поява на телевизионния екран. Щеше да се осъществи моята мечта, което за всяка друга жена на мое място би било като дар от небето. Значението и залогът на предстоящото събитие би трябвало да заличат веднъж завинаги вечерите в хотел „Шарм“, гласа и парфюма на Луи. Би трябвало да треперя от страх, да пърхам от нетърпение, да стена от възбуда. Нищо подобно: чувствах се помръкнала, отнесена някъде другаде, далеч от случващото се и от моите амбиции, които в този момент ми се струваха празна, смешна суета.

Вършех всичко с такова нежелание, че пристигнах в последния момент, когато целият екип вече ме очакваше в студиото. Преди това за мое собствено учудване си позволих лукса да направя отклонение и, с визитна картичка в ръка, взех линия 2 на метрото до спирка „Пер Лашез“

Срещу прословутото гробище започваше широкото и разкошно авеню „Репюблик“, а отляво, малката уличка „Шмен Вер“, далеч по-тясна и обикновена на вид. Спуснах се по лекия наклон, сред миризмата на кебап, която от ранна утрин се носеше над тротоарите с препълнените кофи за смет. От нея, както и от вонята на отпадъците ми се повдигаше, но за щастие, духаше лек ветрец.

Отдалеч забелязах боядисаната в кафяво фасада на книжарницата, притисната между пакистански базар и галантерия за продажба на едро. Дискретната табела, „Ла Мюзардин“, не уточняваше какви издания се предлагат, но един поглед към витрината разсейваше всякакви съмнения.

Бутнах вратата и стъпих върху червения мокет на тихата книжарница, където пред отрупаните рафтове се мотаеха неколцина посетители. Очаквах те да са някакви извратени типове в шлифери, възрастни господа с похотлив вид или амазонки с къси полички. Ала макар мнозинството от клиентите да бяха мъже, като цяло ми се сториха доста обикновени. Тук-там няколко двойки се притискаха малко по-силно, някакъв господин шепнеше нещо на ухото на поруменялата си съседка, а друг галеше с ръка пищния и заоблен задник на своята приятелка. Дали след покупките се канеха да правят любов? Дали щяха да открият тук достатъчно гориво за своите фантазии?

Тематичната подредба бе напълно ясна: отляво до входа се намираше еротичната литература; отдясно и край касата - фотоалбумите и книгите голям формат; в дъното, отдясно -илюстрованите издания и комиксите. Най-сетне, в дъното, отляво - справочниците с дребни подаръци към тях.

Със списъка в ръка, без труд открих първите препоръчани заглавия, които постепенно оформиха малка нестабилна купчинка. Тъй като не ми се искаше да се бавя - от втренчените погледи, които вече опипваха формите ми, започвах да се чувствам неудобно, - побързах да се отправя към самотната продавачка зад щанда, невзрачна, късо подстригана брюнетка. Пътем обаче няколко корици привлякоха вниманието ми. Беше поредица албуми, наречена Ртк Риууу. Вътре имаше изображения на широко разтворени вулви на млади, усмихнати жени, които, изглежда, бяха доволни, че разкриват интимните си части. Верни на обещаващото заглавие, техните полови органи бяха порядъчно свежи и розови, подобни на екзотични цветя или на пеперуди от плът.

Дали все още се намирах под влиянието на безумствата от предишната вечер? Нима лианата, увила се около мен по заръка на Луи, до такава степен ми бе повлияла? Дадох си сметка, че прелиствам страниците, без да мога да спра, като омагьосана от този щанд, без задръжки, питайки се дали бих могла и аз да се поява в подобен албум и дали щеше да ми бъде приятно на свой ред да проникна в тези съвършени, разтворени и влажни отверстия, ако разполагах със съответния продълговат и твърд предмет.

Купчината книги, която стисках под мишница, внезапно се разпиля на пода и ме извади от обзелия ме унес. Двайсетина чифта очи се впериха в мен с укор и насмешка. Промърморих някакво извинение и се наведох да събера книгите, като внимавах полата да не разкрие прекалено бедрата ми или да очертае по неприличен начин задника ми. След това, изчервена от срам, платих набързо и благодарих на продавачката със свенливост, която си въобразявах, че отдавна съм преодоляла.

Макар и вече по-спокойна, през целия път с метрото до спирка „Порт дьо Севр“ така и не посмях да извадя някоя книга от черния пластмасов плик на златисти капки. Преживяното току-що унижение ми бе напълно достатъчно, още повече че изпитанието, което ми предстоеше тази вечер, също криеше може би подобни изненади.

- Закъсня, но няма проблеми... - възкликна Давид, който нахлу в кабинета ми, без да губи време в поздрави.

- Най-важно сега е да си във форма. Закуси ли поне?

Думите и погледът му ме караха да се чувствам като състезателен кон преди първата гонка. Оставаше само да ме погали по муцуната и да ме потупа по задницата, за да прецени какви са шансовете ми за победа. Дали не бе открил у мен именно подобни качества по време на официалната вечеря, когато се запознахме? Дали не бе решил, че аз съм бъдещата звезда на неговия телевизионен канал, или по-скоро необработен камък, който той ще оформи по свой вкус, за да го превърне в скъпоценност?

- Да, да... Всичко е наред. Закусих.

- А сушените плодове? Хапна ли сушени плодове?

Въртеше се в кръг, оглеждаше ме, видимо разтревожен относно качествата на своята кобила, възбуден като треньор, дал допинг на своя колоездач преди началото на надбягването.

- Не съм. Но ще се справя. Обещавам ти.

Не исках дори да си представя какво ще стане с мен, ако не отговорех на очакванията му.

- Добре... Сигурен съм, че ще ги разбиеш!

Този младежки израз му отиваше като шотландска поличка на погребален агент. Ала на него изобщо не му пукаше дали ще стане смешен. Опиваше се от собствения си адреналин, вдигаше оборотите още преди да е даден сигналът за старт.

Ако се издънех пред камерите, както и предполагах, нямаше никакво съмнение, че ще последвам съдбата на Орор. Дали щеше да ме докара до същите крайности? Дали и моето име щеше да изчезне веднъж завинаги от виртуалното пространство?

Уж в прилив на нежност той ме целуна по тила и скри лице в косите ми, опитвайки се да прогони от главата ми мрачните мисли, а ръката му галеше голото ми рамо. Докато не ми говореше за брачния договор и ме възприемаше единствено като своята нова муза, спокойно

можех да приемам разсеяните му ласки.

- Желая те - прошепна той на ухото ми.

Наведох глава, за да приема целувките му, които ставаха все по-настоятелни.

- Не тук...

- Защо? Да не се боиш, че ще те изненада шефът?

Засмя се тихо на собствената си шега, както винаги доволен от себе си и от хората, на които разчита. Предполагаше се, че всичко, което докосне, трябва да се превръща в злато. Открай време е било така. Той винаги е бил победител. С изключение на случая с Орор...

- А, прощавайте...

От открехнатата врата към нас бяха вперени сините очи на Фред, в които блесна онзи внезапен прилив на гняв, който добре познавах. Но той се сдържа за разлика от Давид:

- Какво искате? Какво търсите тук?

Досетих се, че двамата никога не се бяха срещали. И ако Фред добре знаеше как изглежда неговият работодател, големият шеф на БТВ, очевидно това не се отнасяше за Давид, за когото този небръснат млад мъж, в джинси и тениска, очевидно бе някой от дребните служители във фирмата. За него той бе нищожна величина и затова се отнесе към него по съответния начин.

- Аз...

Дали трябваше да ги запозная? А ако да, по какъв начин щях да ги представя един на друг? Вероятно Фред се притесняваше да не разкрия начина, по който бе постъпил на работа, и затова мълчеше в очакване на моята реакция.

- Какво „аз“? Махайте се оттук!

- Скъпи...- намесих се най-сетне аз с помирителен тон. - Това е Фред Морино. Звукооператор е в моето предаване. Вероятно вече ме очакват в студиото?

Разтворих широко очи, за да подскажа на нашия събеседник какво трябва да говори.

- Точно така - потвърди той, като сподави яростта си.

- А... Много добре.

Давид никога и при никакви обстоятелства не губеше самообладание. Той се изправи, по-скоро смутен, отколкото ядосан, и с наставнически тон се обърна към Фред, сякаш мъмри непослушен ученик:

- Колкото и спешна да е работата, човек чука, преди да влезе.

Той посочи вратата, останала широко отворена, с напълно недвусмислен заповеднически жест.

А аз бях прибавила името на моя бивш към гостите на сватбата. Дали стопанинът нямаше да го изгони, преди да е успял да покаже поканата?

- Тръгвам - обърнах се примирително аз към Давид, за да замажа положението, и последвах звукооператора.

Сега беше моментът да люлея бедра пред него, да пърхам с клепки с полуотворени устни. С други думи, да подчертая своята женственост като в някой посредствен филм. Така присъдата му след моя провал щеше да бъде по-снизходителна или щеше да бъде произнесена по-късно.

- И не забравяй онова, което се канеше да ми кажеш преди малко - гальовно му прошепнах аз. - Ще ми бъде интересно.

Веднага щом се озовах в коридора, двамата с Фред ускорихме крачка. И аз като него бях изнервена до краен предел. Нелепата ситуация не само ме бе измъчила. Тя бе разкрила пред мен една нова, доста неприятна страна на моята връзка с Давид. Бог ми е свидетел колко силно желаех този съвършен мъж, живот сред власт и охолство, радвайки се на привилегии, които ще обградят ежедневието ми със стена от недосегаемост. Но при това не бих могла да се отнеса с презрение към онова, което съм била преди това. Не бих могла да зарежа девойката от Нантер и хората, които я бяха съпроводили до самия праг на широко разтворената сега пред нея врата... Не бих могла да бъда едновременно от двете страни на този праг.

Помъчих се да не изливам яда си на Фред, станал неволна причина и странична жертва на разразилата се буря.

- Никой не те е изпращал да ме викаш, нали?

- Не - призна той. - Ала междувременно порових в стационарния телефон на Луи и попаднах на нещо прелюбопитно.

- Какво по-точно?

- Паметта с всички негови разговори, откакто е инсталиран апаратът. А това прави цели три месеца.

- Е, и? - ядосах се аз. - Всеки ден в осемнайсет часа си поръчва момиче по телефона?

- Не точно - усмихна се той.

- И на кого се е обаждал?

- Знам, че няма да ми повярваш, но за номера няма никакво съмнение... Веднага се сетих чий е.

- Хайде, Фред, мамка му! - просъсках през зъби аз.

- Обаждал се е на майка ти. На Мод. Обаждал се е на вашия домашен телефон.

За момент погледът ми се зарея към съседните кабинети, където армия журналисти се трудеше над обедните новини. После се обърнах към него:

- Майка ми? Сигурен ли си? - запитах напълно слисана.

Той изреди без запъване цифрите на стационарния й телефон.

- Само тази седмица е разговарял с нея три пъти - отвърна той, след като погледна бележката в шепата си.

Сетих се за всички подаръци, които й беше изпратил, същите онези награди за моите услуги в хоризонтално положение.

- И... Дълго ли са разговаряли?

- Доста дълго. В понеделник - двайсет и две минути. Във вторник - само единайсет минути. А вчера - осемнайсет с кратко прекъсване от трийсет секунди по средата. Изглежда, е имал друго обаждане.

Това далеч надвишаваше времето за обаждане в знак на внимание или за проверка, проверка на какво впрочем? Бяха си истински разговори.

- Възможно ли е да е вдигала слушалката и веднага след това да е затваряла?

Подобна хипотеза не бе чак толкова абсурдна. Не по-абсурдна от това моят истински-мним любовник, истински-мним девер да се обажда на майка ми, за да си побъбрят като стари приятели.

- Не, не мисля. Апаратите са достатъчно усъвършенствани и имат брояч, който изключва линията, за да не дава напразно заето прекалено дълго време. Ако никой не говори, линията се изключва от само себе си след една-две минути. А не двайсет.

Онова, което техническите познания на Фред не можеха да ми обяснят, бе темата на тези техни беседи. И като какъв се е представял Луи, за да омае до такава степен майка ми. Дали се е представял за своя собствен брат? Или за Арман, под измамния предлог, че я осведомява за приготовленията?

- И откога казваш, че й се обажда?

- Още не съм ти казал. От началото на април насам.

С други думи, приблизително от моето запознанство с Давид, по времето, когато връзката ни все още беше тайна... И много преди Луи да изпрати на мама първия подарък, поне доколкото ми беше известно. Под какъв неясен предлог бе влязъл във връзка с нея? И защо тя бе приела да разговаря с този безлик събеседник?

След като набързо хапнах в компанията на неизчерпаемата Албан, за мен следобедът премина като сън, при това изпълнен с поредица действия, които изпълнявах като робот.

Четиринайсет часа, напомни Клое: репетиция в студиото под зоркия поглед на нашия режисьор Стан, който определи изходното ми положение и придвижването ми по време на предаването сред стъкнатия набързо селски декор. От проекта на скоропостижно изгубилия мястото си Крис бе останало само логото върху огромен твърд картон в дъното на студиото, осветено подходящо, за да изпъква.

Шестнайсет часа: изчитане на репликите от сценария, съставени от екипа на Албан. Повтарях си ги тихичко, давайки си сметка, че тя ги бе подбрала внимателно, за да не ме превърне в някоя от онези възторжени тъпачки, които гъмжаха в конкурентните предавания. Фразите бяха сдържани, точни, виртуозни, но не прекалено, твърде сходни с тези, които сама бих написала, ако доверието на Давид бе стигнало дотам, че да ми възложи и тази задача.

Седемнайсет часа: среща с двамата гости на предаването - прочут книжар, който трябваше да представи подбор от книги за плажа, и професионална танцьорка, изпълнителка на „убийствен танц“, с който зрителите да блеснат на летните дискотеки, както и пример за осъществяване на „неформални“ контакти.

Осемнайсет часа: чай с бисквити, последван от проточил се до безкрай сеанс при гардеробиерката, фризьорката и гримьорката, по време на който имах усещането, че съм бита сметана, която непрекъснато расте по обем.

Нима аз бях тази скована кукла под пласта фон дьо тен, тази китайска ваза, лъснала под прожекторите в роклята на цветя?

- Дръж се така, все едно си дванайсетгодишно момиче, което си играе на телевизионна водеща със своите приятелки - даде последния си съвет Албан.

- На дванайсет години исках да бъда по-скоро като Мари Кюри или като Франсоаз Жиру, но

както и да е...

- Разбра какво исках да ти кажа: преструвай се. Всички, които днес водят най-известните предавания, са започнали, кривейки се като идиоти пред огледалото. Останалото ще дойде след това, с времето, прекарано пред камерите.

Казаното от нея не звучеше кой знае колко успокоително, но поне щеше да затвори устата на моите критици, които непременно щяха да обсъждат надълго и нашироко моята липса на опит. Такива са нравите в тези среди: всеки бързо забравя собствените си грешки, готов да подложи крак на новодошлия, който би могъл да го измести най-малко със своята свежест.

Деветнайсет и трийсет, още един час напрегнато очакване. Под предлог, че имам нужда от усамотение, тръгнах по пустите коридори на осемнайсетия етаж във вече готовия тоалет за предаването, с шпакловано лице и тупирана коса, в търсене на евентуален авариен изход. Докато ще шляех, случайно се озовах пред кабинет, от който бяха изнесени всички мебели. Отдясно на вратата все още се мъдреше пластмасовата табелка с надпис: „Алис Симонсини“. Натиснах дръжката: беше отворено. Единственото нещо, което ме порази в това бездушно пространство, бе все още натрапчивата миризма. Разпознах сладникавия парфюм в цветна тоналност на красивата блондинка, към който се примесваха и по-остри нотки. Дали това не бе миризмата на любовта, букетът, съставен от взаимното сливане на две тела? Колко ли пъти Крис и тя бяха правили секс тук, само на няколко метра от кабинета на Давид? Опитвах се да си ги представя: едрият отпуснат силует на любовника, който притиска задника й до стъклото и трескаво бърка с пръсти във вулвата й, а потеклата от устата му страстна лига капе върху нежната й, горда шия.

Никога не бива да изненадвате приятелите си, докато правят любов...

Преди София моя най-добра приятелка беше Сабин. Бяхме като близначки, приликата ни бе направо смайваща, включително за нас самите. По цели часове се гледахме заедно в огледалото в дирене на разлики. Единствената подробност, която рязко ни отличаваше, бе яркосиният цвят на нейните очи. Леко предимство в нейна полза, от което тя се възползваше в максимална степен, съблазнявайки най-красивите момчета в лицея.

Една сряда, когато ме бе поканила да прекараме следобеда заедно в апартамента на родителите й, пристигнах петнайсетина минути по-рано, сигурна, че ще я заваря пред телевизора или зачетена в някой от любимите й романи за вампири, които намираше за „много секси!“. Входната врата не беше заключена, нито пък вратата на нейната стая. Напълно логично, тъй като през работен ден и по това време се предполагаше, че е сама у дома. Оказа се обаче, че не е така. Още от стълбите до мен достигнаха напомнящи мяукане стенания, от които разбрах каква сцена се разиграва на горния етаж. Въпреки това не можах

да устоя на изкушението.

Изкачих се на пръсти и през полуотворената врата, през

всичките петнайсет минути, предшестващи часа на уговорената среща, наблюдавах как Сабин се вихри в леглото. Направи ми впечатление особено неприличният начин, по който извива тялото си до счупване, за да подложи задника си за кучешката поза. Отвратителните думи, които крещеше, свеждаха партньора й до „чеп“, а тя самата наричаше себе си „кучка“, „курва“ и „най-долната мръсница в лицея“. При това лакомо поглъщаше неговия член чак до основата. А в момента на оргазма заджавка като същинска хиена...

Измъкнах се безшумно и без да дочакам края, защото по онова време все още бях девствена, и това сериозно помени посоката на фантазиите ми. От този ден нататък, чак до

края на учебната година, упорито отказвах да разговарям с нея. Сигурно се е досетила каква е причината за внезапното ми охлаждане, но така и не посмя да засегне този въпрос.

Сцената на разюздано, животинско чукане, която при това се превърна по-нататък за мен в източник на вдъхновение, когато се възбуждах сама, е последният спомен от моята

приятелка.

(Ръкописна бележка от 13 юни 2009 г., съставена от мен)

Къде си? Правим последен преглед заедно с Люк и Стан. Чакаме те, домъкни си задника, телевизионна звезда такава!

Есемесът на Албан ме върна към действителността и както тя самата би се изразила, доприпках до долния етаж, където вече се носеше обичайната глъчка, предшестваща началото на ново предаване. Дори Давид ни бе зачел с присъствието си, което очевидно се приемаше като нещо извънредно, доколкото можех да съда по уплахата и възбудата на екипа.

В замяна на това едно отсъствие ми се стори също толкова забележително и дори странно: нямаше го Луи и през целия ден никой не го бе виждал в сградата.

Престорих се, че гледам вечерните новини в компанията на хората от моя екип, които ги следяха особено съсредоточено, може би за разтоварване, докато през това време моят ум се рееше далече от кулата „Барле“

Къде ли е той? Може би в хотел „Шарм“? Или пък, накуцвайки, броди като призрак сред строителните отпадъци в дома на госпожица Марс? Или просто си е у дома, пред екрана, очаквайки като обикновен зрител съдбовния час на моята телевизионна екзекуция?

Продължението бе един пъстър попкошмар, съпроводен от изблици на престорен смях и на мнимо добро настроение. Следвайки съветите на Албан, изиграх пантомима, която на моменти напомняше фарс, ала всички я оцениха като сполучлива, без да вземат под внимание прекалено бързия ми в резултат от напрежението говор, който понякога ставаше почти непонятен... Да не говорим за моето „И така...“, което повтарях едва ли не сто и петдесет пъти в минута.

Листите с подготвения от редакцията текст сякаш пареха пръстите ми и непрестанно привличаха тревожния ми поглед, затова и не чух нито дума от предварително заснетите репортажи и на два пъти дори закъснях да се включа, макар че Стан непрекъснато ми го напомняше в слушалката и ясно да виждах червената сигнална лампа на камерата пред мен.

- Поеми си дъх, това не е спринтово бягане! - на няколко пъти чух в ухото си думите на режисьора. - С това темпо няма да можем да запълним и половин час. Спокойно!

Пет минути преди края получих право на пауза, през която ми оправиха грима и отидох да се изпишкам, а през това време излъчваха прословутия репортаж, заснет по инициатива на Луи. След това ми оставаше само да прочета кратките заключителни думи, които минаваха на аутокюто, с което трябваше да приключат моите мъки.

- Супер! - възкликна насърчително Албан, докато вървяхме към тоалетната. - Само малко по-бавно темпо. Оставяй събеседника да си довърши мисълта. Винаги имаш възможност да го прекъснеш, ако видиш, че започва да се разлива.

Когато останах сама в кабинката, не можах да пусна дори една капка, въпреки че мехурът ми направо щеше да се пръсне, но от друга страна, трябваше да укротя червата, които напираха да се разтоварят незабавно.

Искаше ми се завинаги да си остана вътре. Никога повече да не се появявам пред хора. Да си бъда все така в роклята на цветя сред миризмата на урина, в това топло и сигурно убежище, където няма нито съпруг, нито любовник, нито зрители, които да ми се присмиват.

„- Не, започнах случайно, не бих казала, че съм направила съзнателен избор...“

Звукът от предаването идваше до мен приглушено, на едва разбираеми откъслеци:

„- Ще проявя известна недискретност, като те запитам случва ли ти се да изпиташ удоволствие от онова, което правиш с мъжете?

- Да, разбира се, дори доста често... За мен това не е само работа.“

Онова, което вършеха горещите момичета, не беше просто работа. Самата аз бих могла да потвърдя същото.

От предпазливост и дори поради известен страх бих могла да остана там, където съм. Но въпреки това излязох, водена от любопитство да чуя какво ще каже тази жена. Интонацията на деформирания й заради анонимността глас ми прозвуча познато. Когато влязох и погледнах режисьорския пулт, където върху двайсетина екрана се виждаше едно и също лице, закрито с маска, едва не се строполих на пода и не повърнах зад гърбовете на техниците.

Познавах тази маска: тя бе точно копие на онази, която Луи ме бе накарал да си поставя в стаята „Мари Бонапарт“, където наблюдавах любовната двойка в действие.

Ала имаше и още нещо познато: размахването на ръцете, тъмните къдрици над раменете и особено прямият й начин на изразяване...

„- Това не е чукане заради самото чукане, няма такова нещо! - гъгнеше деформираният глас. -Разговаряме, описваме живота си. Понякога дори чувствам, че започвам да си падам по него... а и той по мен.“

Единствените думи, които можах да произнеса, но толкова тихо и отчаяно, че достигнаха само до моя слух, бяха:

- Мамка му, София... Не! Защо точно ти?

Спомних си пребледнялото й лице, когато Луи се яви пред нас във Венсенската гора.

Искреният й интерес, похотливият й смях, когато разказвах пред нея как Луи ми е заложил клопка, в която с всеки изминал ден се хващам все по-здраво. „Няма ли да ни запознаеш? Обожавам такива хазартни типове!“ Прехласването й по моето тефтерче „Десет-пъти-дневно“, за което не бе пропуснала да спомене, че на нейния тен то би отивало много повече, отколкото на мен.

Една по една тези подробности постепенно сваляха от лицето й маската, която останалите виждаха на екрана.

Що за глупава комедия ми бе изиграла тя? И преди всичко каква бе цената на нейното предателство? Вероятно колкото да върже двата края за месеца. Няколко едри банкноти, като онези, които той ми бе пъхнал в ръката, докато бяхме в галерията, или които ми бе дал, за да си купя еротичните книги от списъка. Да не би пък да бяха станали любовници? Мисълта за подобна перспектива ме прониза като нож и дъхът ми пресекна. Може би двамата се гавреха с моята доверчивост, докато правят любов? Може би се надсмиваха над непохватността ми на девственица, на предразсъдъците ми на глупава гъска, докато се валят, вкопчени един в друг без всякакви задръжки, като съвършена двойка от гледна точка на стремежа към разчупване на всякакви граници?

От колко време бе негова?

- Камера след трийсет - ревна Стан някъде наоколо.

- Ел? Ел, добре ли си?

Гласът на Албан вече едва проникваше през обвивката на пашкула, който с всеки изминал момент все по-здраво ме обвиваше. Добре ли бях наистина? Какво можех да й отговоря?

Ръката й ме подкрепяше за тила, но сякаш тялото, което по-треперваше от това докосване, не бе моето.

- Ел! Ел, по дяволите! Тук ли си?

Не, мила Албан, от доста време вече не бях тук. Бях изгубила връзка с реалността. Моята реалност се свеждаше до сподавено ридание, което ме смразяваше. Превръщах се в топка сладолед посред студиото. Виждах онова, което се случва около мен, като през мътна пелена, която нищо не бе в състояние да разкъса.

- Камера след двайсет! Момичета, завлечете си задниците на подиума, хайде... Сега!

- Мамка му, не знам какво й става... - тюхкаше се обзетата от паника Албан. - Губим я! Викайте лекаря от лечебницата!

Върху мониторите София отговаряше на последния въпрос на интервюиращия, който така и не се появи, но това не ми попречи да установя самоличността му:

„- Казаха ми, че вие се наричате помежду си Но!еПе8. Вярно ли е?

- Да, точно така.

- Можете ли да обясните с две думи на зрителите значението на това название?

- Но1еПе е дума, съставена от две части. Първо английското прилагателно ко(, което, вярвам, е напълно ясно...

- Наистина!“

Нов отчаян рев на Стан:

- Камера след десет! Какво правим?

- Пускай надписите! Или каквото щеш! - викна му в отговор Албан. - Майната му!

През рукналите от очите ми сълзи гледах как маската се стича, сякаш внезапно се бе разтопила.

„- ...а освен това се наричаме помежду си Ел, което означава, че сме готови да приласкаем всекиго.

- Чудесно! Значи, вие самата се чувствате ко1... или по-скоро Ел!

- О, аз съм си сто на сто ко1 - прихна тя. - Ел... Ел, това не съм аз. Ел е моя приятелка...“

Джингъл. Камера. Без мен.

Финални надписи.

14 юни 2009 година

Когато най-сетне дойдох на себе си, всички се държаха, все едно че нищо не се е случило, сякаш набързо бяха скрили всичко под похлупака на забравата и сдържаността за моето необяснимо скъсване на сценария. Вероятно подобно отношение от тяхна страна в първия момент бе възможно най-снизходителното.

Нещо повече, всеки от тях дойде да ме поздрави за „чудесното представяне“, включително Люк, Филип и Стан, пресилено възторжени, макар моята липса на професионализъм сериозно да заплашваше самите тях. Може и да не бях техният предпочитан избор, но на тях се падаше задачата да превърнат новобранец като мен в опитен войник, готов да действа при всякакви обстоятелства, без капризите на набедена телевизионна звезда. Посърналите им лица зад пресилените усмивки ми даваха да разбера, че гневът на Давид ще се изсипе върху техните глави. Моят провал бе и техен и те бяха напълно наясно с това.

- Албан! Знаеш ли къде е Давид?

Вкопчена в ръката на моята посестрима, прочетох в очите й смесица от разочарование, съжаление, но също и състрадание. Албан не бе от чувствителните, но бе достатъчно независима, за да предвиди и подобен изход. Беше красива, все още млада и компетентна... Подобен инцидент едва ли би я оставил без работа в телевизията.

- В кабинета си. Защо?

- Искам да поговоря с него - смело издържах погледа й аз.

- Невъзможно. Нареди никой да не го безпокои.

- Дължа му обяснение за случилото се...

- Знам, разбирам... Но той изрично каза „никой без изключение“. Предполагам, че това се отнася и за теб. Съжалявам.

Като същински господар на замъка, Давид вероятно се отдаваше на гнева си и се питаше какво да предприеме, от една страна, по отношение на канала, където и дума не можеше да става да приеме поражението или да прояви снизходителност и мекушавост; от друга страна, ние бяхме като двойка, която инцидентът не поставяше пряко под въпрос, но все пак отношенията ни бяха накърнени. Бих могла да помисля например за по-подходящ годежен подарък от моя страна... Скъпият часовник във витрината на „Нативел“ например според мен вече бе напълно неуместен.

От негова страна можех да очаквам всичко: от надменно презрение, като знак на снизхождение и великодушие, до безцеремонно изгонване или пък гневен порой, който да излее върху главата ми. До каква степен би съхранил нашата двойка? И до каква степен ще запази образа си на непреклонен ръководител? Едно беше сигурно: не би могъл да се покаже към мен по-нерешителен, отколкото към когото и да е друг служител. Назначението ми благодарение на протекция вече му бе струвало достатъчно упреци. Ако признаеше привилегированото ми положение, щеше да изгуби доверието на подчинените си и авторитетът му би се стопил под слънцето на любовта му към мен.

Прибрах се сама с такси, което ме откара до дома Дюшеноа сякаш за две мигвания на уморените ми клепки. Видимо съвсем далеч от събитията на деня, Арман ме посрещна загрижен и донякъде възбуден, като се втурна към мен с куп бележки и документи в ръка.

- Най-сетне разполагам с окончателното меню. Желаете ли да ви запозная с него, госпожице?

Кимнах с разсеяна усмивка и погледът ми пробяга по редовете, без да се спре върху впечатляващата поредица блюда. Въпреки вцепенението си все пак забелязах, че Арман се е съобразил с моите предпочитания, като е отредил достойно място на морските дарове и десертите, сред които преобладаваха червените плодове.

- Струва ми се безупречно - постарах се да проявя възхищение аз.

- Сигурна ли сте? Имайте предвид, че все още можем да внесем промени.

- Не, не променяйте нищо. Убедена съм, че менюто е...

Не биваше да употребявам суперлативи като „върховно“, „разкошно“ или „великолепно“, до които Давид прибягваше по всякакъв повод.

- ...Божествено. Направо е божествено.

Той прие комплимента ми с добродушна усмивка, след което сияещото му лице внезапно стана угрижено.

- Неприятно ми е да ви напомня... но нотариусът очаква екземплярите с вашия подпис.

- Моите екземпляри ли? - зачудих се аз.

- На договора...

- А, да... договорът.

- Всичко трябва да бъде оформено преди сключването на брака, в противен случай клаузите остават невалидни и всичко трябва да започва отначало.

- Естествено, разбирам. Още утре ще ви го предам.

- Подписан? - настоя той, повдигайки една от гъстите си вежди.

Усетих, че не просто е загрижен да свърши както трябва работата си. Освен интересите на своя господар, изглежда, той имаше и личен интерес аз да изпълня дълга си.

- Да, очевидно - отвърнах едва ли не с виновен тон аз - под-писан.

Изглежда, вече всичко е написано и казано за благотворното влияние на котките. Тяхното заразително спокойствие, нежността им, ленивото им, равномерно мъркане, което е достатъчно, за да ви приспи...

С надеждата да получа поне временно успокоение, се притиснах до Фелисите, прегърнах я едва ли не майчински. Още от дете постъпвах така в дирене на утеха. Един-два пъти се откъснах от нея, за да се обадя на София, но мръсницата, естествено, не ми отговори. Накрая потънах в неспокоен сън, изпълнен с нелепи видения, в които Албан бе назначена на мое място като водеща на Културен коктейл, а тя реши да се яви в студиото съвсем гола под безразличните погледи на техниците и телевизионните зрители.

При събуждането не установих никакъв признак от присъствието на Давид. Нито пък, че междувременно е идвал у дома. На пода в банята нямаше смачкана на топка хавлия, нито пък се усещаше миризмата на тоалетната му вода. Дали изобщо си бе идвал? Моите повиквания по мобилния бяха като глас в пустиня. И ето че малко преди обяд:

- Ел? Добър ден, обажда се Клое.

- Клое? Но... Нима сте на работа в неделя?

- Не. Прехвърлих разговорите към домашния си телефон. Винаги постъпвам така, когато усетя, че през уикенда в канала ще бъде горещо.

Предположих, че ми се обажда по поръчение на моя годеник, а не по собствена инициатива. Дори в положение „свободно“ неговите войници бяха готови да влязат в бой, стига той да им даде знак.

- Окей... По какъв повод ме търсите?

- Давид ми възложи да вляза във връзка с вас. Той самият пренощува в кабинета си.

Спомних си за канапето срещу бюрото му, на което спокойно би могъл да преспи, макар не съвсем удобно. Предположих, че това изобщо не му е пречило да остава там след прекалено натоварен работен ден. Клое надлежно попълваше запасите от чисти ризи и бельо в едно от чекмеджетата, за да бъдат винаги на разположение.

- Желае да отидете при него - добави тя с нетърпящ възражение тон.

Гърлото ми се сви. Значи, дотам бяхме стигнали? Помислих си, че всъщност непрекъснато съм отлагала подписването на брачния договор не толкова от небрежност, колкото от предпазливост.

- Кога?

- Сега.

Примката около врата ми още повече се стегна и ми остави въздух колкото да отговоря:

- Добре. Само да се облека...

- Супер. Ще го предупредя, че идвате веднага.

Само че Давид щеше да си остане с чакането, а Клое да си спечели мъмрене. Както той не желаеше да ми прости провала, така и аз нямах никакво намерение да се оставя да ме мъмрят като някаква хлапачка. Е, все пак щях да се явя на неговото неделно повикване, но когато аз реша и когато се почувствам готова да се изправя лице в лице с него. Не и преди това.

Междувременно продължих да се изтягам в леглото с Фелисите и да прелиствам тефтерчето „Десет-пъти-дневно“. Опитах се да напиша нещо, ала умът ми бе твърде далеч от нежните селения на секса. Нахвърлях нещо, а след това веднага го задрас-квах. Бих искала да мога, подобно на Луи, да улавям навсякъде и при всякакви обстоятелства следите, оставени от любовниците, пребивавали там преди мен. Да се пропивам с тяхното ухание, на свой ред да въздишам, както те са въздишали, да тръпна заедно с тях. Ала въпреки галантните сенки, които бродеха в дома Дюшеноа, сред които и тази на Императора, през този ден така и не успях да постигна нищо.

Дали сексът винаги е бил по-добър по-силен от всичко?

Възможно ли е умът да бъде терзан от други грижи, далеч по-сериозни и по-неотложни от споходилите ни дръзки мисли? Или вълната на либидото в крайна сметка взема връх и заличава всичко останало, подобно на неудържим порой?

(Ръкописна бележка от 14 юни 2009 г., съставена от мен)

Приближаването на обеда засилваше у мен очакването на някое сърдито позвъняване на

Давид. Ала през тези изпълнени с безкрайна нежност часове нищо не смути пролетния покой, който струеше към мен от разтворените прозорци заедно със свежия ветрец. Още по-силно ме изненада мълчанието на близките ми относно появата ми по телевизията предишната вечер. Как бе възможно мама да не откликне на това историческо за нея събитие или пък колежки от университета да използват случая, за да ми се обадят? Как така Ребека не даваше израз на своето възмущение от това, че съм нарушила ангажимента за конфиденциалност относно „Нощните красавици“? Това бе твърде странно... И едва ли не подозрително. Толкова очевидно ли бе отсъствието ми на финала? И толкова унизително за мен? Какво ли вълнение ще да е предизвикало то? Събрах остатъка от гордост и предпочетох да не предприемам нищо, за да не се налага да слушам лъжливите им комплименти.

Беше неделя, ден, когато в нашата страна не излизаха вестници и нямаше повторения на най-интересните моменти от телевизионните предавания. До утре никой нямаше да се изкаже по въпроса за ненавременното ми изчезване от екрана. Може би единствено социалните мрежи, този кошер, който непрестанно гъмжи от всякакви безполезни сплетни?

Не, върху официалната страница на канала във Фейсбук нямаше нищо, нито пък на личния ми профил като телевизионна водеща, създаден по настояване на Луи, при това с бъдещото ми име: Ел Барле. Последните съобщения бяха от миналата вечер и идваха от подчинени на Луи, които се опитваха да вдигнат шум около мен. Културен коктейл все още не присъстваше в нито една телевизионна програма, и то по съвсем обясними причини, предвид бързината, с която бе лансирано предаването.

Поради липса на други занимания, които да ме отвлекат от мисълта за това, което ме очаква, започнах да прелиствам книгите, купени от „Мюзардин“. Прочитах оттук-оттам по някой ред или параграф, без да мога да се съсредоточа. Всичко плуваше пред очите ми като гледка след бедствие.

Мълчанието на Луи в този момент изобщо не ме учудваше. По-скоро ме разочароваше. Ако виждаше в мое лице нещо различно от обикновена плячка, от колелце в еротичния механизъм, чрез който се справяше със своята меланхолия, точно сега бе моментът да покаже, че ме подкрепя. Или дори нещо повече, кой знае...

Накрая все пак прочетох от край до край няколко страници от предговора на Божествения маркиз към неговата основополагаща творба Философия в будоара. В нея той се обръщаше без заобикалки към „развратниците“:

„Сластолюбци от всички възрасти и всякакъв пол, на вас единствено подарявам тази книга: хранете се от принципите, които поощряват вашите страсти; хладните и плоски моралисти ви заклеват да се откажете от тях, но тези страсти са само примамка на природата за благото на човека, комуто тя е дала очи.

Похотливи жени, нека ви послужи за модел сладо-страстницата Сент-Анж; плюйте подобно на нея върху всичко, което противоречи на божествените, почитани през целия й живот от нея закони на наслаждението.

Млади момичета, измъчени от нелепите и опасни вериги на добродетелите, на отвратителната религия, подражавайте на пламенната жена; разкъсвайте, потъпквайте като

7

нея всички смехотворни напътствия на глупавите родители.“

7 Маркиз дьо Сад, Философия в будоара, ИКК„Славиш“- РМ, 1990, превод Боян Богоев. -

Б. пр.

Предполагам, че Луи едва ли би се изразил по различен начин, ако решеше да положи върху хартия намеренията си по отношение на мен, която може и да бях вече негова вещ, но все още не бях станала негова любовница. Макар уместни и виртуозни, тези думи ми се сториха празни от съдържание. Нямах охота за речи и слова. Нито пък за поучения и упреци. Не желаех да се отнасят към мен като към принцеса, но не и като към робиня или като към обикновен обект на насладите и декоративен орнамент. Желаех само един от двамата, Давид или Луи, да ме вземе в прегръдките си, да ме дари със своята нежност, а аз в замяна да му дам своето доверие, и това с един замах да измете миналото, където те ме държаха в плен, макар то да ми бе напълно чуждо. Желаех да живея пред тях, за тях, срещу тях, а не да бъда върволица от понятия в пола или залог в една абстрактна надпревара, резултат от разпада на тяхното семейство.

Един проблем, на който вътре в себе си все още не съм

намерила решение: до каква степен е приятно да бъдеш за своя партньор обикновен сексуален обект? Имам предвид да бъда за него обикновена играчка, инструмент, към който той да посяга, когато му се прище. Курва на разположение. Начинът, по който един от малцината мои клиенти в „Шарм“ се бе възползвал от устата ми, ме бе оскърбил и донякъде отвратил. Вкарваше члена си в нея не с вниманието, присъщо на обичайните любовници.

Напротив, блъскаше с все сила, проникваше тъй дълбоко, че удряше носа ми с корем, опитвайки се очевидно да достигне с главичката до гърлото ми, готов във всеки момент да се изпразни. Задушавах се и не се сещах за нищо по-унизително от това брутално нахлуване в устата ми, от насилственото ми превръщане във вещ, сякаш резките напъни на члена му щяха да ме лишат веднъж завинаги от дар-слово, да задушат в зародиш всяка моя дума, за да може след това да разполага с мен по свое усмотрение като с отвор, в който да проникне с взлом.

Бих ли реагирала със същото отвращение, ако бях влюбена във въпросния мъж? Бих ли

приела да бъда креатура на моя любим?

(Ръкописна бележка от 14 юни 2009 г., съставена от мен)

Тази размисли ми припомниха прихванатите от Фред телефонни разговори между Луи и мама. Откъде-накъде се бе загрижил толкова за нея? Какви биха могли да бъдат мотивите му за подобна удивителна и дори неуместна постъпка, освен интереса му към мен и грандиозния му проект да ме подведе и да ме унищожи?

Мога ли да говоря с теб сега?

Ето че Фред реши най-после да ми се обади. Ала в момента не бях в състояние да слушам сарказмите му и шегите по мой адрес, които несъмнено бе чул вечерта от новите ми колеги.

Към обед обаче получих друго съобщение, което с леден тон ми припомни моите задължения.

Чакам те. Д.

Взех си набързо един душ, навлякох костюм номер едно, сако-панталон, огърлица от изкуствени перли и обувки почти без токчета. Строго и професионално облекло.

Двайсет минути по-късно таксито ме остави пред грейналата на слънцето стъклена кула. Все пак отвън и от този ъгъл огромната й остъклена повърхност бе напълно непрозрачна. Зад външния блясък мистерията Барле очевидно бе добре пазена.

Клое не се мяркаше никъде, но вратата на кабинета на Давид бе открехната като очевидна покана да вляза. Промъкнах се вътре, тихо и дискретно като лист хартия, когато край лицето ми прелетя тапа от шампанско, последвана от характерния пукот.

- Вие ли сте водещата на предаването Културен коктейл? - посрещна ме той със закачлив тон и бутилка шампанско в ръка.

Стоях предпазливо в един ъгъл на кабинета, на почетно разстояние от неговите викове и преди всичко от ръцете му.

- Е... Така изглежда.

Той напълни чашите, поставени пред него, взе ги внимателно и пристъпи към мен, като усмихнато ми подаде едната.

- В такъв случай пийте заедно с мен, госпожице... Нещо ми нашепва, че сте го заслужили...

- Нещо... нещо? - заекнах слисано.

- А аз с пълно право ви накарах да се поразмърдате. Чуй това - провикна се тържествуващо той и взе от бюрото някаква таблица. - Пет цяло и две десети процента от пазара на телевизионни продукции!

- Това добре ли е? - престорих се на наивна аз.

- Шегуваш ли се? Постигнала си най-високия рейтинг за последната година сред новинарските и масовите канали от групата ТМГ!

- Не може да бъде.

- Седем цяло и осем десети процента. И то спрямо нашумял американски филм! Седем цяло и две десети процента спрямо магазинно предаване и една премиера... Това е чудо!

- Наистина ли?

- Даваш ли си сметка: влизаме в Топ 20! От първия път!

Мащабните стратегически цели по принцип ми убягваха, но като гледах искрената му радост и след няколко глътки от пенливото питие на свой ред бях обзета от опиянението на победата.

Беше ми простено преждевременното ми и катастрофално напускане на студиото. Простени ми бяха грешките на дебютантка. Разсея се като дим страхът, че мога да бъда разкрита от репортажа на Луи, стопи се намерението ми на всяка цена да си отмъстя на София.

Останала беше само цифрата, тъй неочаквана и благоприятна, която превръщаше провала ми в пробив, поражението ми в победа и осигуряваше бъдещите ми участия. Внезапно ме обзе такова облекчение, че ми се искаше да се смея и да отпразнувам заедно с него събитието. Да му се отплатя за невероятната възможност, която ми бе дал, а аз, като същинска неблагодарница, бях помрачила.

- И така... Да пием за следващия път, когато ще бъдем в челото на Топ 20! - възкликнах аз в пристъп на глупава самоувереност.

- Почакай, скъпа, това е такъв удар, че цял Париж ме търси за коментар. Всичко живо само за това говори.

Ето какво обясняваше нощта, прекарана на дивана, където все още имаше смачкан чаршаф и одеяло. Безсънната му нощ не се дължеше на яростта, а на радостната възбуда. Сега разбирах защо не ми се беше обадил, а ме бе повикал чрез Клое.

- Дори онова нищожество Хиймс дойде да моли да го върнем на работа в предаването! -продължаваше да ликува той.

Прегърна ме с необикновена пламенност и аз отново се заразих от онази енергия и целеустременост, които ми бяха направили впечатление още от първата ни среща. Наполеон-Давид бе завоювал нова територия - отчасти благодарение на мен - и като същинска Жозефин, аз бях длъжна да го възнаградя. Поне така смяташе той, защото ръката му вече се плъзгаше в слиповете ми.

Звънът на телефона го накара мигом да я измъкне оттам.

- Няма нито миг спокойствие! - измърмори той, докато отиваше към бюрото. Сетне грабна слушалката и нервно кресна: - Да?

„Луи е“, разчетох аз движението на устните му. След което завъртя палец, което означаваше: „Върви в твоя кабинет, след малко ще дойда“.

Луи? Къде се бе покрил този негодник в момент, когато бях на върха на славата? И какво толкова бе направил той за мен в сравнение с онова, което ми бе дал Давид само за един ден усилена работа? Съвсем по детински си представях телевизионните интервюта с мен, снимката си по кориците на списанията, приемите в компанията на най-видните представители на медиите, но вече не в тяхната сянка, а като равна. Във въображението ми отново се пробуждаха мечтите от моите шестнайсет години, в които главната роля бе отредена на мен.

За разлика от Луи, който ме възприемаше като куртизанка, като драгоценна пеперуда, но предназначена само за неговите очи, Давид разтваряше пред мен вратите на света, за който винаги бях бленувала. Споделяше с всички погледа на естет и завоевател, който отправяше към мен. Не бях негова вещ, а шедьовър в неговия музей и той бе решен да накара всеки, който поиска да ме види, да плати входен билет.

Едва бях затворила след себе си вратата на неговия кабинет, когато до мен достигна ядосаният му глас:

- Няма да ми говориш по този начин! Чуваш ли? Забранявам ти да... Забранявам ти!...

Вслушах се за момент, но тъкмо тогава моят собствен телефон иззвъня и издаде присъствието ми. Не ми оставаше нищо друго, освен да се отдалеча по коридора.

- Мамка му, Фред! Сега ли намери да ми се обаждаш? Какво толкова спешно имаш да ми кажеш?

- Става дума за твоето предаване.

- Какво за моето предаване?

Пожънах успех. Едва се сдържах да не му подхвърля: „Яд те е, нали?“

- Гледала ли си телевизия от снощи насам? Искам да кажа онова, което бе излъчено по канала...

- Да... - поколебах се аз.

- Но не върху мониторите на режисьорския пулт, а на обикновен телевизор.

- Е, не... Какво от това?

- Не го излъчиха.

- Моля?

- Добре ме чу: първият брой на Културен коктейл не бе излъчен снощи. Пуснаха

предвидения по-рано телевизионен филм.

- Шегуваш се?

По паузата, която направи, разбрах, че е напълно сериозен. И дори загрижен.

- Понеже снощи всички бяхме заети, никой от нас не гледа директното излъчване. Затова тази сутрин се обадих на един приятел да разбера какво му е впечатлението. Искам да кажа, в домашна среда. Просто бях забравил да включа на запис, както направих при пробния вариант.

По същото време на своя телевизор той гледал някакъв смотан трилър, който пускали за не знам си кой път.

- Да не би да те е занасял? - предположих аз със свито гърло.

- Не. Проверих. Обадих се на още двама, които не се познават помежду си, за да се разбера дали не ме будалкат.

Гласът ми трепереше, сякаш зъзнех от студ. В същото време по челото ми бяха избили капки пот.

Снощи всички ние сме играли роля като на генерална репетиция, но при затворени врати, без зрители. Между нас казано, за едната слава.

- Слушай, това трябва да е някаква шега... Току-що бях в кабинета на Давид. Той ми прочете процентите на нашия рейтинг. Постигнали сме...

- Празни приказки - прекъсна ме той. - Не знам откъде е изровил някакви цифри, но всичко това е вятър и мъгла. И аз не можех да повярвам. Накрая се свързах с Гийом, който отговаря за излъчването. От него зависи какво ще излезе от предавателя. Двамата сме стари познати и след като го пораздрусах, накрая си призна.

- Какво си призна?

- Че не е станало случайно. Давид му се е обадил още по време на пробните ти записи.

Отказвах да приема очевидното:

- И какво му е казал?

- По дяволите, Ел... Кълна ти се, че не ти разправям всичко това заради нас или за да те вържа... Крайно време е да отвориш очи и да видиш що за човек е твоят...!

- И какво му е казал, мътните го взели?

Сдържах се да не изкрещя, за да не отекне гласът ми в пустия коридор.

- Казал му да не включва сигнала от студиото, а да пусне програмирания по-рано филм.

Нямаше повече какво да кажа. Най-сетне успях да се стегна и тръгнах към асансьорите:

- И какво всъщност го е прихванало? Искам да кажа, в последния момент?

- Нямам представа. Разполага с контролен монитор в кабинета си на осемнайсетия етаж. Може да следи всичко в реално време. При това има пълна власт над всичко, което се излъчва, включително директните предавания.

- Да, ясно. Само че това не обяснява... това.

- Единственото, което знам, е, че Давид те е видял на екрана. И се е обадил на Гийом. Толкова. Сега знаеш всичко.

Да, знаех всичко и се опитвах да открия нещо положително в случилото се, подобно на удавник в морето, който търси за какво да се хване. Поне Ребека нямаше да ме преследва; поне София нямаше да се яви в ролята на горещо момиче; поне никой тук нямаше да заподозре двойствения ми живот. Поне, и това за момента бе най-важното, провалът ми в края на предаването нямаше да има никакви неприятни последици.

Ала въпреки облекчението у мен се надигаше гняв. Да се разкрещя? Да се втурна в кабинета на Давид? Да го сграбча за гърлото? На свой ред да го зашлевя? Да закрия всички сметки между нас, които нарастваха с всеки изминал ден и постепенно ставаха непоносими?

Нямах желание дори да повдигна завесата над тази пантомима. Нито да търся обяснение за този рязък обрат. Беше ми писнало от двамата Барле и от техните игрички. Какво повече щях да чуя от него, освен нови лъжи, освен да понеса нови унижения? Поредното предателство...

- Ел? Ел, добре ли си?

Гласът на Фред ме върна към действителността.

- Да...

- Сигурна ли си? Искаш ли да дойда?

- Не, не, всичко ще бъде наред... - отвърнах аз и затворих. После отново го набрах. - Мога ли да те помоля за нещо?

- Да, разбира се.

- След като никой външен не знае, не споделяй това с никого. Ще направиш ли това за мен?

Кабината на асансьора разтвори пред мен металните си челюсти. Влизайки, имах чувството, че по собствена воля се вмъквам в огромната паст на някакво чудовище: призракът на кулата „Барле“, който се канеше да ме погълне. С хълцане асансьорът се понесе надолу, връзката прекъсна и не чух отговора на Фред. Просто знаех, че на него мога да имам доверие.

Кой друг ми оставаше?

Огнена топка в японска манга.

Взрив в американски блокбастър.

Инфразвуци в английско техно.

Спрях се на тези три образа. Моят мустакат професор би бил доволен от мен, въпреки мнението му за подобни метафори, присъщи на поколение, различно от неговото. С една дума, чувствах се съсипана. Давид, Луи, София, Ребека... и дори Мод, родната ми майка, всички ме мамеха. Всички се държаха притворно. Всеки от тях ми предлагаше своя окастрена, осакатена или напудрена версия. Реалността, която ми пробутваха, напомняше изкуствените светове от електронните игри или от фантастичните филми, в които героят вижда как цели части от него се разпадат пред очите му. Подобно на виртуален декор, който не притежава плътността на съновидение. Матрица за нищожества, за едно нищожество.

Жестока ирония бе, че мога да разчитам единствено на мъжа, когото бях изоставила. При тази мисъл едва не избухнах в горчив смях сред лятната горещина, която ме обгърна на излизане от кулата „Барле“ От безсилие и ярост.

Когато се прибрах в дома Дюшеноа, установих, че не само аз съм наранена. Изглежда, играта между моята котка и двата мопса бе взела неприятен обрат, защото открих Фелисите свита в един ъгъл, все още разтреперана, с изподрана муцунка и ухапано до кръв ухо. Поех я в прегръдките си, като внимавах да не я стресна и на свой ред да бъда издраскана, а после дезинфекцирах с памуче раните й.

След като се погрижих за нея, за всеки случай я затворих в моята стая, далеч от зъбите на нейните противници. Тук тя щеше да бъде в безопасност не повече от самата мен, но в момента друг изход не виждах. Дали не трябваше да я върна в Нантер? Дали не беше време и аз да се завърна там? Опитвах се да не подчертавам изкуствено общата ни съдба и да не приемам случилото се с нея като знак как трябва да постъпя. Ала трудно се справях. Нещастието се разпростира върху всичко, което ни заобикаля, сякаш за да ни лиши от опора. В момента накъдето и да се обърнех, виждах под нозете си зейнала пропаст.

Потиснах моментното си желание да се обадя последователно на всички действащи лица от драмата, която преживявах. Какво ново бих могла да чуя от тях? Аз от своя страна можех да им противопоставя единствено неведение и гняв. Не можех да изтъкна нито един аргумент, освен разкритието, направено от Фред. А то не бе достатъчно. Някои от тях биха могли да ми отговорят, че нищо не са знаели, а други да заявят, че е станало недоразумение: „А, никой ли не ти е казал? Това бе просто генерална репетиция преди директното предаване. Същинската премиера е предвидена за следващата седмица“. Хайде де...

Да слушам поредните им лъжи, да долавям изкуствената нотка в гласа им или да гледам как отклоняват очи вляво, все симптоми за проява на двойственост, за мен бе твърде много. Или по-скоро твърде малко. Кой кого манипулираше в цялата тази бъркотия, чиято основна схема ми убягваше? Кой каква роля играеше? Кой бе основният измамник? Давид ми изглеждаше като най-мрачния, най-неуловимия образ. Той, най-лъчезарният, най-светлият, най-харизматичният, в действителност се оказваше едно черно небесно тяло, от което осветен бе само един измамлив

сърп. Всичко останало тънеше в мрак и колкото по-далеч навлизах в него, толкова по-отчетливо започвах да се питам как съм могла да се влюбя в този човек.

Какъв ми се бе явил той по време на нашата първа среша? Спомних си гласа му, тъй близък, тъй нежен и обаятелен. Как съм могла да не го видя и от друг ъгъл? Как е могъл тъй лесно да заблуди мен, която се смятах за проницателна и на която благодарение на това качество преподавателите предричаха бляскава кариера на журналист?

Точно така. Вече знаех как да постъпя. Ако исках да проникна в онзи тайнствен Давид, който заговорничеше срещу мен, който упорито продължаваше да крие съществени моменти от своето минало. Трябваше да се върна към началото. Към вечерта на нашата първа среща. Няколкото дихателни упражнения и мъркането на признателната Фелисите до мен потушиха огъня, който ме изгаряше отвътре след разкритията на Фред. Не след дълго възвърнах напълно спокойствието си и взех телефона. Предстояха ми неприятни, но неизбежни разговори.

- Ало, мамо. Аз съм. Как си?

- Добре съм... след като ми се обаждаш.

Сигурна бях, че е искрена и че не желае да ме упреква, но глухият й глас накара сърцето ми да се свие.

Някои мои лични вещи бяха останали в едно малко чекмедже на бюрото ми в Нантер. Между тях бе и купчина визитни картички, сред които имаше имена на колеги, адреси на барове и ресторанти, които години наред посещавахме редовно със София, а също на различни клубове и разни места, където тя изпълняваше номера. Не ми се щеше да вкарвам мама в това гнездо на оси, но не виждах друг начин да открия координатите на...

- Маршадо... - отчетливо произнесох името аз. - С „д“ и „о“ накрая. Точно така, като нотата до.

Ех, да можех само да подхвана нотите на весела и игрива песничка.

- Мисля, че го открих, моето момиче... Франсоа Маршадо. Заместник-главен редактор на списание Економист. Той ли е?

- Точно той. Можеш ли да ми продиктуваш номера на мобилния му телефон?

- Ей, ти познаваш важни клечки!

Засега се отказах да я разпитвам за тайнствените й телефонни разговори с Луи Барле. Каквато и да бе ролята й в интригите, които плетяха двамата братя, тя не би могла да бъде нещо друго, освен неволна участничка, обикновена пионка. Ако имаше някой на този свят, който да ме обича безусловно, това бе тя. Можех всичко да поставя под съмнение, но не и нейната любов.

Гласът й бе твърде слаб. С всяко следващо обаждане чувствах как тя се отдалечава от мен, губи се зад все по-плътната завеса, която спираше веселите нотки и пропускаше единствено дрезгавия шепот, който на моменти ставаше толкова непонятен, че преставах да различавам онзи тембър, който познавах по-добре от всеки друг. Ръката, която я душеше отвътре, не я пускаше нито за момент. И нямаше да я остави да си поеме дъх до самия край.

След като включих функцията скрито повикване на мобилния си телефон, набрах номера на журналиста икономист поне десетина пъти. Накрая, след няколко позвънявания най-сетне бях прехвърлена на гласовата поща, което означаваше, че той е взел мерки да не го безпокоят. Бях пропуснала тази подробност. Дали самата аз щях да отговоря, ако получех анонимно обаждане, докато през този неделен следобед съм в домашна обстановка? След известно колебание оставих добре обмислено съобщение:

- Здравейте, Франсоа, обажда се Анабел Лоран. Ел, ако предпочитате. Предполагам, че си спомняте за мен. Стори ми се, че видях името ви в списъка с гостите за нашата сватба следващия четвъртък. Това означава, че скоро ще се видим...

С изненада осъзнах, че остават само четири дни и че очаквам този ден по-скоро с тревога, отколкото с нетърпение.

- ...Вижте, обаждането ми е малко особено...

Ако исках да привлека вниманието му и да го накарам да зачеркне две десетилетия приятелство с Давид, се налагаше да блъфирам. За съжаление, единственото оръжие, с което разполагах, беше измамата. Крайно време беше и аз да прибягна до нея!

- Случайно попаднах на някои сведения, свързани с групата „Барле“ Както и с Давид...

Нарочно направих пауза. Фактът, че бъдещата госпожа Барле се опитва да изрови някаква мръсна история за своя съпруг, непременно щеше да изненада и скандализира неговия стар партньор за тенис.

- ...Бихте ли ме набрали на следния номер? Доста спешно е. не бих желала подобна информация да попадне в неподходящи ръце.

Както се надявах, това бе достатъчно да го накарам да налапа въдицата. Само след десет минути той ми позвъни:

- Спомняте ли си все пак при какви обстоятелства се запознахме? - започна той с язвителен тон и без поздрав. - И спомняте ли си кой е Давид за мен?

- Нищо не съм забравила, Франсоа. Както не съм забравила и как приключих онази вечер в хотел „Шарм“

От припомняне на припомняне, от заплаха на заплаха, постепенно позициите ни се очертаха и разговорът можеше да продължи в доста противна атмосфера, но при равновесие на силите, така че всеки можеше да разговаря с другия свободно и без задръжки. Нямаше преструвки. Маските бяха паднали.

- Предполагам, че той не знае нищо за постъпката ви?

- Точно така.

- Окей - съгласи се той след известна пауза. - В такъв случай нека бъдем наясно. Давид е мой приятел, при това приятел, който човек има веднъж в живота, и нямам никакво намерение, нито желание цяла неделя да слушам всевъзможни сплетни по негов адрес. Във всеки случай повечето от тях са ми известни.

- Не става въпрос за това...

- Винаги става въпрос за това - прекъсна ме той. - Познавате Давид твърде отскоро, Ел. Едва ли осъзнавате в какво положение се намира един толкова известен, толкова влиятелен и ухажван мъж като него. Нито пък какво означава да сте част от неговото близко обкръжение. До този момент сте окрили само приятните и бих казал, забавните страни от този начин на живот: вратите, които като по чудо се разтварят пред вас, залите, които се опразват заради вас само с едно щракване на пръстите, шлеповете на лунна светлина...

Намеци за вълшебната вечер, която Давид бе посветил на мен, и предложението, което ми бе направил върху водите на Сена. От това заключих, че два пъти седмично приятелите си разменяха не само топки на корта в шикозния клуб „Шатенре“ западно от столицата. Ала докъде стигаха взаимните им изповеди в паузите между два удара с ракетата?

- Не съм нито толкова млада, нито толкова неопитна, за да си въобразявам, че животът ми с него ще се свежда до това. Бъдете така добър да не ме смятате за по-голяма гъска, отколкото съм.

Долових в слушалката дискретния дъх на беззвучна усмивка. Франсоа Маршадо бе мъж, който умее да цени достойния събеседник у една млада жена. Подобна съпротива вероятно дори леко го възбуждаше. Краткотрайните ни контакти ми бяха разкрили у него темперамента на играч, далеч по-ловък и хитър, отколкото можеше да се предположи по скромната му позиция в сравнение с бившите му съвипускници.

- Никак не се съмнявам - продължи той вече по-спокойно. - Само че все още не сте се сблъскали с останалото: папараците, хапливите статии, подлите номера от страна на завистници и ласкатели... Да не говорим за заплахите.

Все пак тъкмо за тях започна да ми говори, уверен в ефекта, който ще предизвика:

- Искате пример ли? Един от нашите общи приятели откри жена си заклана у дома. Дело на наемни убийци, изпратени от източноевропейска газова компания.

- Кога се е случило това? -запитах аз, за да прикрия вълнението си.

- Преди десетина години. Ала подобни злополуки в деловите среди са неизбежна част от битието на хора като Давид.

„Злополуки в деловите среди“. Начинът, по който той представи смъртта на тази невинна жена, принесена в жертва на финансовите интереси, ме обля като студен душ.

Въпреки това не изгубих присъствие на духа. Ровех из ума си, за да открия достатъчно основателна причина, която да го накара да приеме среща с мен на четири очи.

- Тъкмо затова.

- Тъкмо какво?

- Онова, което искам да споделя с вас, се отнася до мен. Засяга ме пряко.

- По какъв начин?

- В момента съм много уязвима.

Думите ми и тонът, с който бяха произнесени, бяха достатъчно драматични, за да предизвикат у него известен интерес. Това определено подразни инстинкта му на журналист. Сигурна бях, тъй като самата аз притежавах същия усет, макар все още в зародиш, но готов да изпадне в ерекция при най-малкия повод.

- Уязвима... Във физическия смисъл ли? - попита угрижено той.

- Не, в професионален.

Чух нервния му смях, прекъсван от паузи, през които той отпиваше очевидно гореща напитка. Явно го бях хванала по време на неделната следобедна закуска.

- Добре... Хайде тогава да се видим, щом желаете. Но отсега да се разберем, че никога не сте ми се обаждали и срещата ни изобщо не се е състояла.

- Напълно съм съгласна с вас - съвсем сериозно одобрих условието му аз.

Конспиративното му държание донякъде ме развесели. То ми напомни епизоди от увлекателни филми, които бях гледала навремето, и възбуди въображението ми, където се мярнаха сенките на реални и измислени шпиони. Впрочем в това нямаше нищо смешно или забавно. Отнасяше се за моя живот, с който двамата братя жонглираха като еквилибристи. За живота ми, който постепенно затъваше в тинята на тяхното старо съперничество.

- Знаете ли кафе-ресторант „Марли“ в двора на Лувъра?

- Да... Никога не съм ходила, но се сещам.

- Ще бъда там след един час. Точно след един час.

- Съгласна съм.

- И моето семейство е на път да се разпадне и никак не ми се иска това да се случи в неделя вечер, само две седмици преди лятната отпуска.

Последните му думи прозвучаха някак по детински наивно и ми дадоха да разбера, че от всичко най-много държи на потомството си, а това искрено ме трогна.

София: 3 пропуснати повиквания. Видях това на екрана на мобилния си веднага щом затворих. Чувствах, че не съм в състояние да разговарям с нея в момента. А може би завинаги.

Приготвих се набързо и избрах малко по-съблазнителен тоалет от сакото и панталона. Бъдещият ми събеседник никак не бе безразличен към пищните ми прелести. Трябваше да се възползвам от това, за да го извадя от равновесие и да се сдобия чрез него с малко повече сведения, отколкото бе разположен да ми предостави. И така, дълбоко деколте, повдигащ бюста сутиен и пола до средата на бедрата.

Обличайки се по този начин, нямах никакво намерение да го свалям. Впрочем по време на

разговора ми с Маршадо

прелестите ми изиграха своята роля без мое участие. Бях

оставила красотата си на автопилот. Гърдите ми стърчаха по свое собствено усмотрение. Бедрата ми се разголваха толкова, колкото сами пожелаеха. Дори катеричката бе свободна да наднича между краката ми през тънката памучна тъкан.

Това изобщо не ме засягаше...

И все пак, докато се обличах по този начин, неволно се сетих как един ден в мое присъствие София се зае да открие съвършените одежди, способни да подействат и на

най-задръстения или най-здраво владеещия емоциите си мъж. Те би трябвало да са съставени от рокля, бельо и високи токчета, но задължително всичко да бъде едновременно впито, прозрачно, подчертаващо фигурата и предназначено само и единствено да изложи на показ прелестите, така че никой мъж да не може да им устои. Според нея всеки, който я види, би трябвало мигом да изпита неудържимото желание да й се нахвърли. Питам се дали тогава тя успя да открие тази магическа формула. Мисля си, че изобщо не се нуждаеше от

нея, за да вкара в леглото когото си ще.

(Ръкописна бележка от 14 юни 2009 г., съставена от мен)

Изтупана така, както отдавна не бях го правила, слизах по дългата вита стълба, когато Арман ме посрещна на последното стъпало:

- Анабел... Излизате ли?

Бих могла да се закълна, че в гласа му едва доловимо избръмча упрек. Масивната му фигура доста разубеждаващо за-пречваше пътя ми.

- Да. За малко. Защо?

- Бих искал да уточня с вас някои подробности.

- От какъв характер?

- Ами например доставчикът на сенници не разполага с такива в екрю. Трябва да се подбере друг цвят. И то незабавно... В противен случай просто няма да ги получим навреме.

В момента се чувствах толкова далече от сенниците в цвят екрю, от доставчиците за сватбата... и изобщо от брачния съюз, сключен под каквото и да било шапито...

- Нали може малко по-късно? - небрежно отклоних предложението му аз.

Преодолях естественото препятствие на изпъкналия му корем и точно в този момент в ума ми блесна неочаквана мисъл. Бързо разрових чантичката си, за да намеря големия ключ, с който никога не се разделях. Просто интуиция.

- Арман... Този ключ ви е познат, нали?

Той сви изненадано очи под гъстите си вежди, преди да се реши да отговори:

- Не, нищо не ми говори...

- Дали случайно този ключ не е от входната врата на „Рош брюн“?

Той ме погледна смутено и с известен упрек, сякаш според него аз не би трябвало да имам нещо общо с убежището на семейство Барле.

- Нямам представа. Нали знаете, ходил съм там само един-два пъти.

Аз пък знаех, че лъже. Помнех думите на Луи: „Арман пре-скача веднъж годишно, за да я наглежда...“

- Добре. Ще видим - приключих разговоря с подчертано загадъчен тон.

Ще видим на място, обещах на себе си аз. В крайна сметка нали се предвиждаше двамата с Давид да прекараме в „Рош брюн“ медения си месец?

Никак не бях сигурна, че там непременно ще потече мед. Не бях сигурна в нищо.

Колата напредваше бързо по почти пустата магистрала. От време на време изпреварваме някой камион, нарушил забраната за движение в неделя, сподирени от похотливия поглед на изморения шофьор. Все още високото слънце изчезваше при всяко навлизане в тунел, а такива имаше немалко в участъка преди пункта за пътна такса. София изобщо не намаляваше с наближаването на радарите въпреки предупредителните табели. Откакто потеглихме от улица „Тур де Дам“, двете не бяхме разменили нито дума, а дори да се опитахме, казаното щеше да бъде отнесено от силния вятър, който нахлуваше през вдигнатия покрив на кабриолета и грациозно си играеше с тъмните къдрици на моята приятелка.

- Значи, вече имаш кола? - бях я запитала по телефона с леден тон.

- Не е моя. На Пеги е. Все ми повтаря, че ако имам нужда от кола...

Пеги. Другата най-добра приятелка на София, която споделяше детските й спомени, а тя, в припадък на щедрост, я бе въвела преди мен в „Нощните красавици“.

- Е, смятам, че тъкмо сега нуждата е налице повече от всякога.

Според Ребека обаче Пеги бе „типична досадница, която постоянно създава неприятности“. В края на краищата бе напуснала агенцията при неясни обстоятелства и бе подала жалба за изнасилване срещу свой клиент, който бил настоял да довършат вечерта не в „Шарм“ при господин Жак, а в друго, далеч не толкова реномирано заведение.

Там се бил опитал да повтори някои особено пиперливи сцени от някакъв еротичен бестселър, но явно насилието, с което са били съпроводени, не се харесало на деликатната Пеги, дребничка и с несъразмерно голям бюст, основното нейно средство за привличане на мъжете. Показания пред полицията, процес, уреждане по финансов път... Това бе причинило депресия у младата жена, но и бе опетнило репутацията на горещите момичета на мадам Сибони.

„Бръмбарът“ с подвижен покрив пое на запад по отклонението, далеч от столицата, далеч от разкритията, направени през последните часове... За да стигне по-бързо до края. Знаех, че именно това трябва да се случи, и затова се наложи да прибягна до услугите на предателката София.

Два часа по-рано, през тази юнска неделя, терасата на „Марли“ гъмжеше от туристи. Около мен се чуваха всички езици на света с изключение на френски. Дискретността бе осигурена. Изобщо не се съмнявах, че именно това бе определило избора, направен от моя събеседник.

Франсоа Маршадо пристигна с десет минути закъснение, без да се извини. Седна и ми посочи двора на Лувъра със стъклената пирамида:

- Знаете ли, че Андре Барле подсказа на Митеран идеята за тази пирамида?

- Не... - признах скептично аз.

Кой твърдеше това? Самите братя Барле? За мен никак не бе чудно, че Андре, преди него Пиер, а след него Давид са сновали из коридорите на властта в дирене на подкрепа. От определено ниво нататък всичко се превръща в политика. Всичко се разиграва под диктовката на съответното правителство. Ала чак пък да шепне на ухото на президента на Републиката... На ухото на сфинкса.

- Митеран нямаше достатъчно основателен повод да напусне Елисейския дворец и да се настани в Лувъра. Но в тесен кръг споделяше, че желае да даде достатъчно ясен знак за президентската власт.

- Знак от какво естество?

- От символично. Беше очевидно, че се стреми към кралските атрибути, но без титлата. Тогава на Андре хрумна гениалната идея, почерпена от прозвището, с което недоброжелателите наричаха президента. А какво се намира зад сфинкса в Гиза, ако не пирамида?

Отпивах от идеално дозирания коктейл „Монако“, решена да съкратя учения му брътвеж. В този момент изобщо не ме интересуваха безбройните анекдоти, от които фамилията Барле плетеше собствената си легенда. Не бях техен биограф, а още по-малко техен житиеписец... Бях просто журналистка. Просто объркана жена в дирене на истината.

- Надявам се, че онова, което имам да ви кажа, ще ви заинтересува... Или да се наредим на опашката и да посетим музея?

Посочих върволицата посетители, която се точеше от остъкления вход чак до Триумфалната арка на Карузел. Облечен набързо, с платнен панталон и поло „Лакост“, той изобщо не би се откроил в тълпата туристи с малки раници на гърба и фотоапарати през рамо.

- Красива сте, каквато си ви спомням - поласка ме той вместо отговор със съблазнителна усмивка.

- Очевидно не толкова, че да съм достойна да водя телевизионно предаване...

Винаги съм се чудила каква пропаст отделя двата пола в това отношение. Ние, жените,

бързо забравяме за мъжете, които са ни обладавали, чукали, шибали, според емоцията, която са влагали. Поне така твърдеше авторът на статия в едно списание и аз съм напълно

съгласна с него. Не пренебрегвам ни най-малко чувствата, които са будили у мен, но ръцете им върху моето тяло, членът им в мен, всички тези усещания се заличават. Ето защо след

това нямам никакви претенции по отношение на тях.

Мъжете, напротив, изпитват собственическо чувство към своите минали завоевания,

колкото и отдавнашни да са те.

Тялото, което някога са прегръщали, си остава тяхно завинаги, макар не до такава степен и дори когато то не буди у тях вече никакво желание. Това до голяма степен обяснява

поведението на мъжете и вечния им стремеж да спят отново със своите бивши да се завърнат към познатата вагина, докато за една жена това е анахронично, неуместно и дори нелепо.

(Ръкописна бележка от 14 юни 2009 г., съставена от мен)

От този момент нататък ми оставаше да му изложа моя кратък разказ, белязан от гняв и огорчение: подготовката на Културен коктейл за рекордно кратко време, преждевременното насрочване на първото предаване и накрая мнимото излъчване в ефир. Естествено, запазих за себе си участието на Луи и особената тематика на предложения от него репортаж.

Добавих от себе си само, че това се било случвало и с други предавания, както и с други млади журналистки преди мен, за да стигна до следното заключение:

- Давид блъфира с разни предавания и с фалшиви рейтинги, за да осигури кариерата на служителките, които вкарва в леглото си... Или има намерение да ги вкара.

Погледът на Маршадо се задържа за момент върху деколтето ми, сякаш то бе достатъчно, за да оправдае постъпката на неговия приятел, след което се надигна и с безразличен тон заяви отегчено:

- Ако за това става въпрос, то, ако не се лъжа... вие сте постигнали далеч по-голям успех от останалите! Давид не е от мъжете, които ще поискат ръката на първата попаднала му жена.

- А не ви ли шокира това, че шефът на телевизионен канал мами всички свои служители и пръска парите на фирмата за лична облага?

- Ел, ако трябваше да се вълнувам за всички злоупотреби с обществени средства от страна на всички генерални директори от САС 40, щях да прекарам живота си с носна кърпичка в ръка.

Каза това бе всякакъв цинизъм, а по скоро като нещо, което се разбира от само себе си. Като реалност, в която нищо и никой не бе в състояние да вложи повече морал.

- Повярвайте ми - добави той, - никога не съм се отнасял със снизхождение към нечистите игри на едрите собственици. Давид знае това. Спорили сме неведнъж с него по този въпрос. Било защото самият той постъпва по същия начин, било защото прикрива някои свои приятели.

- Само че не сте написали нито ред за това! - укорих го незабавно аз, изпълнена с презрение.

- Ако предприема подобен кръстоносен поход, незабавно ще изгоря и ще бъда изваден от играта. Няма защо да ви го напомням, не сте толкова наивна: една власт в сянка е толкова по-ефикасна, колкото по-предпазливо действа и приема охотно ласките на владетеля, вместо с високо вдигнат флаг да се бори срещу вятърни мелници.

Донкихотовската му метафора не можа особено да ме убеди. Кога бе използвал той перото като оръжие? Изплъзвал ли се бе дори за момент от икономическата власт, която го държеше в ръцете си, за да произнесе на висок глас онова, което журналистите си шепнат по коридорите на редакциите?

- Вашата лоялност ви прави чест. Давид може да се гордее, че има приятели като вас... -престорих се аз, че съм на негова страна. - Що се отнася до мен, трябва да ми простите, че съгрешавам поради моята младост и че все още храня известни илюзии за нашата професия.

Ефектът, който се опитвах да постигна, бе съсредоточен в това лично местоимение, което поставяше него и мен в една категория. И двамата бяхме журналисти въпреки огромната разлика във възрастта и опита.

- Само не ми пейте песента, че почтеността се изхабявала с годините. Не, Ел, тъкмо вие не!

Сега бе негов ред да прибегне до намеци. Това „вие“, на което бе натъртил, не бе отправено към младата жена, която стоеше пред него, а към любовницата, с която преди няколко месеца бе спал в хотел „Шарм“ срещу няколко банкноти. Въпреки риска реших да поема по опасния път, който той така категорично бе открил пред мен:

- Вие приемате така нещата, Франсоа. Това е вашият избор - блъфирах аз. - А моят ще бъде да разкрия пред Давид как двамата с вас приключихме онази вечер.

- Никога няма да го направите - възрази той, опитвайки се да убеди сам себе си. - Прекалено много имате да губите.

- Грешите. Вече изгубих най-важното.

- И какво е то?

- Илюзиите си. За него... за вас.

Ядосано се престорих, че си тръгвам, като подръпнах полата си, преди да стана, но той ме хвана за ръката и я притисна към кафявото дърво на малката маса.

- Почакайте...

- Оставете ме - тихо се сопнах аз.

- Онова, което ми разказахте, е нищо в сравнение с материалите, с които разполагам за групата „Барле“..

Той ме пусна, сигурен, че е успял да привлече вниманието ми.

- Наистина ли? - предизвиках го аз да каже нещо повече.

- Наистина.

Неочаквано отпусна рамене, сякаш ненадейно притиснат от невидим товар. Изглеждаше предварително съкрушен от онова, което се канеше да ми каже. Погледът му за момент се зарея към отворените арки, през които до нас достигаше свеж зефир. Не носеше слънчеви очила и присвиваше очи на светлината, като огряваше нашия край на терасата.

Дръпна се на сянка и ми хвърли двусмислен поглед, който можех да разтълкувам единствено по следния начин: аз бях едновременно най-лошото и най-доброто нещо, което му се бе случвало. Проклятие, но също така сгоден случай, какъвто скоро нямаше отново да му се предостави. Сгоден случай да разкъса веднъж завинаги веригата, която открай време го приковаваше към Давид. За него бе ударил часът на реванша. Часът, когато щеше да захапе ръката, притискала го толкова дълго. Прекалено дълго.

- Вече се разбрахме - заговори отново той. - Никога не сме се виждали и никога не съм ви казвал това, което предстои да чуете.

- Съгласна съм.

Той отпи две глътки от бирата си и започна да говори с все още малко пяна върху горната устна. Тънка устна, която се бе притискала до моите устни през онази вечер, помислих си аз, донякъде смутена от това колко неуместна бе в този момент подобна асоциация.

- Групата „Барле“ не се занимава само с телевизия във Франция.

- Знам това.

- Разбира се... Онова, което не знаете, е, че в някои други страни същата тази група извършва не съвсем конвенционални дейности.

Вече разбирах какво ми казва, но исках да чуя продължението.

- От какъв характер?

- Производство на порно филми. При това твърдо порно. Естествено, чрез фирми-паравани.

Използването на заглавия на книги или на филми за нуждите на порно филми винаги ме е карало да се усмихвам. И да се изчервявам. Отнесени от сфинктера, Робин Хуй или Хари Плотър и орденът на пениса. С помощта на този, до който най-често прибягвам при моите самотни игри, си представям главния герой като изключително надарен мъжага, който слиза от екрана в спалнята, за да задоволи мен. Отчита ми се по всякакъв начин, без да пропусне нито един отвор на тялото ми. Случайно попаднал на мен, той ме предпочита пред

силиконовите актриси, които тънат в отчаяние, лишени от партньор, от другата страна на

огледалото. Единственото,

което им остава, е да ни наблюдават, докато им демонстрираме абсолютен сексуален синхрон. Всъщност членът му е прекалено голям за мен и се налага да избира пози, при които в мен прониква само главичката и една трета от дължината. Заглавието на този шедьовър, прожектиран единствено в залата на моите фантазии, е Куркурната поза от

Кайро.

(Ръкописна бележка от 14 юни 2009 г., съставена от мен)

За момент осмислях чутото, преди да възразя:

- Че какво толкова? В края на краищата доста медийни групи са известни с това, че в дейността им влизат също продукции за възрастни. Това не смущава никого, нито публиката, нито пък акционерите.

- Права сте. Проблемът в случая не е толкова в съдържанието, колкото условията, при които се заснемат филмите.

- Тоест?

Той се изкашля и отново отпи от халбата.

- Младите жени, които приемат да се снимат в такива филми, са много по-евтини и по-малко взискателни в страните от Източна Европа: Унгария, България, балтийските държави... Някои от тях се снимат дори безплатно. И именно това представлява интерес за продуцента и разпространителя, в случая Барле. Имам предвид икономически интерес. Минимални разходи, максимални приходи.

- Безплатно ли? - неволно възкликнах аз.

- Почти. Местният продуцент предлага бартер: момичето се снима в три-четири филма, а в замяна получава редовна карта за пребиваване в страна по свой избор. Франция, Великобритания, Германия и пр. Подкупът на някакъв чиновник излиза по-евтино от хонорара на порно звезда във Франция.

Имаше нещо, което не разбирах.

- Каква е ползата за продуцента? След като момичетата са толкова евтини, защо продуцентът да не им плати за изпълнението?

- Може. Но методът, за който ви говоря, позволява наборът от актриси значително да се разшири. И следователно на зрителя да се предлагат нови лица, така кандидат-емигрантките са винаги повече от кандидатките за двойно проникване. Порно филмите не привличат чрез славата на кинозвездите. Има не повече от две-три порно актриси, които са успели да се наложат с името си.

Имах чувството, че ми говори за вакуумирани храни на хладилния щанд в супермаркета.

- Това е отвратително...

- Крайно отвратително... Но и не чак толкова, ако сте двайсет и пет годишна, защитили сте докторат по химия, а в родината си получавате триста евро месечно, без каквато и да било перспектива за развитие. Такива жени си казват, че могат да изтърпят няколко неприятни преживявания, но в замяна да получат достъп до тукашното елдорадо.

Начинът, по който описваше положението на тези момичета, бе груб, но уви, напълно съответстваше на реалността.

Подобна язвителна прямота в думите и в изострените черти на лицето му, което го правеше да изглежда поне с десет години по-възрастен от Давид, за мен бе напълно неочаквана. Защо не я бе проявил още тогава, вечерта на нашата среща?

Същевременно не забравях защо бях поискала тази среща: онази галавечеря, когато за пръв път видях Давид.

- Защо не сте му казали нищо?

- За какво?

Той сякаш идваше на себе си след лош сън.

- За мен?

- На Давид ли?

- Да. На Давид. Всички тези вечери, срещите по тенис... Сто пъти сте имали възможност да го направите. Лесно сте могли да спестите неудобните за самия вас подробности.

Онези, които бяха свързани със случилото се сред декора на стаите „Жозефин“, „Мата Хари“ и пр.

Тъй като той не знаеше какво да отговори, аз забих гвоздея още по-дълбоко:

- Това е нещо обичайно между приятели, нали? Винаги можеш да предупредиш приятеля си какво си научил за жената, по която той се е увлякъл. Да го предпазиш от неподходящ брак. Можете да ме наречете компаньонка, горещо момиче или както намерите за добре. Но през онази вечер аз не бях нищо повече от курва.

Очите му се разшириха от едва ли не детинско удивление. Ясно виждах, че изненадата му е неподправена. Някакво момиченце, което търчеше край редицата аркади на кафене „Марли“, по чиято тясна пътека едва можеха да се разминат двама души, се блъсна в стола му, но той така и не реагира. Втренчил се бе в мен със смутена усмивка върху устните.

- Но, Анабел... Та той чудесно знаеше коя сте и преди всичко каква сте за мен през онази вечер.

Въпреки пищенето в ушите смятам, че чух добре.

Всичко около мен избухна, вдигна се до сводовете, след което се стовари върху мен. Около нас никой не помръдна. Рухваше моят свят, не техният.

- Откъде сте толкова сигурен?

- Откъде... - повтори той сякаш на себе си с празен поглед. - Значи, вие не знаете нищо за дейността му извън телевизията?

- Каква дейност?

Той хвана с две ръце стола ми, сякаш се боеше той да не изчезне под мен.

- „Нощните красавици“, агенцията...

- Е, и какво?

- Тя е негова собственост - довърши едва чуто той, давайки си сметка какъв удар ми нанася.

Като добър бизнесмен, загрижен за възвръщаемостта на вложенията, Давид бе инвестирал в нещо, което за него бе „малко предприятие“. Ето това бе довел до знанието ми Франсоа Маршадо.

С други думи: всички жени, които фигурираха в картотеката на Ребека, му бяха малко или много познати - по лице, красиви муцунки върху екрана или върху гланцираната хартия, ако не и по репутация.

Не произнесох нито дума.

Дори не казах „довиждане“.

Излязох, залитайки от кафенето. Не съборих по пътя си нито едно дете.

Влязох в метрото.

Качих се във вагона с надеждата никога повече да не изляза от него, с надеждата силната въздушна струя да отвее и да разпръсне онова, което бе останало от мен.

Завърнах се в дома Дюшеноа, съвършено празна отвътре, прибрах в една чанта наслуки някои вещи, без дори да мисля кои ще ми потрябват и колко време ще отсъствам.

Обадих се на София със свит на топка стомах и свито гърло. Просто не бях съвсем изгубила способността да произнасям думи. Почувствах тревогата й от другата страна на линията, тревогата на все още всеотдайна приятелка.

После зачаках тя да ме откара далеч оттук, седнала на един фотьойл в салона, с Фелисите върху коленете, със залепнали по ъгълчетата на клепките ми сълзи. Те така и не можеха да потекат по бузите ми, както аз не можех да разбера какво се случва с мен.

Отворих вратата, решена да изчакам на улицата София, която всеки момент трябваше да пристигне, но в този момент зърнах Изиам, както винаги скован, да се появява пред желязната врата с пакетче в ръка, увито в пластмасова торбичка. Не се бях излъгала. Той действително бе колелце в машината, която бе на път да ме смаже. Невинно винтче, което въпреки това пренасяше до мен онази сила, която ден след ден ме унищожаваше.

- Добър ден, госпожице.

- Добър ден, Изиам.

- Заминавате ли?

- Да... - промърморих аз като заловена на местопрестъплението. - Какво ви води насам?

- Има пратка за вас.

- От кого?

- Не зная. Господин Жак ми заръча да я доставя. Това и правя.

Щрак. Винтчето Изиам изпълни задължението си.

- Разбирам.

Открехнах желязната врата, за да поема пликчето, след което отпратих младежа с усмивка, която по нежност и трогателност изобщо не можеше да се сравни с неговата.

- Надявам се, че това са добри новини за вас - подхвърли той, докато се отдалечаваше.

- Да, и аз се надявам.

Стъпила върху паветата на малкия кръгъл двор, трескаво разопаковах пратката. Не се надявах на нищо. Просто исках да замина. Да замина и да разбера. А освен това знаех, че в поредната кутийка ще има повече въпроси, отколкото отговори.

Този път обаче нямаше магнитна карта за хотел „Шарм“. Нямаше и покана за среща. Вътре имаше само един предмет, придружен от картичка. Извадих маската, венецианска маска, подобна на онази, което Луи бе носил по време на една от нашите срещи. През полуотворения цип я пъхнах грубо в чантата и поех картичката, която от едната страна беше чисто бяла. От другата страна имаше само една повеля. Поредната. Седмата, на която нямах никакво намерение да се подчиня:

7 - Неизвестното ще изследваш

Когато скърцането на спирачки ме извади от меланхолията, си помислих, че все пак именно това ми предстоеше да направя. Да вляза в ролята на спелеолог, който ще се спусне в бездна, дирейки себе си.

Щедрото до този момент слънце започна да залязва и въздухът стана по-свеж. Спряхме на една отбивка на магистралата, за да вдигнем гюрука на „бръмбара“. Дори не обърнах внимание къде се намираме. До началото на летните отпуски оставаха още две седмици и сега тя беше почти безлюдна: нямаше ги наоколо детските викове и мазните хартии, характерни за летния сезон.

София зареди с парите, които й дадох, все така без да разменим нито дума. Едва стотина километра по-нататък, малко преди да завием надясно по посока на Рен, аз най-сетне наруших мълчанието. Защо точно в този момент? Не бих могла да кажа. Може би защото вече бях готова. Освен това по природа не бях злопаметна. След като предателството, така или иначе, беше налице, по-добре бе да разбера защо е било извършено. Да науча истината.

- Как се запознахте с Луи? - започнах направо аз.

- Кълна ти се, изобщо нямах представа, че това е Луи Барле.

Стори ми се искрена.

- А кой смяташе, че е?

- Клиент... Клиент като всеки друг.

Първо убождане в сърцето: значи, бе спала с него.

Тъй като я бях сменила на волана, можах единствено да го стисна с все сили. Затворих за момент очи, но София веднага се провикна:

- Хей! Внимавай!

Дойдох на себе си и продължих с въпросите.

- Той изобщо ли не ти каза името си?

- Не. Представи се като Ришар.

Ришар се казваше неговият шофьор.

- Сама знаеш, че много мъже постъпват така - припомни ми тя. - Предпочитат да запазят анонимност, в случай че...

В случай че жена им се окаже прекалено любопитна. В случай че по-късно се срещнем в далеч не толкова интимна обстановка. Или пък, което бе далеч по-малко вероятно, въпросният мъж се окаже девер (и любовник) на най-добрата ви приятелка.

- Често ли се виждахте?

- Два-три пъти, не си спомням точно.

Напротив, отлично помнеше броя и обстоятелствата на техните срещи. Ала, ако съдех по тъй неприсъщия за нея смирен тон, явно се опитваше да ме щади. Въпреки гнева, който така не можех напълно да сподавя, бях й признателна за това.

- И... как успя да те убеди да дадеш интервю за онова, което вършиш?

- Заяви, че бил журналист и писател.

- Спомена ли за коя медия работи?

- Не. Каза само, че бил на свободна практика, а след това предлагал материалите си на продуцентски къщи, на осведомителни агенции, а понякога направо на някой телевизионен канал. Дори спомена, че „може да стане така, че интервюто изобщо да не бъде излъчено“.

Сигурна бях в способността на Луи да представя и най-опашатите лъжи със съвършено невинен вид. Без съмнение София не бе имала случай да забележи прословутата трапчинка на бузата, която никога не мамеше.

- Но нали не си забравила, че Ребека ни забрани да коментираме поръчките, които изпълняваме.

- Не, не съм... Но той ми обеща, че анонимността ми ще бъде запазена. Че гласът ми ще бъде променен. С една дума, никой няма да може да открие моята самоличност.

Никой с изключение на мен.

- И плати ли ти?

Погледнах в страничното огледало за обратно виждане, преди да изпреваря колата пред нас, и тази маневра позволи на София да си спести отговора. Само че мен не можеше да измами. Цъкането на мигача звучеше в ушите ми като признание.

- Е? - настоях аз. - Много ли ти плати?

- Две хиляди.

- Евро?

Гласът ми се задави.

- Ами да... Естествено, че не копейки.

- В брой, разбира се?

- Да. В банкноти по петстотин. Никога не бях държала такива в ръце... Нямаш представа какво усещане за сила ти вдъхват!

При тези обстоятелства онова, което отначало бях приела като удар с нож в гърба, се оказа обикновено безпаричие, инстинкт за оцеляване. И алчност, естествено. А Луи, изглежда, чудесно е знаел в какво положение е тя, както и широките пръсти, с които харчеше, за да се досети, че би приела подобно предложение без всякакво колебание или скрупули.

Изобщо не можех да повярвам, че изборът на моята приятелка е бил случаен. А още по-малко невинен. Цел на тази негова особено коварна комбина съм била аз и единствено аз.

Без отговор оставаха безброй детайли, безброй въпроси. Ако излъчването на репортажа е било предназначено да разклати положението ми, какви резултати очакваше самият Луи? Да бъда уволнена? Да си подам оставката? Напускането на БТВ със сигурност би ме предоставило изцяло на негово разположение. Ала желаеше ли в действителност той да ме унижава до такава степен?

Етап след етап, километър след километър въпросителните преминаваха от единия брат към другия, от Луи към Давид. Всъщност сърцевината на загадката се състоеше именно в това: ако Давид още от самото начало, още от първата вечер е бил наясно с моите ангажименти... защо Луи се бе опитвал да ме изнудва?

Мисълта ми тънеше в колебания, подобно на вечерния здрач, който покриваше зелените поля наоколо със сива пелена и постепенно ги лишаваше от цвят.

- След това виждала ли си се с него?

- Не и след репортажа. Един-два пъти Ребека ми се обажда, за да ми каже, че „Ришар“ искал отново да се срещне с мен. Но на мен ми се стори малко странно да спя...

После се поправи със смутена гримаса:

- ...да се срещам отново с мъж, който е вземал от мен интервю. Особено на тази тема.

Смущението и паниката, които се изписаха върху лицето й при неочакваната му поява във Венсенската гора, не са били престорени. Едва ли си е давала сметка в каква машинация неволно е попаднала. Гледах я и сега, объркана, стъписана, опряла глава в сивата пластмаса на вратата, защото тя дори по-малко от мен разбираше смисъла на случващото се.

Накрая все пак се посъвзе и подхвърли закачливо:

- Знаеш ли, той наистина е малко чалнат...

Обърна към мен дяволитата си усмивка, сякаш просеше извинение:

- Само не ми казвай, че не си му виждала татуировките.

- Виждала съм ги. Едно „А“ и едно „Д“... Защо?

Споменах по памет двете букви, които бяха донякъде открити и които бях забелязала по време на разходките си с Луи. Подигравателно присвитите й очи ми подсказаха, че за разлика от мен тя бе имала привилегията да разгледа и останалите, а те сигурно разкриваха нови загадки.

- Почакай, това е само видимата част на айсберга! Само първата страница от Човека-Азбука!

- „Човекът-Азбука“ ли? - едва не прихнах аз. - Що за прозвище?

- Не ти ли е разправял? Татуирал е върху тялото си цялата азбука.

- Е, това го знам - сопнах се аз.

- Не е ли откачено? Трябвали са му четири-пет години, за да гравира по кожата си всичките букви. При това не са еднакви: различават се по големина, по шрифт, по орнаменти и пр.

- Наистина луда работа... - съгласих се аз.

Сама усетих двусмислието на моето определение: очевидно това бе дело на луд и в същото време направо удивително. Подобно нещо би могъл да направи само той.. Бе напълно в негов дух. Не бе необходимо да ми обяснява причината за подобно начинание, защото вече бях наясно: Луи мечтаеше да бъде писател. Луи би дал мило и драго да може да пише и да се занимава само и единствено с това. Стигнал бе дотам да изпише собственото си тяло, да го превърне в изходен материал за своето изкуство, от който да черпи като от палитра.

Представих си за момент голото мъжко тяло, стегнато в черен латекс, което само бях мярнала в мрака. Опитах да разположа една по една буквите от азбуката върху сухите му, стегнати мускули, чиито движения подчертаваха извивките на всяка буква.

Не биваше да си губя времето, представяйки си подобни картини. В крайна сметка нали същият този мъж ми бе подготвил клопка! Нали той си бе играл с мен през цялото това време.

- Софи... Искам да ти задам един последен въпрос и...

Шумно преглътнах. Неочаквано ме проряза болка. Имах усещането, че всеки път трябва да прокарвам заедно със слюнката тежка метална топка.

- Да?

- Искам да ми кажеш истината.

- Разбира се! - възкликна тя, изпълнена с желание да ми се реваншира. - Естествено.

Нов спазъм в ларинкса ми.

- Бил ли е... Бил ли е Давид твой клиент?

- Какво?

Почти изкрещя.

- Да не си откачила? Няма такова нещо!

- Нали си спала с Луи, без да знаеш кой е всъщност.

- Че това няма нищо общо! Давид е публична личност. Виждала съм го на снимка.

Не си спомням да съм й показвала някога неговия портрет, нито върху страницата на вестника, нито на някоя от малкото снимки, които пазех в паметта на моя телефон.

- Признай си - подхвърлих й с усмивка. - Търсила си го в „Гугъл“?

- Ами да, какво си мислиш? Най-добрата ми приятелка излиза с милиардер. Най-малкото бе да погледна поне как изглежда! Нали така?

- Добре де, добре...

В светлината на фаровете се мярна табела, по която разбрах, че наближаваме Рен и че не след дълго ще трябва да се отклоним, за да заобиколим града от запад, а след това да продължим на север по посока на Сен Мало.

- Защо ми задаваш този въпрос? Нима че смяташ за такава гаднярка, че да си легна с твоя годеник, след като знам кой е?

- Няма такова нещо... - приех отново предишния ни заговорнически тон. - Нямах предвид това...

- А какво?

- Няма представа. Просто мисъл...

По-скоро кошмар. Една от химерите, излезли от тъмния лес, който ни притискаше от двете страни. Изведнъж си спомних, че бяхме прекосили Майен, област, която се слави с мрачните си легенди, със своите лечители и вещици. Като отглас от присъствието на последните, в нощта пред нас изникна табела с надпис „Скалата на феите“. Полазиха ме студени тръпки и кракът ми натисна педала на газта.

За щастие, София не настоя. Какво бих могла да й кажа всъщност, освен да дам израз на страха си? На глухата тревога, която ме разяждаше отвътре?

Луи и Давид съучастници? Двама режисьори на тази мрачна и нелепа постановка? Не можех да го повярвам. Спорът им по телефона, тъкмо преди да ми се обади Фред, бе достатъчен, за да ме убеди в раздора между тях. Или поне в дълбоко несъгласие най-вероятно по отношение на мен.

Да не би пък да не можеха да си разделят плячката, тоест мен? Или дори по-лошо: дали тази сцена не беше част от пиесата, която дружно разиграваха?

- Не си ли гладна?

Приятелката ми ме върна на земята, напомняйки ми непосредствените и далеч по-обикновени

нужди. Посочи бензино-станция, до която беше долепено заведение на самообслужване.

- Да, права си.

Сандвичът беше като гумен и без всякакъв вкус. А и мислите ми не бяха кой знае колко по-приятни. Побързахме да потеглим с пълна скорост и с намерение да не спираме, докато не стигнем до крайната цел. Пътят до нос Малуин, където бяха разположени най-разкошните вили по крайбрежието, ни отне още час. Отсреща се открояваше силуетът на Сен Мало, див, суров и пълен с история. Пред нас се появи Динар, подобен на спяща красавица, аристократичен и целомъдрен, принцеса от началото на миналия век, в гранитна рокля, осеяна с пинии. Времето се разваляше, по мрачното небе откъм морето се задаваха тежки облаци. Наближаваше буря.

Дали нашите фантазии са обикновени прищевки, които в

никакъв случай не бива да приемаме буквално, или напротив, представляват гориво за мощния двигател на нашето либидо, благодарение на което той работи?

Знам само, че някои от онези мои фантазии, които съм се опитала да осъществя, на практика са се оказвали далеч не толкова приятни. Например да правя любов във водата.

Веднъж опитахме това с Фред, докато почивахме на Балеарите. Солта, пясъкът и вълнението не ни позволяваха да стъпим стабилно на дъното, а телесните течности, тези

естествени смазки, бяха отмивани от морската вода... Изобщо не се получи толкова лесно и приятно, колкото си го представяхме. В хладната вода моят партньор не след дълго приключи с ерекцията. Резултатът бе плачевен и лишен от всякакво удоволствие. Да се причисли към неподходящите идеи. Следваща фантазия?

(Ръкописна бележка от 14 юни 2009 г., съставена от мен)

Бавно минахме по авеню „Пусино“, без да снемаме очи от сградите, строени около 1900 година, с богата украса от керамични фризове и орнаменти и носталгични названия: „Керозар“, „Бел асиз“, „Рош плат“, „Кер Аник“.. Вилата „Рош брюн“, която търсехме, бе разположена на самия край на скалите, където крайбрежният път завиваше под прав ъгъл на запад. Докато при останалите постройки преобладаваше гранитът и кафявият камък, тя напомняше по-скоро ловен павилион в стил „Луи XIII“, сякаш пренесена тук направо от Версай. „Рош брюн“ се отличаваше със своята внушителност сред съседните вили, сякаш за да подчертае привилегирования статут на своите собственици. Ето защо съвсем спокойно успяхме да паркираме пред нея. А и никой не дойде да ни пита кои сме, когато застанахме пред желязната врата, чиито остри шипове правеха невъзможен всеки опит за своеволно проникване.

- А сега? - запита София. - Как ще влезем?

Извадих от чантата си големия ключ.

- С помощта на това... Е, поне се надявам.

Ключът действително лесно влече в ключалката, която не оказа никаква съпротива, когато енергично го превъртях два пъти. Направихме само няколко крачки по чакъла със землист цвят и се озовахме пред входната врата, която като по чудо се подчини на същия ключ. Това означаваше, че предпазните мерки не са кой знае какви, но също така, че вилата отдавна е необитаема, което прекрасно ни устройваше.

Едва не се задавихме от миризмата на прах и мухъл в салона. Също както във филмите за призраци, мебелите бяха покрити с посивели от времето бели чаршафи.

- Вилата на твоя мъж е направо очарователна - неволно възкликна София.

Трябваха ни само няколко минути, за да включим електричеството, да свалим калъфите, да пометем надве-натри и да направим помещението обитаемо. Не беше чак толкова късно, но никоя от нас все още не се решаваше да се качи на горния етаж, за да приготви леглата. Ако въобще можеха да се намерят чисти чаршафи.

Докато ровех в чантичката си за носна кърпа, защото изобилието от акари на квадратен метър пробуди алергията ми, ръката ми случайно напипа мобилния телефон. Установих пет писмени съобщения и три в гласовата поща. Всичките от Давид. Изобщо не ги проверих и не се поколебах веднага да го изключа.

Без да обръща внимание на запуснатия вид на интериора, София се прехласваше от миналия му блясък, който все още личеше по някои детайли, както и по самите размери на помещението:

- Колко е тъпо семейството да разполага с подобен имот и да го остави в подобно състояние...

Никога няма да разбера начина на мислене на богатите. Човек би казал, че нищо от онова, което притежават, не представлява интерес за тях. Сигурно е заради многото мангизи....

Не обърнах внимание на дълбокомислените й разсъждения, които при това бяха ми припомнили нещо важно: значи, в тази едва ли не оставена на разрухата къща, с овехтяло и захабено обзавеждане, Давид е имал намерение да ме доведе за медения месец? Направо не можех да повярвам.

Докато София ровеше из кухнята, реших да изследвам горния етаж. Стаите бяха в състоянието отпреди трагедията с Орор. Някои не бяха обновявани от половин век. На много места мазилката вече се ронеше. Леглата изглеждаха хлътнали от тежестта на цели поколения спящи. Не обърнах внимание на тези останки. Дирех други. Дирех спомени, някакви следи, които по-красноречиво от мебелите или тапетите да свидетелстват за преживяното от братята Барле между тези стени. В първите две стаи не открих нищо интересно. Третата прояви повече щедрост, тъй като трите чекмеджета на стария скрин от потъмняло дърво бяха препълнени с разни книжа, бележници и фотографии.

Реших да не се обаждам на София. Предпочитах да ги прегледам сама, поне първия път. Повечето снимки бяха от прекарани тук почивки отпреди трийсетина години. На тях се виждаха Давид и Луи, усмихнати и привидно задружни момчета, най-често на плажа: в надувна лодка, заети да строят пясъчен замък, готови за лов на скариди, гордо вирнали хванат за щипците рак или да играят на топка... И така нататък. Дали това бе дело на фотографа, вероятно Андре Барле, но всеки път Давид изпъкваше на преден план, самоуверен и тържествуващ, докато Луи оставаше някак в сянка, неизменно малко по-назад, въпреки че бе по-висок с няколко сантиметра. Победителят и победеният. По-малкият брат, убеден в бъдещите си завоевания. А по-големият, отритнатият престолонаследник, вече зает може би в диренето на реванш.

- Ел? Всичко наред ли е? Да се кача ли при теб? - провикна се София от долния етаж.

- Не, не, идвам. Стой си там. Тук е още по-гадно.

- Искаш ли да излезем за по чашка? Няма да прекараме вечерта сред тези вехтории я?

- Хм... Мен не ме брой, скапана съм. Ти излез, ако искаш - насърчих я аз. - Само вземи ключа. Оставих го върху камината в салона.

Чувах я как крачи решително долу, след което отново се обади:

- Сигурна ли си? Ще ти подейства добре, така да знаеш. Ще ти проясни мозъка.

- Не, честно... Много мило от твоя страна.

Откровено казано, не бих отказала да се подкрепя с един аперитив. Само че в последната стая на етажа бях попаднала на нови съкровища. Съдържанието спокойно можеше да се побере в кутия за обувки, но този път на снимките се виждаше цялото семейство Барле, включително родителите, Андре и Ортанс, които виждах за първи път.

- Е, в такъв случай оставам с теб - с фалшиво примирение заключи София.

- Не, не, ти върви! Поразтуши се.

Чух я как се изкиска, после стълбата изскърца под тежестта й. Стигна до площадката и накрая се появи в рамката на вратата, която бях оставила отворена:

- Никъде не мърдам. Погледни какво съкровище открих.

Вдигна пред очите ми тумбеста бутилка, покрита с прах, полепнал по засъхналия алкохол, а в другата ръка държеше две чаши, които бе успяла да измие, все още мокри от сапунената вода.

- Какво е това? - запитах аз, като вдигнах глава.

- Отлежал арманяк. Какво ще кажеш?

- Давай... - подканих я с усмивка.

Тя напълни чашите, настани се до мен на паркета и грабна част от купчината.

- Какво търсим всъщност?

- Нещо, свързано с първия брак на Давид.

Ала повечето снимки, както от нейния, така и от моя дял документи, бяха от по-отдалечен период. От времето, когато бащата и майката Барле все още са били младо семейство, изпълнени с планове за бъдещето и с амбиции.

Имаше няколко техни сватбени снимки. Веднага познах роклята „Скиапарели“, която Ортанс бе носила преди мен. Роклята, която трябваше да облека само след три дни и която й стоеше великолепно, по-добре, отколкото би ми стояла, колкото и да я преправях. Ако въобще се наложеше да я използвам...

Сетих се, че все още не бях подписала брачния договор, оставен от Арман, и че намирах все по-малко причини да го сторя.

Семейна вечеря, почивки на море или на планина, Коледа в салона на „Рош брюн“... От останалите снимки не научих нищо, което вече да не знам. Впечатление правеше отсъствието на жени около братята Барле. Дори като възрастни изобщо не ги видях в прегръдките на годеница или на любовница. Не видях нито Орор, нито Ребека върху тези пожълтели снимки с бели кантове или върху полароидите с избледнели цветове, които лепнеха от избилата по тях емулсия.

Сухо изщракване, последвано от продължително метално скърцане, ни накара да подскочим. Шумът се повтори още един-два пъти, което ни даде да разберем, че навън бе задухал вятър, който обгръщаше къщата с могъщото си дихание. Диханието на морето.

- Няма нищо, това са капаците на прозорците - успокои ме София. - Пантите сигурно са съвсем ръждясали от влагата.

Глътката арманяк като огнен език опари хранопровода ми и ми вдъхна кураж.

- Трябва да се обадя на мама - сетих се внезапно аз и се надигнах.

- Окей. Аз ще поразгледам още малко - отвърна разсеяно, погълната от старите фотографии.

Когато слязох, видях през широкия прозорец откъм морето, че нощта е обгърнала вилата с бездънен мрак. Само фарът на Гран Жарден и осветлението, което обливаше крепостните стени на Сен Мало, изпъкваха върху черния като въглен хоризонт.

Тази непрогледност ме наведе на мисли за мама.

- Аз съм! - казах аз със свръхчовешко усилие да придам на гласа си непринуден тон.

- Добър вечер, дъще.

Гласът й беше като от дните, когато не се чувстваше добре. Личеше, че се опитва да прикрие истинското си състояние. Така можеше да измами всеки, включително Лор Шапюи, но не и мен.

- Преди малко получих чудесна кошница с плодове.

- Е, опита ли ги?

- Не... Не, не съм много гладна. Нали знаеш, от всички тези процедури непрекъснато ми се гади.

Явно бе изгубила обичайния си апетит. А това изобщо не беше добър знак.

- Мамо, сигурна ли си, че си добре? Искаш ли да дойда?

- А, не... Стой си, където си, скъпа.

След това съкрати разговора, сякаш всяка произнесена дума й причиняваше болка. Веднага щом затворих, набрах номера на Людовик Пулен. Младият мъж съвсем наскоро се бе дипломирал, но майка ми го бе харесала и го бе избрала за личен лекар. До момента, когато състоянието на Мод наложи постоянни хоспитализации, той се бе грижил за нея и все още я преглеждаше, когато неочаквано й прилошееше. Ала чувствах, че тази вечер нещата са по-сериозни.

- Доктор Пулен?

- Да... - отвърна доста рязко младежкият му глас. - Кой го търси?

- Съжалявам, че ви безпокоя толкова късно. Анабел Лоран се обажда. Вече сме се срещали у майка ми. Дъщеря съм на Мод Лоран.

- О, да, разбира се - омекна той.

- Разтревожена съм, докторе. Намирам се в провинцията и току-що разговарях по телефона с мама... Не се чувства никак добре.

- Хм... Желаете да отида и да я прегледам?

Не смеех да искам това от него. Въпреки младостта си той преливаше от съчувствие и професионална добросъвестност. Надявах се, че няма да ги изгуби прекалено бързо. Не и докато мама се нуждае от него.

- Бих искала, стига това не ви притеснява.

- Нищо подобно. Ще прескоча утре сутринта след прегледите. Кабинетът ми не е далеч от нейния дом.

- Утре... - промълвих аз, без да мога да скрия разочарованието си.

- Значи, искате да отида сега, така ли?

- Не...

„О, да“, крещях вътрешно аз.

- Не се притеснявайте... Разбирам. Обувам се и отивам. Ще ви се обадя веднага щом приключа.

Затворих точно в момента, когато порив, по-силен от предишните, шибна вилата и старите греди изскърцаха зловещо. На този участък от брега нищо не възпираше северните ветрове, които блъскаха немилостиво сградата.

Докато не научех как е мама, нямах сили да продължа издирванията.

- Ще остана за малко долу - викнах към София.

- Окей.

Нямаше телевизия, нито радио. Нямаше и списания, пък били те и стари. Единственото ми занимание, докато чаках обаждането, беше книгата, която бях грабнала на тръгване от купчината, купена в „Мюзардин“. Първата от списъка на Луи: Тайни жени от Аня Оз. В този момент бях предразположена към еротично четиво точно толкова, колкото и да се изкъпя в ледените вълни, които се удряха в скалите отвън. Вълните, погълнали Орор.

Корицата беше сполучлива: стройно женско тяло с тежка камея на шията, обвита в тайнствен виолетов облак. От страница на страница постепенно се увлякох от разказа на главния герой, писател, заинтригуван от изчезването на жени, докато накрая открива съществуването на подземен свят, населен с амазонки, превръщащи попадналите сред тях мъже в сексуални роби. Същото се случва и с него. Отначало се чувства жертва, но постепенно охотно започва да изпълнява задълженията си. Неволно направих сравнение: колкото и увлекателна да бе неговата участ, тя бе напълно противоположна на сегашното ми състояние. В мъжки вариант. Не бих повярвала, че Луи случайно е поставил тази книга начело на списъка. Освен крещящото несъответствие с моето битие, вероятно в нея се криеха други послания и тази перспектива ме накара да продължа нататък много по-внимателно. Нима това се очакваше от мен: пълна и безусловна капитулация на моето тяло? От друга страна, на него му бе известно, че това тяло вече му принадлежи... Или може би?

Както беше обещал, доктор Пулен проведе кратък разговор с мен, с който се постара да ме успокои. С онова, което й бе предписал, мама щеше да издържи до сватбата, а също и до отпътуването за Лос Анджелес два дни след това. А по-нататък... Не можел да гарантира нищо и, подобно на мен, разчитал на професионализма на американските колеги.

Канех се да приготвя, доколкото мога, леглата на горния етаж, където да прекараме нощта, когато отвън се разнесе бръмченето на мощен двигател. Сред воя на вятъра и шума на вълните до нас достигнаха две кратки изсвирвания на клаксон.

Надзърнах през стъклото на входната врата. През пелената на проливния дъжд едва различих колата, тъй като светлината на фаровете, насочени към къщата, ме заслепи. Те примигнаха в такт с клаксона. Втурнах се навън под водните струи, които шибаха лицето ми. Само няколко крачки по-нататък разпознах лимузината на Луи. Ала вместо него в снопа светлина видях към мен да се приближава шофьорът Ришар с голям чадър в ръка.

- Добър вечер - изръмжа той с обичайната си любезност.

- Добър вечер. Мога ли да ви запитам какво правите тук?

- Трябва да ви откарам на мястото, където ви очакват. Това е всичко.

- И сте дошли чак от Париж? - престорих се на учудена аз.

- Да - кратко отвърна той, сякаш това се разбираше от само себе си.

- И къде ще отидем?

- Не зная. Известен ми е адресът, който ми бе връчен.

Бих могла да откажа. Бих могла да избягам, да захлопна вратата под носа му и да се барикадирам в къщата. Бих могла да се втурна надолу, да прескоча оградата на градината и да се хвърля в морето, както преди мен бе сторила Орор. Бих могла да накажа братята Барле, като ги лиша от новата им играчка.

Вместо това се задоволих да му отвърна:

- Нали разполагам все пак с пет минути, за да се преоблека?

- Това не е необходимо. Само вземете маската, която сте получили.

Подчиних се безпрекословно, със залепнала върху задъханите ми гърди рокля.

- Софи! - провикнах се от входната врата аз.

- Да, какво?

- Излизам.

- Излизаш ли? Майтапиш ли се с мен? Преди десет минути не искаше да излезем заедно...

Не можах да кажа в отговор нищо, освен едно име, което говореше самж по себе си:

- Луи ме вика...

Мълчание.

- Чу ли ме?

- Ами да. Какво да направя? Живей си живота.

Бързешком излязох с маската в ръка, а вън ме посрещна същински потоп.

След като Луи променяше условията на нашите срещи, след като бе избрал нов терен за нашата игра, това означаваше, че сме преминали към нов етап. А и не можеше да бъде иначе.

Колата потегли бавно, за да откара пратката до получателя. В този момент не бях нищо повече и това отвратително положение ме възбуждаше.

Всъщност какво още имам да губя?

Какво може да застане между мен и моите желания?

Жаждата ми за истина? Виждам как при поредното разкритие тя все повече се отдалечава от мен. Лоялността ми към Давид? Каква лоялност? Самата дума е напълно неуместна, когато се отнася до човек, който ме е предал. Вече съм отвъд подобна дилема. Занапред и по-конкретно тази вечер значение имат единствено повелите на моето тяло. Тялото, кротко отпуснато на задната седалка на лимузината. То е, което ме води към нови, неизследвани

територии на секса.

Около нас се стеле нощта, изпълнена с грохота на морето и внезапните пориви на вятъра, но аз не им обръщам внимание. Дори не се учудвам, когато колата спира посред някаква промишлена зона, малко след изходната табела на Сен Мало. От двете страни на безлюдната улица се точат хангари със зловещ изглед. Мястото изобщо не предразполага към дирене на наслади. Започвам дори да си мисля, че съм жертва на някаква нелепа шега, когато шофьорът Ришар спира пред скромната витрина на склад за обзавеждане на бани. Той

отваря

междинната преграда и в огледалото за обратно виждане ми прави знак, че ме очакват на

отсрещния тротоар.

Входът на „Бригантен“, „сауна-зала за отдих“, напомня

плажен павилион, прилепен към правоъгълна постройка от сива ламарина, която по нищо не се отличава от съседните. Влизам във вътрешността с маска в ръка. Коридорът сякаш води към басейн. Чист, бял, хигиеничен. Някакъв тип с фигура на културист, с бръснат череп и тениска, която подчертава гръдните му мускули, се обръща към мен като към стара позната:

- Вие сте Ел. Ето вашия пеньоар и хавлията. Съблекалните са вдясно.

- Колко ви дължа...?

- Николко. Всичко е уредено.

Натрапчивата миризма на хлор изобщо не предразполага към любов. Двама мъже с фигури като на портиера седят на тясна пейка и се събличат без всякакво стеснение. Обзема ме неувереност, защото младежите не ми обръщат никакво внимание, когато на свой ред започвам да се събличам, обърнала към тях апетитния си задник, спестявайки им гледката на гърдите и окосмената част. Винаги съм се притеснявала от прекалено обилните къдрици на определено място от тялото ми. Те дори не обръщат погледи към мен, за да оценят качествата на задните ми части, но същевременно вече са пристъпили към взаимно мастурбиране с явното намерение не след дълго да минат към по-активни действия.

Тръгвам след тях към залата, вече с маска върху лицето и полуразтворен над едрите ми гърди пеньоар, и опасенията ми се потвърждават: „Бригантен“ е заведение за срещи само между мъже. Аз съм единствената жена. Може би дори първата, проникнала на това място.

Помещението е

предназначено за начално сближаване. Петнайсетина мъже с хавлии около кръста си

разменят погледи, пускат си ръка леко или по-смело, а някои дори си разменят целувки.

Един от тях ме забелязва и решително ме хваща за ръката:

- Ел... Оттатък става по-интересно.

Подобно на гиганта, който ме бе посрещнал, вероятно и той е предупреден за

пристигането ми. Никой не проявява

учудване от присъствието ми тук. Изглежда, всички го приемат като нещо нормално.

По коридора, слабо осветен от редица мъждукащи червени лампи по тавана, той ме отвежда до тясна и още по-тъмна ниша. След като очите ми привикват, успявам да установя броя и позата на нейните обитатели. Според мен са около петнайсетина. Посреща ме хор от пъшкания, а отвъд ниската вратичка, като в американски бар, до мен достига не само шумът, но и миризмите, с които е изпълнено помещението. Те представляват смесица от пот, различни марки тоалетна вода с мускатова, морска или цветна тоналност, а също и особен мирис, за чийто произход не храня никакви съмнения. Повечето от мъжете са разделени по двойки в кучешка или мисионерска поза, но има и тройки, както и карета, при които не може да се разбере кой кого смуче и кой в кого прониква. Постепенно смущението ми се разсейва и се възползвам от дадената ми привилегия да бъда единствената жена, която може спокойно да наблюдава, без да се налага да взема участие. Начинът, по който млад, строен, около двайсетгодишен младеж смуче непропорционално големия член на своя любовник, ме стъписва. Очевидно той влага нещо повече от старание или охота. Сякаш изпитва по-силно

удоволствие от мъжа, когото гали с нежните си, всеотдайни устни, влажни от семенна течност. Когато партньорът му еякулира в гърлото му, той започва да хълца, сякаш е получил

оргазъм, а не просто се е задавил.

Ненадейно от масата се отделя някакво тяло и застава пред мен. Стройно. Мускулесто. Възбудено. Не мога да откъсна очи от него. Струва ми се, че разпознавам всяка извивка, всяка изпъкналост на този изваян бюст. Не смея да вдигна очи, за да видя лицето. Боя се, че ще се окаже познато... Ала призракът на Луи се стопява. Мъжът, който ме наблюдава, се оказва метис, чиято мургавина успявам да различа въпреки слабото осветление. Той се изравнява с мен и ме отминава. Не бих могла да кажа дали изпитвам облекчение, или

разочарование.

Питам се какъв е смисълът на този нов етап от нашите

отношения. Защо ми показва всичко това? Виждам само един отговор: кара ме да вкуся неговите първични преживявания, освободени от всякакви табута и прегради, тези спонтанни, понякога непохватни прегръдки, които при това поразяват със своята чиста неподправеност, освободена от всякакви условности. Тук няма красиви и грозни, няма бедни и богати, няма добри и лоши. Няма големи и малки курове. Само пениси и задници, които взаимно се привличат, които взаимно се желаят. Ерогенните зони, които се разпалват от тези взаимни докосвания, една чрез друга, една след друга, напълно анонимно. Тук

господства единствено желанието.

- Вземи, това е за теб.

Моят водач отново се появява и ми подава изкуствен пенис със стряскащи размери. Не мога да си представя как ще вкарам подобно чудовище в себе си. А още по-малко пред всички тях, колкото и заети да са в момента. Ето защо опирам гръб в стената, разтварям

крака само колкото е необходимо и пъхам два пръста от него във влажната си цепка. Отдавна не съм била толкова подмокрена. Вагината ги поема като лакома уста. Движението на ханша ми е леко, бавно и въпреки това достатъчно, за да вкара в мен необходимата за моята наслада дължина. Охканията ми се прибавят към техните. Аз съм тяхната дива. Аз съм тяхната солистка. И когато накрая оргазмът избухва в мен, съпроводен от продължително стенание и поглед, вперен в техните лъскави членове, бих могла да се закълна, че виковете

им са приветствие към мен.

Неизвестното е изследвано.

(Ръкописна бележка от 15 юни 2009 г., съставена от мен)

15 юни 2009 година

Прибрах се доста късно. А, както предположих, София бе излязла твърде рано, защото заварих къщата празна. Явно й бе омръзнало да рови купчината стари фотографии и бе решила на свой ред да се отдаде на развлечения по свой вкус. Не ми оставаше нищо друго, освен да не заключвам заради нея желязната и входната врата. Не съм чула кога е спряла колата пред вилата, нито кога е влязла, защото след изтощителното преживяване бях потънала в дълбок сън.

Двайсет и едно пропуснати повиквания, седем съобщения.

Това ми показа мобилният телефон, когато се събудих. Учудих се, че Давид не е дошъл лично да ме потърси. Или пък да изпрати някого от хората си. Кой знае: може би Арман не ме бе издал, което само засили удивлението ми. Сетих се освен това, че вече беше понеделник, първият ден от седмицата, когато всяка минута от разпределението на времето му вече е запълнена. Бе изцяло подчинен на задълженията си. Това, че жена му си е „обрала крушите“, естествено, е неприятно, камъче в лачената му обувка, но далеч не толкова важно, колкото жизненоважните проблеми, които изискват от него незабавно решение.

- Здравей, палавнице! - приветствах София, която се появи, облечена в стара тениска и някакви антични гащи.

Тъмните й къдрици падаха върху лицето, но се досещах, че е посърнало. Сигурно бе прекарала дълга и напоителна нощ. А известна част от нея в хоризонтално положение. От София всичко можеше да се очаква.

- Ох... По-тихичко!

Стискаше главата си с две ръце, запушила уши.

- Яка вечер?

- Хм... Имала съм и по-яки - изкиска се тя, подчертавайки непристойното двусмислие. - Но не беше зле.

С престорената уплаха на благовъзпитано момиче вдигнах ръка, за да запуша устата й.

- Не ми казвай нищо. Нищо не искам да знам.

- Така или иначе... нямам сили да говоря.

- Закуска?

- Давай! Но само едно дълго кафе.

Нощната буря бе отстъпила място на слънчево утро. Съпроводени от прозрачно синьото небе, двете спряхме в центъра на града и се разположихме на една тераса, недалеч от плажа. В заведението почти нямаше посетители. Закръгленият, приветлив сервитьор с нескрита радост се втурна да обслужи двете млади жени, „колкото красиви, толкова и изискани“, и ги обсипа с куп дребни подаръци: второ кафе от заведението, допълнителна порция масло и конфитюр, приготвен на място портокалов сок вместо фабричния, който присъстваше в менюто.

Възможно ли е една жена да бъде неудържимо привлечена

сексуално от мъж, у когото всичко я отвращава?

Това е най-важният въпрос, който това лято присъства върху първите страници на всички ежедневници. Една писателка, известна като заклета феминистка, наскоро бе публикувала роман, в който описва горещата си връзка с пропаднал политик, замесен две години преди това в секс скандал. Прехласва се от мъжа, когото сама нарича „свиня“, двайсет години по-възрастен от нея, чиято едва ли не наркотична зависимост от груповия секс и от секса въобще е станала причина за преждевременния и позорен край на политическата му кариера. Описанията, които тя прави на особените му предпочитания, са едновременно вълнуващи и възмутителни. Чета критичните публикации по повод този роман и се питам дали вече съм изпитвала подобно увлечение. Не непременно към грозни или покварени мъже. Без съмнение обаче би трябвало да обърна внимание на въздействието, което оказват върху младата ми персона по-възрастните мъже.Твърде лесно би било да обясня това с липсата на баща, която се опитвам да запълня. Но в това мое влечение има и друга, по-първична, по-животинска страна: тяхното тяло е по-грубо, по-окосмено; главичката на члена им е потъмняла от времето; скротумът им е по-обемист и тежи в шепата; миризмата им е по-остра; обожавам тези атрибути, присъщи на стара маймуна. Никога не бих предпочела пред тях розовата и голобрада свежест на младите макаци. За да ми се хареса, тялото на един мъж не бива да се свежда до нежни ласки. То би трябвало да бъде по-скоро груба ръкавица, способна да одере кожата ми. Вече съм установила и още нещо: макар по-оскъдна, тяхната сперма е по-лепкава, по-гъста. И именно това ми харесва.

(Ръкописна бележка от 15 юни 2009 г., съставена от мен)

Преситени от толкова внимание, дълго съзерцавахме залива и морската шир отвъд него под размирния поглед на Алфред Хичкок, чиято статуя с по един гарван на всяко рамо допълваше вида на вилата, която се издигаше в източния край на скалите, доста вярно копие на дома на Бейтс от Психо.

- Това е във връзка с фестивала - обясни ни сервитьорът, който се оказа досадно бъбрив.

- Какъв фестивал? - вдигна нервно очи към него София.

- Ами фестивалът на английското кино, разбира се. Трябва да дойдете, за да видите хайлайфа, звездите и всичко останало!

Красноречивото ни мълчание не след дълго сложи край на дърдоренето му и можахме най-после да се отдадем на безмъл-вно съзерцание на пейзажа. Свежият бриз откъм морето предвещаваше един приятен ден. С него до нас достигна крясъкът на чайките и мирисът на водорасли.

София първа наруши мълчанието:

- Е, откри ли нещо интересно?

- Какво...?

- В къщата. Нали рови из чекмеджетата?

- А, да... Е, не чак толкова. Нищо особено.

- А ти какво очакваше?

Въпросът, който ме измъчваше, не беше „какво“, а „кой“.

Предвид завесата от тайнственост, с която двамата братя Барле бяха обгърнали всичко, свързано с Орор Делбар и нейната роля в техния живот, отсъствието на младата жена от семейните архиви по-скоро ме разочарова, отколкото учуди. За момент се поколебах дали да се доверя до такава степен на моята приятелка, но накрая й разказах подробно всичко, което ми бе известно до този момент.

- Ако правилно съм те разбрала, те напълно ли са изтрили тази жена от живота си?

- Така изглежда...

- Доста е подозрително, напълно съм съгласна с теб... - После веднага добави: - От друга страна, ако е загинала заради съперничеството, което самият ти си разпалил между синовете си, все пак би трябвало да запазиш някоя нейни снимка. Нали така?

Със здравия си разум донякъде бе права. Някои опити за подправяне на миналото не са задължително плод на тъмни намерения. Нерядко, когато става въпрос за интимна драма, целта по-скоро е да се запази благоприлично мълчание и да се уталожи болката. Най-сигурният начин да се постигне забрава бе да се заличат всякакви следи от трагедията.

- Права си - съгласих се с половин уста.

- Но ако искаш, ще ти помогна да претършуваме. Сигурна съм, че на дъното на шкафовете има неща, до които още не си стигнала.

Приех предложението й, след което двете се отправихме обратно към „Рош брюн“, този път по крайбрежния път, по който можеше да се мине само при отлив. Тясната гранитна пътека, циментирана само на отделни места, минаваше по самия ръб на скалистия нос Малуин. Оттам се откриваше великолепна гледка към Сен Мало със залива, към островчетата Гран Бе и Пти Бе, Сезамбр и Конше. По средата на разстоянието имаше предупредителна табела: Внимание, плувци! Силно морско течение. Опасно за живота.

Малко по-нататък забелязах мястото, което Луи ми бе описал доста точно, докато пътувахме в лимузината: стената в подножието на вилата с малка бяла врата, от която няколко стъпала водеха до пътеката. По-надолу от водата стърчаха скалисти зъбери, чиито ръбове на вид бяха остри като ножове. Между тях човек лесно би могъл да заклещи крака си.

- Ето тук е загинала - глухо промълвих аз и посочих мястото на моята приятелка.

- Тук ли? - зачуди се тя. - Че това е до самия бряг... Човек не може да се удави тук! Това е смешно!

На пръв поглед действително опасността не бе чак толкова голяма, особено при отлив и при спокойно море. Ала достатъчно бе равнището на водата да се повиши и дори най-слабо вълнение, за да хване всекиго в този капан, да го залее, да го откъсне от света, който живее и пулсира само на няколко метра оттам.

Сякаш като потвърждение на моето предположение, човекът, когото в този момент срещнахме по пътеката, ни посочи някакъв мъж в неопренов костюм, изненадан от прилива на малка пясъчна ивица, само на около сто и петдесет метра от плажа. Оттук разстоянието изглеждаше лесно преодолимо и въпреки това плувецът явно бе объркан. След няколко минути колебание, твърде ценни при тези обстоятелства, той все пак се хвърли във водата и не без мъка успя да се добере до брега, борейки се с мощното течение.

Не разменихме повече нито дума, докато стигнем до къщата. Разтворихме широко капаците на прозорците, за да проветрим, а след това изсипахме върху прашния паркет съдържанието на всички чекмеджета, които успяхме да открием. Две от тях все пак оказаха съпротива и опитите

ни да ги отворим с помощта на закачалка и стара отвертка се оказаха напразни.

Сред острата миризма на паркетин и на проявител прекарахме следващите часове седнали направо на пода, наведени над старите снимки, като внимателно проучвахме всяка от тях и дори се връщахме към онези, които преди това набързо бях прехвърлила предишната вечер. Ловът ни не се оказа особено успешен, защото така и не открихме снимка на Орор, но пък попаднахме на някои интересни находки. Сред тях имаше снимки, правени по всяка вероятност преди гибелта на младата жена, а други след това, когато Андре и Ортанс са били все още живи. Естествено, изразът на лицата върху първите беше по-весел, отколкото след това. Видяхме например как Луи прегръща красива блондинка с див поглед, в която доста трудно разпознах Ребека. Това наистина беше тя, вече неестествено скована, в моряшко костюмче от „Жан-Пол Готие“ или „Етиен Дао“, с една дума, на върха на вълната по онова време.

- Вярно - оплака се София, - двамата наистина са движили заедно.

- Да... Странно...

- Странно ли?

- Сякаш... Орор е оставила след себе си толкова малко... Сякаш тя самата е искала да изчезне.

Забележката ми я обърка, но тя не размишлява дълго над това нелепо предположение и отново заби нос в купчината пожълтели снимки.

Не бе нужно да й обяснявам подробно към какъв мъгляв сценарий ме отпращаше тази хипотеза. Също както в Тайни жени, Орор би могла да реши да заличи следите си, като крайна мярка от нейна страна, за да накаже братята Барле за лошото отношение към нея. Ала сравнението спираше дотук: докато амазонките на Аня Оз се укриват от погледите, за да излязат накрая и да пожънат триумф, Орор наистина бе загинала. Оказала се бе по-жестоко наказана от онези, които я бяха подтикнали към тази драматична крачка.

Последните часове от престоя ни в „Рош брюн“ бяха посветени на щателно претърсване на всяко ъгълче във вилата. Този път дирехме не само снимки, а каквато и да било улика, която да ни позволи да се доберем до Орор или по-скоро до следите от нейното присъствие тук.

Вече бяхме на път да се откажем, обезсърчени от купищата нащърбени дребни украшения, стари рекламни каталози и консерви с изтекъл срок на годност, когато внезапно София възкликна:

- Я виж!

От дебелата купчина различни проспекти бе измъкнала професионална изцапана и омачкана визитна картичка, чието състояние показваше напредналата й възраст.

Жан-Франсоа ДЕЛБАР

Нотариус ул. „Пласитр“

35 400 СЕН МАЛО телефон: +33 99 32 69 45 факс: +33 99 32 69 47

- Фамилията на твоята удавница не беше ли Делбар?

- Да - кратко потвърдих аз.

Никога не бях чувала за Жан-Франсоа Делбар. Нито Луи, нито Ребека ми бяха споменавали за него.

- Видя ли номера? - настоя София. - И факса. Не са актуални...

Действително. А това доказваше, че някой от семейството на Орор бе живял и работил по тези места, вероятно преди нейната смърт, поне доколкото можех да съдя по номера на телефона. Дали беше неин брат? Или чичо? А може би дори неин баща?

- Какъв беше местният код? - запитах аз.

Тя грабна първата попаднала й диплянка:

- Нула две.

Веднага набрах него и въпросния номер на мобилния телефон и чух сигнала. Ала вместо повикване дойде автоматичният отговор, че номерът вече не е валиден. Откога? Тайна. Използвах случая, за да направя справка, но операторката не откри в данните никакъв Жан-Франсоа Делбар, нито в Динар, нито в агломерацията на Сен Мало. Помолих я дори да подири имена със сходен правопис, но без успех.

- Или е напуснал тези места, или също е мъртъв - заключи София, след като затворих.

Мъртъв. Мъртва.

Привидно невинната й забележка откри пред мен нова пер-спектива.

- Ти си гениална! - възкликнах аз и я грабнах в прегръдките си.

- Че какво толкова казах?

- Идвай, „вдигаме си крушите“. Ще ти обясня по пътя.

Четвърт час ни бе достатъчен да пооправим и да заключим вратите на вилата „Рош брюн“, която ревниво продължаваше да пази своите тайни.

За щастие, в кметството на Динар отделът „Гражданско състояние“ все още работеше. За нещастие обаче, нямаше регистрирана никаква Орор Делбар, нито дори Барле. Липсваше както акт за раждане, така и смъртен акт.

Без колебание опитахме късмета си при техните колеги в Сен Мало.

- Да, има Орор Делбар. Родена на дванайсети април хиляда деветстотин и седемдесета. Починала на двайсет и пети декември хиляда деветстотин осемдесет и девета.

- Мамка му... - промърмори София, давайки израз на споделеното ни изумление. - Загинала е навръх Коледа!

Вечерта на Коледа, а не по време на лятно къпане, както ми бе заявил Луи по време на първото му признание по този въпрос...

- Къде е погребана? - запитах служителката в кметството.

- Вие от семейството ли сте, госпожице?

- Не... Но това е първата жена на моя бъдещ съпруг.

Изглежда, съм изглеждала достатъчно искрена и дори трогателна, защото тя все пак отстъпи:

- Подобна информация липсва в нашите регистри. Но предвид адреса, който ми давате... Има голяма вероятност това да е гробището в Рокабей. Ако семейството й притежава там гробно място, разбира се.

С помощта на набързо надраскан върху туристическата карта маршрут поехме с колата към въпросното гробище. Рокабей е печален квартал на Сен Мало, притиснат между гарата и доковете на търговското пристанище. От табелката на входа научихме все пак, че тук са погребани и някои известни личности, сред които Робер Сюркуф, най-известният от малуинските корсари, както и актьорът Даниел Желен.

След няколкоминутно лутане наслуки по алеите най-сетне попаднахме на един гробар с бакенбарди, който тикаше количка. Той се почеса по главата и накрая очите му светнаха:

- А, да, Делбар... Като нотариуса!

Бинго.

- Точно така - потвърдих аз. - Също като нотариуса. Впрочем Орор е негова... - замълчах с надеждата той да ме допълни.

- ...Негова дъщеря. Точно така. Не мога да ги объркам със семейство Доле или с Базенови.

Няма да научим нищо повече, даде ми знак София с вдигане на вежди.

Гробът на фамилията Делбар представляваше обикновена плоча от розов мрамор, без портрети и очевидно напълно запуснат. Нямаше цветя, украса, никакъв знак на внимание към почиващите тук. Никой не се бе погрижил да почисти плевелите край него. Върху плочата имаше четири имена с една и съща фамилия: Амеде (1910-1985), Сюзан (1912-1999), Жан-Франсоа (1938-2005) и Орор (1970-1989).

- Починала е преди баща си - отбеляза София.

- И дори преди баба си.

Изглежда, нито един член на семейството не беше вече между живите. Никой, към когото да се обърнем. Освен може би...

- Майка й... Майка й не е тук.

- Може би все още е жива - предположих аз.

- Ами да... Така и не поискахме имената на родителите й в „Гражданско състояние“. А сега вече са затворили.

Слънцето наистина се спускаше към хоризонта, а по това време местната администрация не работеше.

Включих телефона си и пътем установих, че Давид е престанал да ме търси. От сутринта насам нямаше ново обаждане. След това потърсих в Интернет „Ребека Сибони“ + „Нощни красавици“. Макар да бях действала наслуки, все пак се сдобих със следния резултат благодарение на регистрацията на „Нощни красавици“ във фирмения регистър, а изглежда, седалището на фирмата на Ребека бе на нейния домашен адрес: „Нощни красавици“ ООД, авеню „Жорж Мандел“ № 118, 75116, Париж.

- Да не искаш да отидем на гости на тази мръсница?

София отново си показваше рогата.

- Да.

- Вярваш ли наистина, че ще ни осветли?

- Нямам представа. Възможно е.

Поне така се надявах.

В крайна сметка, като се изключат Давид и Луи, тя бе последният свидетел на драмата. Не по-безпристрастна от тях, но все пак все още сред живите. Разходката ни до морето само бе повдигнала ъгълчето на завесата, която, подобно на калъфите върху мебелите в „Рош брюн“, криеше тайните на семейство Барле. Разчитах Ребека най-сетне да хвърли светлина върху случилото се и да изтупа от праха своите спомени. Тя очевидно знаеше много повече от онова, което ми бе казала последния път, на улица „Роа дьо Сисил“

Закачливият й поглед на онази снимка сякаш ме приканваше отвъд времето да я потърся. Би могла да осмисли отговорите си, да разчисти утайката от последните лъжи и да запълни последните празноти. Ето защо отивах при нея.

16 юни 2009 година

Спиране за пишкане, спиране за вечеря, спиране за зареждане. Пътуването ни до Париж заприлича на многоточие, сякаш отлагахме онова, което ни очаква в столицата. Не бързахме да запълним празнотите, които прашните чекмеджета на „Рош брюн“ бяха оставили в края на този твърде натоварен ден. След като Орор бе от тази област, как Давид се бе запознал с нея? Какво точно се бе случило на двайсет и пети декември хиляда деветстотин осемдесет и девета година, за да накара младата жена да се хвърли в бурното море? На какво се дължеше отсъствието на Давид в коледната вечер? Дали „бизнесът“, както твърдеше Луи, бе причината да бъде далеч от брат си, родителите си и на всичко отгоре далеч от младата си съпруга, в плен на депресията? Каква бе връзката на двамата братя с „Нощните красавици“? Възможно ли бе Орор също да е била... горещо момиче?

Накрая спряхме до един мотел някъде между Анже и Льо Ман, тъй като никоя от нас вече нямаше кураж да седне зад волана. Предишната нощ бяхме спали малко, София дори по-малко от мен. Трябваше обаче да отдъхнем, ако не искахме да предизвикаме злополука в натовареното от камиони движение.

Пиша това сред почти пълна тъмнина. Струва ми се, че на съседното легло София вече спи. Дишането й е шумно, но равномерно. Аз самата не мога да заспя. Дали поради неотдавнашните разкрития? Или от онова, което ни очаква в Париж?

Не, просто защото при всяка по-дълбока въздишка на моята приятелка си представям, че тя изобщо не спи, а енергично мастурбира с показалец върху клитора и среден пръст дълбоко във вагината. Подобно предположение за мен не е ново: от шестнайсетгодишна възраст, всеки път, когато се наложи да спя в една стая с приятелка, съм си задавала този

въпрос. Дали не се гали? Или по-скоро дали може да го прави, без аз да усетя? Тази мисъл до такава степен ме измъчва, че накрая сама пъхам ръка в слиповете си и започвам да

възбуждам клитора си с показалец, докато накрая не се предаде и изтръгне от мен няколко въздишки. Дали през тази нощ София ме чу? Дали се е запитала какви са тези мои нощни занимания? Съжителството на двама души в една стая, независимо дали са от един и същ или от различен пол, може би се свежда до въпроса: изпитва ли желание? Дали то е

насочено към мен? Или към самата нея?

(Ръкописна бележка от 16 юни 2009 г., съставена от мен)

На следващата сутрин потеглихме още на разсъмване. Тунелът при „Порт д’Орлеан“, чието оранжево осветление харесвах, ни погълна преди още съвсем да се е развиделило над околовръстния път с многобройните му разклонения към южните предградия.

Включихме се във вътрешния пръстен, поехме на запад и водени от джипиеса, минахме през „Порт дьо ла Мюет“

В този ранен час на понеделника движението в Париж все още беше поносимо, а по улиците почти нямаше оживление. Работеха само хлебарниците, някои кафенета и камионите за смет. Зеленият циферблат в колата показваше пет часа и петдесет минути.

- Нали няма все пак да й се изтърсим по това време? - запита София.

- Не. Имаш право. Кафе?

- Кафе - съгласи се тя.

Голямата сграда на авеню „Жорж Мандел“ № 118 бе строена през седемдесетте или осемдесетте години. Около всеки прозорец на бялата фасада имаше изпъкнали бетонни первази.

От хола на входа също лъхаше на кич и ни трябваха няколко минути да открием името на Ребека сред многобройните обитатели. Между другото, отбелязах и фамилията Барле на осмия етаж. Мина доста време, преди да чуем по домофона сънения й глас. Очевидно я бяхме събудили.

- Да?

- Ребека, аз съм Анабел.

- И София! - провикна се моята приятелка над рамото ми.

- Отварям ви - кратко отвърна тя. - Деветият етаж, първата врата отдясно.

Посрещна ни все още боса, в пембен копринен пеньоар, наметнат над бледорозовата нощница. Беше разчорлена, без грим и четирийсетте години много й личаха. Открих бръчки, които до този момент не бях забелязала, тъй като обикновено бяха прикрити под пластове пудра и фон дьо тен. Ала въпреки натежалите клепки, очите й си оставаха все така предизвикателни, каквито ги бе уловил фотографът на онази снимка. Кой ли всъщност бе този фотограф?

- Искате ли нещо? Чай? Кафе? Чаша вода?

Въведе ни в малката гостна откъм улицата. Беше модерна, чиста и кокетна, макар препълнена с всевъзможни сувенири и дребни украшения, но преди всичко снимки на Ребека под ръка с всевъзможни знаменитости. София неволно ококори очи, когато с изненада откри сред тях известен телевизионен водещ и прочута певица.

- Не, благодаря, тъкмо пихме кафе - отвърнах аз вместо двете.

- Добре... Аз ще си направя чай, ако нямате нищо против.

Докато тя го приготвяше, успях да разгледам интериора. Под отрупаното с нестабилни купчини документи бюро се виждаха два метални шкафа. Предположих, че това са архивите на „Нощните красавици“. Вероятно цялото това обзавеждане бе пренесено от опразнения офис на улица „Роа дьо Сисил“ ..

На отсрещната стена открих още по-странен детайл: въпреки бледожълтите тапети ясно личаха тъмните очертания на врата. Води към апартамента на Луи!, сетих се аз със свито сърце, но се постарах да се овладея, преди домакинята да се е върнала с чаша в ръка. До нас достигна уханието на парфюм „Шалимар“, примесен с жасминовите пари на чая.

Гледах я как машинално върти лъжичката, макар да не бе сложила захар, и се сетих за последната ни среща и изобщо за нейния живот. Битието й също бе лишено от реален вкус, лишено бе от нежността, която Луи й бе отказал. Окончателно изоставена от вечния си любовник, тя така и не бе успяла да се съвземе от понесената загуба. Нищо не бе успяло да запълни тази празнота нито в любовта, нито в бизнеса и през нея изтичаше цялата й енергия.

Пронизва ме мисъл, но аз мигом я отхвърлям: три жени в една стая, обладани (или почти) от един любовник. Трябваше ли да тъгувам? Или може би да се смея? Възмутително ли бе

това... или възбуждащо? С коя от нас в крайна сметка му е било най-приятно? С най-красивата, с най-влюбената... или, противно на логиката, с най-непокорната?

(Ръкописна бележка от 16 юни 2009 г., съставена от мен)

Тя вероятно очакваше да мина в настъпление, но въпреки това въпросът ми я завари неподготвена:

- Ребека, през коя година бе основана агенцията „Нощни красавици“?

Вече знаех отговора. Информацията присъстваше в сводката за регистрацията на фирмата, чрез която се бях добрала до нейния адрес. Просто исках да го чуя от нейната уста.

- През февруари 1992 година.

Точно. С други думи, две години след смъртта на Орор. Очевидно тя не е била една от нас.

- А преди „Нощни красавици“?

София поне веднъж се държеше уместно и не вземаше участие в разговора.

- Ръководили ли сте други агенции със сроден предмет на дейност?

- Не, тази бе първата. Преди това работих като служителка за връзки с обществеността.

- За коя фирма?

- За различни зрителни зали и за един киноразпространител. Но това беше отдавна.

Без съмнение близките познанства, които излагаше на показ върху стените, датираха от онзи период. Предположих, че по-късно мнозина от същите тези личности са попълнили редиците на клиентите в нейната агенция.

- Вероятно не сте дошли тук, за да обсъждаме моята кариера? - пошегува се тя с лека носталгия в гласа. - Ако мога да я нарека така...

Сега, след като бе предала Луи в мои ръце, след като виждаше в мое лице официалната пазителка на мъжа, към когото вече не знаеше как да се отнася, й оставаше да живее със спомените от миналото. Да живее в този апартамент, който не след дълго трябваше да напусне. Окончателно. Същата онази жена, която при нашата първа среща ми се бе сторила тъй уверена в себе си, сега напомняше претърпял крушение кораб, изхабен от бурите, изоставен в далечния край на пристанището, където никой не му обръща внимание. Олющен. С много пробойни. С разбит корпус.

- Последния път... - продължих аз разпита. - Защо не ми казахте, че Давид е собственик на „Нощните красавици“?

Името му, естествено, не фигурираше във фирмения регистър. Бе достатъчно хитър да не допусне това. Скрил се бе зад подставено име, принадлежащо вероятно на някой акционер, което не бях имала време да проуча.

Тя бързо примигна и по този начин показа, че въпросът я е изненадал не по-малко от първия. Сетне отпи голяма глътка чай и вдигна очи към тавана:

- Дори не те питам от кого си чула това...

- Така или иначе, няма да ти отговоря - отвърнах натъртено. - Знаете правилото: журналистът винаги пази своите източници.

Нямах никаква причина да прикривам Франсоа Маршадо. А и рано или късно Давид щеше да разбере откъде е изтекла информацията. Ала това засягаше само неговия стар приятел, самия

него и мен.

- Давид просто ми даде назаем пари за учредяването на фирмата - вяло се оправда тя. - Има вече петнайсет години оттогава... Нищо повече.

- Искате да кажете, че изобщо не притежава дял? - намеси се София, която пърхаше от нетърпение до мен.

- Напротив. Само че отдавна не е мажоритарен собственик.

Това лесно би могло да се провери, само че всички тези административни подробности не ме задоволяваха.

- Не ми отговорихте: защо скрихте от мен ролята на Давид в „Нощните красавици“? Защо не ми казахте, че е знаел каква работа върша вечерта на нашата първа среща?

- Толкова ли е важно? - запита тя с присвити очи.

- Да - отвърнах твърдо аз.

При това разполагах само с няколко дати, с откъслечни сведения, подправени с порядъчна доза интуиция. Нищо не говореше, че дейността на неговата агенция е пряко свързано с драмата на Орор Делбар. Нямаше и обяснение за деликатната позиция, която заемах между братята Барле, нито за някаква връзка между тези две загадки.

Ребека потръпна и придърпа полите на пеньоара. Не толкова от свенливост, колкото от желание да се защити, да прикрие мършавото си тяло с тази мека копринена броня.

- Давид далеч не бе съпругът, за когото Орор би мечтала... И въпреки това той много трудно се съвзе след смъртта й.

Превръзката. Белезите върху китката на лявата му ръка. Вече знаех всичко това. Не бе необходимо да се връщам към него. Усмихнах се за миг, за да я насърча да продължи.

- Минаваха години, а той все още не можеше да я прежали... Затова му хрумна тази идея. Освен ако не беше идея на Луи. Така и не разбрах.

- Каква идея?

Задача: защо човек задава въпроси, чиито отговори са му известни?

- За „Нощните красавици“, естествено!

Решение: защото причинява още по-силна болка, когато отговорът е произнесен от друг. Чуждите думи са като бръсначи, а наивното ни дирене на истината - вената, която той прерязва. Думите са тези, които причиняват най-дълбоките, незаздравяващи рани.

- Не разбирам - обади се моята приятелка. - Каква е връзката между агенцията и покойната му съпруга?

- Да кажем, че Давид не можеше да живее сам. Но същевременно се боеше от разрушителна връзка като тази с Орор. Боеше се от подобна лудост, от подобна истерия...

- Значи, е използвал агенцията като огромен кастинг - възкликнах сподавено аз.

София също не можеше да се опомни. Докато седях съсипана в креслото, тя, напротив, се надигна, готова да скочи.

- А нима не е помислил, че може би сам има вина за този провал?

- Давид не е от хората, които ще вземат да се самообвиняват.

По този въпрос бях напълно съгласна с нея. Нещата като цяло приемаха нова насока, всеки допълнителен елемент, добавен през последните седмици, най-сетне заемаше съответното място. След като бе попаднал на мен и бе решил, че съм достойна да заема мястото на Орор, вече нямаше причина от продължаване на тази дейност, която през цялото това време е била средство за неистовото му дирене на нова жена.

Поех си няколко пъти дълбоко въздух и успях да изляза от обзелото ме вцепенение.

- А защо е поверил тази мисия именно на вас?

- По онова време бях останала бе работа. Струва ми се, Луи изпитваше известна вина, че за пореден път ме е изоставил...

Каза това, сякаш се извиняваше, че не е отговорила на високите очаквания от страна на по-големия брат.

- Това не означава, че сте били достатъчно компетентна - сряза я безжалостно София.

- Вярно... Но бързо се научих. А освен това от предишната си работа разполагах с картотека на потенциалните клиенти.

Потвърди предположението ми, като хвърли поглед към металните шкафове - нейния малък личен музей.

- Мислех си, че всичко това е блъф? Че приходите са били без значение!

- Не и когато собственикът е Давид - въздъхна Ребека.

С други думи, фалшива или не, агенцията е била подчинена на същите правила, както всички останали филиали на групата „Барле“, и е била длъжна да носи приходи.

Бях поразена от подобна непоследователност в инак отлично скалъпения сценарий.

- Все пак не са ви трябвали цели седемнайсет години, за да откриете жена като мен?

Колкото и обикновена да съм - това бе смисълът на моето смайване. Нима през всичките тези години други Анабел Лоран не са попадали в кастингите на телевизионните канали, собственост на Давид, до една свежи и готови на всичко, за да пробият?

- Напротив - потвърди тя, този път без да й мигне окото. - Но нали ви казах: Давид е много взискателен. Във всяко отношение. И преди всичко към жените, с които общува. А какво остава за неговата жена!

- Ако е търсел съвършената жена - притече ми се на помощ София, - нали има сайтове за запознанства, в които могат да се предявят безброй критерии. А там, повярвайте ми, кандидатки за изгоден брак никак не липсват.

- Мога да те уверя, че Давид привлича много повече млади жени, отколкото може да вкара в леглото си. Само че по онова време подобни сайтове не съществуваха.

Приех стрелата, без да трепна. Тя само ми припомни очевидност, която прекалено бързо бях забравила: мъжът, за когото се предполагаше да се омъжа, бе един от най-ухажваните във Франция и без съмнение дори в Европа. Макар да нямах представа докъде се простира неговата известност отвъд границата.

Тя остави чашата на ниската масичка, след което оправи безцветния кичур, който упорито падаше върху челото й, сякаш по този начин се опитваше да сложи в ред нещата.

- Така или иначе, не там е проблемът...

- Та това е нелепо! - не се сдържах и избухнах аз. - Какво толкова изключително има в мен?

Погледна ме със същия пълен с нежност и съчувствие поглед, който ми бе отправила по време на предишната ни среща.

- Да речем... Да речем, че това е съвкупност от качества - уклончиво отвърна тя. - Трудно биха могли да се опишат с няколко думи.

После с очи ми даде да разбера, че друг би трябвало да ми даде подобно обяснение. И не се излъгах, защото веднага след това се обърна към мен, изключвайки София, все едно че тя изобщо не бе в стаята:

- Мисля, че е по-добре те да ти го кажат...

Двойната амбивалентност на нейния отговор не ми убягна: не твърдеше, че не знае отговора, но предпочиташе да го науча от други. От тях. Би могла да каже: „Нека го чуеш от Давид“. Само че бе предпочела да свърже за пореден път двамата братя с тази тайна. Вечно заедно.

Усещах упоритото вибриране на мобилния телефон в чантата си. Негодникът упорито се стараеше да прекъсне въпросите ми в решителния момент.

- Да? Ало? - отговорих най-сетне аз.

Обаждането беше от скрит номер. Ала не можех да повярвам, че в този ранен час подобно упорито звънене може да бъде грешка или телефонна реклама.

- Анабел?

Този глас. Беше ми познат. Познат ми беше преди всичко характерният тембър, който се опитваше зад привидната непринуденост да прикрие драматичните нотки. Гласът, който ей сега щеше да ми съобщи сериозна неприятност, да ми нанесе тежък удар, съдбовния удар.

- Да... Аз съм.

- Обажда се Людовик Пулен. Прощавайте, че ви звъня толкова рано. Нали не ви притеснявам?

- Доктор Пулен, кажете ми, че сте сбъркали номера. Кажете ми нещо за страничните действия на някое лекарство, предписано на мама. Кажете ми каквото щете, само не и онова, заради което ме търсите, макар че то вече тече от слушалката като отрова.

Думите му ме пронизаха, без при това изобщо да ме засегнат, без да предизвикат у мен никаква емоция. С разтреперана ръка започнах да търся в чантичката си с монограм, съставен от две преплетени букви. Ожесточено ровех, за да намеря някакъв предмет, без да зная какъв е той всъщност, но ето че изпод ръката ми се изплъзна една снимка и падна върху паркета с изображението отдолу.

Ребека се наведе да я вдигне и инстинктивно я обърна. Видя самата себе си, все още млада, на плажа на Динар, в прегръдките на Луи. Изчезнал от живота й, но все така присъстващ във всеки неин жест, във всяка нейна дума, във всяко нейно решение. Не можеше да се откъсне от него. Не можеше да се избави от тумора вътре в нея.

Мамо? Мамо, чуваш ли ме?

Никакъв отговор. Дори не трепна с клепки, за да покаже, че ме е чула. Лежеше безчувствена на бялото легло. Болницата има свойството да прави неразпознаваеми нашите близки, чиито черти сме смятали за здраво запечатани в паметта ни. Жестока грешка. Те вече не са наше дете, наш приятел, баща или майка. Превърнали са се в купчина плът под чаршафите, с мигащи край тях уреди. Не ги наричайте повече Мод, Лола или Анри. Наричайте нещото пред вас просто „болният“. Той вече е безличен. Анонимен.

Под всевъзможните тръбички и кислородната маска майка ми изглеждаше толкова мъничка. Същинско недоносено бебе, чийто живот зависи само от връзката с различните пулсиращи и помпещи апарати, които доставят изкуствени вещества, но все пак поддържат илюзията за присъствие на организма в света.

Тревогата била вдигната от Лор Шапюи. Значи, все пак непоносимата госпожа Шапюи, въпреки постоянните си оплаквания и характера на булдог, се бе оказала полезна, същински ангел-хранител и куче-пазач. В решителния момент тази несговорчива и вечно кисела жена се бе погрижила за мама. Посред нощ забелязала, че от отдушника на нашата къща излиза гъст дим. Оказва се, че в този късен час е била заета да оглежда околните къщи. Вероятно е била приключила с илюстрованите списания и телевизионните сериали. Може би дори е мярнала „добрия доктор“ да отива при нейната приятелка и искрено се е разтревожила за нея.

След посещението на доктор Пулен по моя молба при мама, тя си наумила да стопли приготвения предишната вечер огретен по дофински, защото посред нощ неочаквано огладняла. Вместо да използва микровълновата фурна, както би направил всеки, включила фурната и завъртяла термостата на най-висока степен.

През това време успокоителното, което й дал докторът, подействало. Мама заспала, оставяйки загрятата до червено фурна с огретена в нея. Два часа по-късно къщата се изпълнила със сив лютив дим, който едва не я задушил. Пожарникарите пристигнали точно навреме, за да й сложат кислородна маска и да я откарат в „Макс Фурестие“, общинската болница в Нантер, където три седмици преди това й бяха издали протокола за химиотерапия.

Когато бях в състояние да говоря, им съобщих за какво е било обаждането - София не се колеба нито миг.

- Окей. Тръгваме. - Сетне, вече от вратата, добави: - Ще те закарам.

- Не, остави. Аз ще се оправя. А и нали трябва да върнеш колата на Пеги...

- Престани с глупостите. Обещах да й я върне днес, не съм казала в колко часа. Хайде, бързо!

Ребека седеше неподвижно в креслото, без да може да помръдне. Успя само да ни се усмихне тъжно за „довиждане“. Открай време й бе отнемано всичко, дори решаващата сцена на разкритията. Нейната сцена.

Движението беше много по-оживено, отколкото на влизане в столицата, и ни отне цял час да стигнем до авеню „Репюблик“, дълга, безлична артерия с олющени блокове и къщи от двете страни. Високата стена откъм улицата напомняше по-скоро затвор, отколкото здравно заведение. Ала отвъд павилиона за посетители болницата в Нантер изглеждаше далеч по-

внушителна.

Влязохме през левия вход, където видяхме дълъг списък с отделения. Две от тях, отбелязани най-отдолу с червени букви, накараха косата ми да настръхне: Спешно отделение. Морга. Вдигнах поглед и най-накрая открих Онкология, която едва ли звучеше много по-утешително.

Приветливите и внимателни служители ни отведоха в нейната стая. Най-напред била откарана в Спешно отделение, а след като лекарят установил, че за живота й няма непосредствена заплаха и не се нуждае от интензивни грижи, сутринта била преместена в отделението.

София ме остави до леглото на мама, където, лишена от събеседник, задрямах на твърдия пластмасов стол, приспана от равномерното писукане на мониторите и от приятната топлина в стаята.

- Ел... Ел, добре ли си?

Преди да разбера чий е гласът, разпознах силната му, топла ръка, който той постави на рамото ми. Не трепнах. Откъсната от съня, съзнавах, че той не е част от него, че принадлежи към грубата действителност на болницата - овехтяла, зловеща и изпълнена с болка.

Без да меря думите, които излизаха от устата ми, прогоних Давид от стаята с грубост, която удиви самата мен. Яростта ми сякаш носеше облекчение на разяждащата ме отвътре болка:

- Излез веднага.

С все сили го блъснах с две ръце в гърдите, сякаш се опитвах да отместя стена. Той съвсем леко отстъпи назад.

- Скъпа...

- Махай се. Нямаш работа тук.

- Обясни ми поне какво става!

- Става това, че трябва да излезеш от стаята. Ясно, нали?

- Дявол да го вземе, Ел... От два дни те няма! И ето че те намирам тук...

- Изчезвай!

- Окей, окей...

Отстъпи и излезе заднишком в коридора с гримаса на недоумение, сякаш опитваше да се извини.

- Ще те чакам на двора - обади се той, докато се отдалечаваше.

Кой ли го бе предупредил? Би могла да бъде само Ребека, тъй като бях предупредила София да си затваря устата за случилото се.

През следващия час и половина положих всякакви усилия да се срещна с главния лекар на отделението. Накрая, като по чудо той все пак се появи малко след единайсет часа: хубавеляк с прошарена коса и несъответстващ на сезона загар.

- Искали сте да ме видите, госпожице?

- Анабел Лоран - протегнах му аз разтреперана от надежда ръка. - Нейна дъщеря съм.

Посочих мама, без да посмея да я погледна.

- Професор Лоран Пласман, главен лекар на отделението.

Стори ми се, че каза „Пластмас“, и реших, че това е някаква неуместна шега. Лицето му обаче си оставаше спокойно, дори хладно, без сянка на закачливост. Явно подсъзнателно се бях опитала да разведря тягостната обстановка, пък макар и с подобна детинщина. Ала здравият разум в мен разчиташе само и единствено на фактите.

- Инцидентът от тази нощ... Дали е влошил състоянието й?

- Не. Ала ясно показва крайната слабост на майка ви.

- Слабост... До каква степен?

- Дотам, че вече не може да остава сама у дома - отсече той. - Нуждае се от постоянни грижи.

- Нали знаете, че след четири дни трябва да замине за лечение в Съединените щати?

Не показа никакво раздразнение, макар със сигурност да чувстваше унижение в качеството си на специалист.

- Да, в течение съм. За съжаление обаче, трябва да ви съобщя, че това е невъзможно. В момента чакам резултати от изследванията, които й направихме веднага след като бе приета.

Значи, местният Джордж Клуни притежаваше професионална добросъвестност, бе същински доктор Рос. Интересно, от колко време беше в течение на нещата?

- Това пътуване за нея е последен шанс! - възмутих се аз. - Не можете да я спрете само заради...

Само за да съхраните репутацията си? За да оправдаете заплатата си? Не бях съвсем сигурна как трябва да довърша мисълта си.

Той очевидно бе свикнал да посреща нападки от страна на разтревожени и страдащи хора. Въпреки това почувствах, че не ми се сърди и че открива у мен не само сляпата и глуха болка, предизвикана от думите му. Ето защо продължи вече по-меко и внимателно:

- Госпожице Лоран... На майка ви не й остава много време.

- Зная това! Нали тъкмо поради тази причина...

- Не ме разбирате - прекъсна ме той и сложи ръка на рамото ми. - Не ви говоря за седмици, а за дни.

Как бе възможно? Та нали съвсем неотдавна лекарският консулт й даваше поне няколко месеца!

- Оказа се, че в последните прогнози сме били прекалено големи оптимисти - призна той с откровеност, която ме накара да занемея. - Пробите, които взехме тази нощ, сигурно ще потвърдят опасенията ни: метастазите, изглежда, са обхванали главните жизненоважни органи. Дори да бяхме в състояние да заменим сърцето, белите дробове и черния дроб с нови, при това едновременно, изобщо не бихме могли да й помогнем. Единственото, което можем да направим занапред, е да облекчим страданията й в рамките на възможното.

Думите му бяха клинично точни. Лишени от всякаква емоция. Исках прям отговор и го получих.

- Знаете ли - почувства се задължен да се оправдае той, - тук аз пръв подкрепих алтернативната терапия, предлагана от нашите американски колеги. Когато започне навреме, тя постига впечатляваща ремисия. Само че...

- Само че е трябвало да стане преди доста време. Това ли искате да ми кажете?

- За да бъда откровен, в случая с вашата майка, не мисля, че това би променило положението.

Още когато дойде за пръв път в нашето отделение, бе вече твърде късно за прилагането на този метод. Болестта бе прекалено напреднала.

Мама, която бдеше над всичко, с изключение на самата себе си. Мама, която неизменно ми отвръщаше „не, няма ми нищо“ всеки път, когато я мъмрех, че не обръща внимание на болежките си. Когато бях още малка, веднъж падна лошо по стълбите и си счупи лъчевата кост. Цяла седмица ходи с превръзка и когато най-сетне отиде на лекар, ръката и вече бе посиняла и подпухнала.

Открай време намираше нещо по-спешно и по-важно от това да се погрижи за себе си.

- В краен случай бихме могли да спечелим няколко седмици, може би няколко месеца...

Вероятно изпитваше облекчение, като казваше това, но у мен съмнението си оставаше. Щеше да си остане дори тогава, когато мама не свой ред легнеше под плочата розов мрамор в гробището.

Не обърнах внимание на условното му наклонение и с все сили се вкопчих в перспективата за спасителното пътуване:

- Засега предпочитам да следваме предварителния план. Ако може да издържи пътуването, разбира се.

- Ще може... - потвърди той с половин уста. - Ще може, стига дотогава да излезе от комата.

- Разбира се - съгласих се аз, примирена и изпълнена с надежда.

- Засега обаче трябва да се постараете да прекарвате тук колкото се може по-дълго време.

Вдигнах към него по детински наивен поглед, сякаш широката му усмивка би могла да разсее целия този кошмар:

- Вдругиден се омъжвам - признах накрая аз.

Той мълча известно време стъписан, явно изчерпал всички готови формули, и накрая каза:

- Омъжете си. Колкото се може по-скоро. Така ще бъде най-добре за вас и за нея.

Ако беше само с няколко години по-възрастен, би бил идеалният татко, който да ме отведе под ръка до олтара. Пропъдих тази нелепа мисъл.

- Ще се върне ли в съзнание? Искам да кажа, преди...

Не смеех да произнеса думата, нито някой от нейните синоними, колкото и щадящи да бяха те. Ето защо довърших по-оптимистично:

- ...преди нашето отпътуване?

- Да, разбира се. Още дълго време ще съхрани ведър ум.

Оцених употребения епитет, макар в него да се таеше горчива ирония: каква ти ведрина? Проблясъци между два облака? Между две изпадания в кома? Нима най-прекрасните моменти в нашия живот не бяха именно това: проблясъци от смях, от наслада или от радост между две филии черен хляб?

- Не се тревожете - настоя той. - Ще ви види. Ще можете да разговаряте с нея.

Подобно на парцалена кукла, бих могла да си легна до мама, да чакам, докато някоя от двете не си отиде, или още сега да рухна на пода, покрит със сив линолеум, протрит от времето и от чехлите на медицинските сестри.

Главният лекар отново ме хвана за лакътя, този път вероятно за да ми вдъхне сили.

- Добре ли сте? - запита ме той, в опит да прояви сетен знак на човечност.

- Да... Да, благодаря ви. Струва ми се, че трябва да отида на чист въздух.

Вече излизах от стаята, когато той ми напомни:

- Не забравяйте да оставите номера на мобилния си телефон на дежурните сестри. Така ще могат да ви се обаждат по всяко време.

Пренебрегнах този негов съвет и се втурнах навън. Топлите слънчеви лъчи ми напомниха, че след пет дни ще настъпи лятото и заедно с него перспективата за хубаво време. Тази година нямаше да мога да се възползвам от него. Нямаше да придобия бронзовия загар на доктор Пласман.

Не бях направила и три крачки на двора, когато пред мен изникна Давид. Приех появата му като някаква лоша шега. Най-необикновено от всичко бе, че през цялото това време той ме бе чакал.

- Нямаше ли заседание на Управителния съвет? - запитах го с рязък тон.

Той разтвори широко очи.

- Не...

- А, вярно, колко съм глупава: май че трябваше да се стъкне фалшив рейтинг!

Не знам защо подхвърлих това. Напълно излишна провокация. Моето мъртвородено предаване-фантом Културен коктейл бе последната ми грижа. Гневът ми след разговора с Фред сега ми се струваше толкова безсмислен, толкова смешен.

Продължавах да крача по неравния паваж, кривейки крака с риск да ги изкълча, когато той здраво ме хвана за китката и спря непохватното ми бягство.

- Ще ме оставиш ли поне да ти обясня?

Погледнах го за момент безизразно, без да мога да открия в това костюмирано чучело, напомпано с амбиция, жажда за власт и гордост, мъжа, който така ме бе очаровал по време на нашата първа среща. Дори гласът ми сякаш не беше същият, лишен от предишния си гальовен тембър, и сега звучеше като кречетало.

- Хайде... - подканих го аз, макар да не очаквах да чуя от него нищо смислено.

Този самодоволен и надменен човек ме удивяваше със способността си внезапно и твърде убедително да изобразява смирение. Прямият му обикновено поглед сега бе сведен към грапавата настилка на двора. Въпреки това не пускаше ръката ми.

- Когато те зърнах в монитора с тази рокля... с тази прическа...

- Какво? Откога стана специалист по костюмите? Мислех си, че те интересува по-скоро онова, което се намира под тях.

Забележката му го зашлеви като плесница, но той не изгуби самообладание.

- По онова време начело на групата все още беше баща ми, аз го помолих да направим пробни снимки на Орор.

Продължението бе съвсем логично:

- И е била в тази рокля, така ли?

- Да, не точно същата, но подобна.

Ако казваше истината, наистина лесно бих могла да си представя какъв шок е било за него да ме види така на екрана.

Оставих го да продължи.

- Струва ми се... че просто не можах да издържа, като виждах колко приличаш на нея.

По сведените му очи разбрах, че действително е бил наранен.

- И затова накара Гийом да не излъчва предаването?

- Знам, че е глупаво. Съжалявам...

Така да бъде.

Само че какво би трябвало да отговоря аз? Колкото и откровено да бе признанието му, то не заличаваше останалото. Изобщо не оправдаваше онова, което бях научила от Франсоа и от Ребека.

Бих могла да се задоволя с това трогателно признание, да утоля жаждата си със сълзите, които сякаш напираха от очите му, и да поставя всичко под капака на забравата. Бих могла да се задоволя за пореден път с обещанията му за прекрасен живот. Само че прекалено много ми се беше насъбрало...

- Значи, „Нощните красавици“ са били предназначени само за това - да си намериш друга жена? Друга Орор?

Лицето му се сви в недоверчива гримаса. Очевидно не бе очаквал, че и това ми е известно. А още по-малко, че ще му го хвърля ей така, право в лицето.

- Не е толкова просто... - опита се той да замаже положението.

- Да или не: вярно ли е, че агенцията на Ребека е служила като частно бюро за женитби? Да... или не? - натъртих аз върху последния въпрос.

Обърканият му вид не бе в състояние да прикрие напълно раздразнението, което се надигаше у него. Пристъпваше от крак на крак или потропваше с върха на обувката, неспособен да надмогне трескавото си състояние.

- Да... Но дължа да поясня, че идеята беше на Луи.

„Освен ако не беше идея на Луи. Така и не разбрах“, бяха думите на Ребека.

- И какво променя това?

- Променя това, че аз никога не съм бил съгласен. „Нощните красавици“ не бяха замислени като капан. Във всеки случай... не от моя гледна точка. Просто като средство да бъде осъществена един ден срещата между нас.

- Ами Луи? - продължих да настоявам аз.

Въпросът ми видимо го изненада.

- Луи е вечен ерген. Свободен ловец, така да се каже... Непрекъснато в дирене на свежа плът.

Упрекът му така силно ме нарани, сякаш бе отправен към мен. Не толкова, че сама бях влязла в клетката, откъдето този взискателен вълк подбираше жертвите си. По-скоро виждах самата себе си в ролята на хищника, който той описваше, и не можех да понеса мисълта, че по този начин отгатва същинската ми вътрешна природа. Като вулгарна потребителка, следваща една

болезнена наклонност.

След няколкото сеанса в хотел „Шарм“ бях наясно, че нещата са много по-сложни.

- За него „Нощни красавици“ дълго време беше полезна придобивка. Достатъчно бе да вдигне телефона и Ребека веднага изпълняваше поръчката. Доста странна връзка впрочем, при която дилърът ревнува дрогата, която доставя на своя клиент...

За пръв път говореше за брат си без заобикалки и без всякакви скрупули го разобличаваше. Дори не се опитваше да оправдае или да подири причина за влечението му по секса. Произнасяше над него едва завоалирана морална присъда.

- ...с една дума, не желая дори да науча всички подробности, но ми се струва, че в тази афера има доста съмнителни страни.

Съмнителни?

Спомних си за тъмните сделки, които ми бе описал Маршадо. Еротоманията на Луи бе нещо съвсем невинно в сравнение с тях.

- Съмнителни ли? - наежих се аз. - Съмнителни като порно филм с участието на робини от Източна Европа?

Ударът му улучи целта и за известно време го остави безмълвен.

- Е? - настоях аз. - Съмнителни като това да ме оставиш да преспя с най-добрия ти приятел вечерта, когато се запознахме?

За момент той пусна ръката ми. По изражението му разбрах, че съм прекалила. Той сви глава между раменете, като че искаше да се запази от следващите удари, след което възвърна самообладанието си и изпъчи гърди, готов да се защити по този въпрос:

- Инвестициите, за които говориш, са били правени без мое знание.

- Наистина ли? - възкликнах саркастично аз.

- Наистина. Човекът, който ги бе осъществил под прикритието на фирмата, бе уволнен още преди няколко години. Само че в суровия свят на финансите подобно петно не се изчиства лесно... Дори когато си напълно невинен в личен план.

Бях слисана. Пред очите ми отново се появяваше звярът на медиите, привикнал на всякакви въпроси и всякакви интервюта. Решен бе да не се остави да го натикат в ъгъла без бой.

- Можеш да провериш. Стефен Дьолакроа - това е името на експерта, когото назначих и който ме предаде.

- И защо е направил това?

- А ти как мислиш? В полза на конкуренцията. За да ме накисне в тази мръсна афера. За да ме съсипе, а след това да изкупи на безценица групата „Барле“. Тези неща се случват всеки ден, но в медиите за това не се споменава нищо.

Подобен метод силно напомняше чутото от Маршадо по телефона, а след това на терасата в „Марли“. В икономическата война няма забранени удари.

Тъй като продължавах упорито да мълча, той реши да ме провокира по свой начин, за да ме накара да реагирам:

- Ако не ми вярваш, питай Маршадо! Очевидно двамата сте по-близки, отколкото съм

очаквал...

Дали този финал влизаше в споразумението, сключено между двамата? Отново си припомних различните етапи на играта, в която бях включена: Франсоа ме поръчва при Ребека по нареждане на Давид; той пък се преструва, че случайно ме е открил вечерта, прикривайки по този начин средството, до което е прибягнал, за да стигне до мен: щях ли самата аз да се съглася да се видя отново с него, щях ли да го намеря толкова очарователен, ако знаех на какво и преди всичко на кого дължим тази вълшебна среща? Тогава се е предвиждало Маршадо да изпълни задачата, а след това да му отстъпи мястото си. В последния момент обаче той се увлича и ме отвежда в „Шарм“, убеден, че никога няма да посмея да призная тази забежка пред бъдещия си съпруг.

Трябваше да призная, че в това имаше логика. В крайна сметка Давид си е търсел жена, а не някоя курва...

Сега бе мой ред да го хвана за ръката. После в неудържим порив да се притисна до него. Той бе все така корав и топъл, какъвто го помнех. Ухаеше на тоалетна вода, която не познавах, цитрус с добре дозиран възкисел оттенък, който окончателно ме накара да се размекна.

Какво ме караше да се връщам при него, след като мечтаех за прегръдките на друг? Чувството за вина? Угризенията, че за момент съм видяла в негово лице чудовище, каквото той изобщо не беше?

Можех спокойно да му простя, защото според думите му той действително нямаше никаква вина. Все пак в какво бих могла да го упрекна? Че е използвал богатството си, за да си изгради красив и хармоничен живот, без сърцераздирателни драми и лудост?

С непрестанните си въпроси, с манията да разкрия истината, с любопитството на репортер, непрекъснато насърчавано от разкритията на Ребека и на Луи, самата аз не се бях държала по-добре.

Давид може би беше властен, непостоянен и холеричен, взискателен и своенравен, способен на всичко, за да се сдобие с мечтаната играчка. Ала нима нямаше право да има до себе си жена, която го обича, а не е вманиачена на всяка цена да узнае всичко?

В неговия живот си имаше тъмни ъгълчета. Сега вече и в моя също.

Струва ми се, че именно в този момент осъзнах какъв срок бе определил професор Пласман, без да се опитва да смекчи очевидната истина: мама щеше да умре, каквито и да бяха резултатите от американската терапия.

Може би следващия месец. Може би след една година. Или веднага, още сега. Под олющения таван на болничната стая. Не бих могла да посрещна това сама. Нуждаех се от рамо, на което да се опра. Нуждаех се от Давид, в чиито прегръдки да се сгуша.

Нуждаех се от здрава опора, която да укрепи крехката сграда, в която се бях превърнала.

17 юни 2009 година

Когато примирието е толкова крехко и предварително изложено на нови кризи, има признаци, които не лъжат. Изучавала съм това в лекциите по история по повод Версайския договор, за който днес всички твърдят, че е съдържал кълновете на нов световен конфликт.

Въпреки това нито едно лошо предзнаменование не смути следващите часове. Ала би трябвало да проявя предпазливост. Ведрата атмосфера, която цареше в дома Дюшеноа, бе прекалено идилична, за да бъде реална. Дори Фелисите, Синус и Косинус сякаш бяха постигнали мълчаливо споразумение за подялба на територията за игри, като котката царуваше на горния етаж, докато двата мопса бяха наложили властта си на партера и в градината.

Член първи: Оръжията да замлъкнат.

Противно на моите очаквания, Давид не отиде на работа. С кратък телефонен разговор съобщи на Клое, че няма да се връща в кулата „Барле“ до края на деня. Така или иначе, както напомни на своята асистентка, бяхме в навечерието на неговата сватба. На нашата сватба.

В резултат от забавна смяна на ролите, той се предостави изцяло на разположение на Арман, за да му помогне в последните приготовления, които бяха на път да погълнат майордома, стресиран и зачервен като рак. Задачата на бъдещия ми съпруг се свеждаше преди всичко до това да дава указания на работниците, които монтираха големия сенник върху отчасти пожълтялата от първите горещини морава. Около него щяха да бъдат разположени няколко по-малки палатки.

Член втори: Всеки да се оттегли в своя лагер.

Самата аз се затворих в спалнята. Фелисите бе заспала върху брачния договор, който все така лежеше на брачното ложе. Измъкнах документа изпод косматата мързелана, парафирах една по една всички страници в три екземпляра. След това досадно задължение държах известно време химикалката над празната графа, предназначена за моя подпис. Ако има жестове, които човек прави автоматично, без да се замисля, това е един от тях. Въпреки всичко, тъкмо в този момент, следвайки неосъзнат защитен рефлекс, не положих обичайните заврънкулки, а изписах набързо „Анабел Лоран“. Макар по-ясен и дело на моята ръка, този подпис беше измамен. Дори по-зле: направо фалшив.

Арман вероятно не обърна внимание на това, защото когато му върнах дебелия куп листи, прегледа важните места и изобщо не реагира.

- Остава да се надяваме, че секретарят на нотариуса Оливо ще го завери още утре следобед -оплака се той.

- Имам ви доверие.

- А... Роклята ви пристигна от шивача. Ако я пробвате още сега, това ще ни спести допълнителни грижи утре сутринта.

Член трети: Бойната униформа да отстъпи място на цивилно облекло.

Послушах го и застанах сама пред голямото огледало в спалнята, обляна в светлината на слънцето, което галеше фасадата на сградата откъм градината. През полуотворения прозорец дочувах лаещия говор на работниците в съседство, които си разменяха реплики на различни езици, както и звънкото тракане на металното скеле, което монтираха.

Преправената рокля „Скиапарели“ още по-добре подчертаваше закръглената ми фигура. Беше като втора кожа, като ръкавица... Не знаех какво сравнение да използвам, за да опиша удивителното усещане за прилепналата към плътта ми тъкан. Същевременно не изпитвах нищо, докато гледах отражението си. Струваше ми се някак странно в тази съвършена обвивка. Буквално се чувствах като попаднала в чужда кожа. В чужда роля, която е била писана за друга. Продължавах да се питам отново и отново: „Какво толкова изключително има в мен?“. И все не намирах отговора.

С какво обикновеното момиче, каквото бях, е могло да оправдае седемнайсет години търпение и усилено търсене? Нима имаше мъж, който да посвети толкова време на едно нелепо дирене? И всичко заради мен, заради нас? Не смеех да призная пред себе си колко безсмислено изглежда това.

Член четвърти: Да бъде отдадена почит на героите.

Изтегната до Фелисите, заровила нос в пухкавата й козина, се отдадох на мислите си, привидно отпусната, но вътрешно напрегната до крайна степен. Взех в ръка Тайни жени, но не можах да прочета нито ред. За пръв път от много дни насам не написах дори една дума в тефтерчето „Десет-пъти-дневно“.

Ерос и Танатос. Неотделими. Така е, но има моменти, когато човек навлиза изцяло в едно от тези царства до степен да не може да мисли за другото. Тогава той е изцяло отдаден на секса или на смъртта, като единият от играчите се оттегля и оставя свободно поле за действие на своя вечен партньор, прекъсвайки за момент вихреното и натрапчиво танго.

През онази сутрин и през следващите часове големият печеливш беше смъртта. Стаята на една умираща, която неотдавна бях напуснала... Роклята на една мъртва, която се канех да нося... И още една покойница, която предстоеше да заместя в прегръдките на нейния съпруг, по-жив от всякога.

- Ще ми се сърдиш ли, ако изляза тази вечер? - запитах аз Давид, който тъкмо оглеждаше заедно с Арман списъка на поканените.

- Не... Разбира се, че не. Къде ще ходиш?

- София организира в моя чест импровизирана раздяла с моминството.

- Аха... Ясно. Забавлявай се на воля тогава.

Пресилената му усмивка го опровергаваше.

- Често казано, щеше ми се да остана тук, за да ви помогна...

- Защо?

- Неудобно ми е някак. А освен това подобни събирания по женски никак не са ми по сърце.

- Хайде, хайде, върви! Сигурен съм, че ще ти бъде приятно. София изглежда доста забавна.

Той, който бе изфабрикувал от край до край нашия роман и определил до най-малка подробност нашия брак, сега проявяваше необичайна щедрост. Сякаш вярваше в целебните свойства на импровизацията.

Опитвах се да убедя сама себе си, че това ще бъде последната моя лъжа. Че след това ще се превърна в образцова съпруга, колкото и дълго да трае нашият съюз. Един час или цял живот.

Член пети: Да бъде направен основен преглед на възпиращите сили.

Изобщо не се учудих, когато няколко минути преди това открих поредния сребрист пакет. Веднага пропъдих налудничавата идея, макар в тон с добрите ми намерения, да го отворя пред Давид. Да разкрия пред него как брат му се е възползвал от собствената му тактика, как се е вмъкнал като пътник без билет в опит да ме изтръгне от прегръдките му. Да му разкажа за „Шарм“, за стаите без номера, за срещите...

Ала нямаше смисъл допълнително да насъсквам двамата братя един срещу друг. Часът за равносметка, така или иначе, скоро щеше да настъпи.

Освен магнитната карта за „Шарм“ и обичайната визитка, в кутийката имаше само един предмет: черни мъжки боксерки, каквито видях опънати по задниците на клиентите в „Бригантен“. На коя ли прочута куртизанка съответстваше този атрибут? Докато въртях между пръстите си памучната тъкан, вниманието ми бе привлечено от една особеност. Освен обичайната подплата отпред, такава имаше и откъм задните части. При опипване усетих няколко секретни копчета, които изобщо не бяха декоративни. С тяхна помощ се откриваше отвор, не по-голям от билет за метро. Вече бях виждала подобно приспособление на дамски слипове откъм цепката, предназначено да послужи при спешни случаи. Присъствието им тук ме накара да се замисля. Край на колебанието ми сложи новата повеля:

8 - Забраната ще нарушиш

Ето какво ми бе подготвил в своето безумие Луи в навечерие-то на моята сватба. Тайната врата. Забраненият вход. Пълната капитулация за мъжа и за жената... Разкриването на нов отвор на удоволствието, на ново огнище на усещания, интересна и едновременно плашеща перспектива.

Член шести: Заздравяване на съюзите.

Затворих се в гардероба на спалнята и, далеч от недискретни уши, се обадих на София. И дума не можеше да става да отида сама на тази последна среща.

- След колко време можеш да бъдеш в хотел „Шарм“? - прошепнах аз.

- На работа съм, така че...

- Къде? На „Пигал“ ли?

- Да. Остават ми още няколко тура.

Представих си я такава, каквато я бях видяла преди известно време, изложена на погледите под червената светлина, с разтворена вагина, пъхнала вътре два пръста...

- Ел, ако обичаш. Ще те компенсирам за загубата. Почакай. Ако си тръгна сега, ще трябва да се простя с работата си!

- Мамка му, Софи! Ти това работа ли го наричаш? Стига да искаш, Давид ще завърти два телефона и ще получиш място в сериозна фирма. И няма да правиш стриптийз пред разни дебели гадняри.

Дойде ми отвътре. Гласно изразих дълго премълчаваното си отвращение от онова, което тя правеше.

- Щастлива съм да чуя, че можеш да ми помогнеш, макар още да не съм я докарала дотам -изръмжа тя само заради принципа.

- Не искам да ходя там сама - настоях аз. - Наистина имам нужда от теб.

Това бе самата истина. Необходима ми бе опора. Естествено, не бих могла да си представя по-неподходяща наставница от София, що се отнася до обуздаване на плътските желания и връщане към здравия разум. Но не виждах кой друг би могъл да ми се притече на помощ след едно телефонно обаждане.

И така, трийсет минути по-късно, на малкото площадче пред „Шарм“, точно пред синята телефонна кабина, където Луи ме бе подложил на изтезание, заварих София раздърпана, разчорлена, но все пак точна.

Когато ни видя да влизаме в хола на хотела, господин Жак намръщи чело в знак на напълно оправдано удивление. Явно не бе очаквал да се появя с придружител. Понякога горещите момичета пристигаха тук под ръка с мъж, а излизаха сами. Никога не се явяваха по две, а още по-малко в такъв небрежен вид. Първите ми думи дадоха тон на напрегнат разговор, също както предишния, който бях провела с него:

- Коя стая? - запитах аз без каквото и да било предисловие.

- Забелязвам, че сте изгубили добрите маниери, Ел... Жал ми е за вас.

- Запазете си превземките за онези, които плащат сметката за стаите. Както знаете, моята задача се свежда до това да лягам в тях.

Едва прикрития ми намек за истинското предназначение на неговото заведение го накара да направи кисела гримаса. Такъв си беше господин Жак, този Тартюф на бардаците. Приемаше в своя хотел най-отвратителните перверзии, стига никой да не споменава пред него за тях.

Той се изправи, опъна пешовете на ливреята, скован, готов да ми предостави исканата информация.

- Така да бъде. Очакват ви в...

- Почакайте! - прекъснах го аз. - Предпочитам да ми я запишете ето тук.

Подадох му визитката с осмата повеля откъм празната страна. Неочакваната ми прищявка го изуми.

- И защо?

- Просто така. Ако обичате.

Той започна да мести поглед от мен към София и обратно, но тя на свой ред го подкани:

- Хайде, след като госпожицата така любезно ви моли.

Той хвана лъскавата черна писалка, с която не се разделяше и постоянно въртеше между пръстите си. После грижливо написа с широкия си, закръглен почерк, който разпознах още при първите извивки:

Кавалер Д’Еон Трети етаж

Интуицията ми не ме бе излъгала: именно той бе авторът на поканите, а грумовете на хотела, начело с Изиам, му служеха като куриери. „Шарм“ действително бе центърът на паяжината, изплетена от Луи. Мястото, където той щеше да ме привлича, докато не сложех точка на нашата

връзка.

- Благодаря ви - дарих го аз с признателна усмивка. - Засега това е единственото, което искам от вас.

Вече се бяхме отправили към асансьорите, когато внезапно се обърнах:

- А, впрочем... Забравих нещо. София ще остане до вратата. И дума да не става вие или някой от вашите служители да се опитва да я отстрани оттам, докато се намирам вътре.

- Както желаете - съгласи се той, без да ме погледне.

Тази вечер на смяна беше рижото момче от асансьора. Неразговорлив както винаги, младежът просто ни качи до третия етаж с тъмносините врати и ни отведе до последната, на другия край на коридора. Когато отключи вратата, София го прониза с изпепеляващ поглед и той побърза да се оттегли, като ни остави сами пред прага.

- Как си, хубавице?

- Добре съм, не се тревожи.

- Ако има проблем, не се колебай да ме извикаш, нали?

- Окей. А ти къде ще се настаниш?

- Видях служебно стълбище до асансьорите. Ще те чакам зад вратата.

- Супер.

- Искаш ли да ти се обадя, когато го видя да идва?

Сигурна бях, че Луи непременно ще дойде на срещата. Че този път ще се яви лично, а няма да ме остави в компанията на разгонени твари или да ми изпрати някой свой заместник от единия или другия пол.

- Не. Това нищо няма да промени. Знам какво да направя.

При тези думи сложих ръка върху кръстосаната яка на мантото си, прекалено плътно като за сезона и за топлината в стаята, въпреки липсата на подплата.

За последен път тя ми намигна окуражително и се изгуби в полумрака на коридора.

Член седми: Заемане на териториите, изоставени от врага.

Претрупаната украса в стил „Луи XV“ допълнително правеше атмосферата в стаята „Кавалер Д’Еон“ още по-задушна. Както в повечето стаи на хотела, единственият прозорец беше затворен.

Декорът се състоеше от дебели ориенталски килими, синкава дамаска по стените с цветни фигури и тежки мебели, най-внушителни от които бяха тоалетката с подвижно огледало и леглото с тапицирани табли. Над него се издигаше балдахин от позлатено дърво и завеси от синя коприна, в тон с характерния цвят на целия етаж.

В мантото от Серж направо изгарях. Чувствах се като в камизола за изпотяване и доколкото можех да видя отражението си в огледалните повърхности наоколо, зачервеното ми лице ясно издаваше моето състояние. В опит да се справя с неприятното усещане, прокарах длан по тила си под високия кок, в който бяха събрани косите ми.

Въпреки това устоях на изкушението да се съблека. Не желаех предварително да се издавам. Сега за мен най-важно бе на свой ред да го изненадам. Крайно време беше да го изпреваря. Поне с едно квадратче. Да му докажа, че не съм обикновена пионка между ловките му пръсти.

Вратата внезапно се отвори като знак може би за моето избавление. Единствената ми мисъл бе да сваля час по-скоро дебелата обвивка, в която доброволно се бях напъхала. За пръв път той се яви пред мен на светло. Стига толкова маски, качулки и комбинезони. Край на полумрака и на мизансцените, предназначени да го прикрият и да ме объркат. Беше облечен във втален елегантен костюм, под който се виждаше жилетката с бронзов цвят. С дръжката на бастуна той захлопна вратата зад себе си, което означаваше, че от този момент нататък всеки от нас е заложник на другия.

- Добър вечер, Ел.

Докато замислях моя план, дълго време се бях колебала как да подходя към него. Да го поставя на мястото му. Да го запратя в чистилището на неистовото му либидо и извратените му фантазми. Така и не можах да реша. И сега внезапно се оказах неспособна да произнеса нито една дума. Слава богу, че разполагах с план Б.

Той пристъпи към мен, огледа ме от главата до петите, по-скоро смутен, отколкото зарадван от това, че съм дошла на определена от него среща. С върха на бастуна повдигна полата на мантото ми до средата на бедрото. Направи го по възможно най-дразнещия начин. Същевременно плъзна поглед по вълнения плат. Изчаках студеният метален накрайник да стигне колкото се може по-високо по крака ми, след което го сграбчих и рязко го дръпнах.

По рефлекс той се вкопчи в другия край на бастуна, залитна и изгубил равновесие, са строполи до леглото.

Зная, че не е прилично човек да се възползва от недъга на противника.

Попадна на позлатения ръб на рамката и застана на колене, изгубил дъх от удара върху гръдната кост. Сетне обърна глава към мен.

Тогава разкопчах колана си и разтворих широко полите на мантото: гърдите и коремът ми бяха голи, защото отдолу носех само черните памучни боксерки, които ми бе изпратил.

Член осми: Определяне на правилата за участие

Той се подпря на ръка, надигна се и седна на ръба на леглото. Върху лицето му вече не бе изписана познатата от предишните ни срещи безочлива усмивка. Не беше и онзи измъчван от болка човек, смазан под тежестта на миналото, който ме бе поканил на разходка из Тюйлери и Малмезон. Сякаш присъстваше на представление, по-скоро слисан и възхитен, отколкото ядосан и изненадан. Вероятно дори се чувстваше щастлив, че най-сетне аз поемам инициативата и няма да се налага той да определя правилата на нашите игри.

Използвах объркването му и свалих мантото, което се плъзна по тялото ми и падна на пода, а после събух една по една обувките си.

Коленичих между краката му, дръпнах ципа на панталона му и бръкнах в отвора, за да измъкна члена му. Беше вирнат нагоре като пълзящо растение. Не беше особено дебел, но дължината компенсираше това. Главичката се оголи от само себе си, дори без да съм я докоснала. Не се разширяваше особено и бе естествено продължение на стъблото. На върха вече блестеше капка семенна течност, готова да се плъзне надолу по лилавата лигавица.

Притиснах здраво с длани бедрата му, за да предотвратя всеки опит за бунт. Сетне, под смаяния му поглед, наведох глава и изплезих език към върха на главичката. Мляскайки като котка, избърсах капката, след което започнах жадно да ближа члена му, поемайки го все по-навътре в устата си, докато не го налапах целия.

- Не... Не така... - простена той, противейки се отчаяно на поривите на своя пенис, който тръпнеше от наслада в гърлото ми.

Движех и плъзгах устни, цялата долна част на тялото му извършваше необуздани движения, желаейки повече, по-силно, по-бързо. Ала при всеки негов напън аз нарочно се отдръпвах и изоставях члена му сам, объркан, което удесеторяваше страданието и желанието му. Първоначално тези интермедии бяха кратки, но постепенно ги удължих, за да мога да произнеса няколко думи преди поредното му проникване в мен:

- Каква е забраната за мен?

Поех го до самата основа. Удоволствието, което изпитах при това, изненада самата мен.

- Да обладаеш жената на твоя брат? - за пръв път се обърнах към него на „ти“, което в този момент бе повече от фамилиарно.

Завъртях език около издутата до пръсване главичка, готова да изхвърли в мен изпълващата я бяла течност. Почувствах, че и аз се подмокрям.

Пъхнах върха на езика си в отвора и усетих как той целият се сгърчва, изненадан от докосването на тази чувствителна точка. Устоях на порива да пъхна пръст във вагината си и да почувствам топлината, която я изгаряше в този момент.

- Не ти ли стига?

Ускорих постъпателното движение. Започнах да издавам характерното мляскане, което, по признанието на един от някогашните ми любовници, допълнително усилвало възбудата и удоволствието му.

- Така или иначе, разказах всичко на Давид.

Притиснах горната част на тялото му към леглото и стиснах с длан гърдите му. Лиших жертвата си от всякаква възможност за бягство.

- Какво? - изръмжа той.

Заех се отново с изпадналия му в екстаз член, който вече бе извън контрол, изцяло отдаден на моите прищевки. Вземах го между лъскавите си устни, разтварях ги широко, а след това отново свивах уста около натрапника.

Поех го толкова дълбоко, че почти не можех да дишам. Неговият дъх също пресекна и той дори не можеше да продума.

- И въпреки това ме обича, ясно ли ти е?

Опитваше да се отскубне, но с тръпнещата му плът в устата, аз притиснах чело в корема му, за да го обуздая окончателно. В този момент бях негова господарка и имах намерение да си остана такава.

- Всичко ми прости.

Последно проникване, съпроводено от спазъм, който предвещаваше свършека.

- Престани! - кресна той. - Казвам ти да престанеш!

Плесницата дойде без предупреждение. Не беше много силна, но достатъчно рязка, за да изтръгне пениса му от устните ми. Изправихме се почти едновременно, еднакво учудени от този неочакван край. Бе прибягнал до крайно средство: като нищо можех по рефлекс да стисна челюсти и да прехапя члена му през средата. Да го схрускам като сухар.

- Ти не разбираш - подхвана той с все още стърчащ от дюкяна му пенис.

- Не разбирам какво? Че се опитваш да го накажеш за смъртта на Орор? Че се възползва от моята работа в агенцията, с помощта на която Давид ме откри, за да ме изнудваш?

От вълнение трапчинката на бузата му се появи тъкмо там, където я бях забелязала в Малмезон.

- Не е това... - измънка той.

По-уязвим никога не го бях виждала.

- А какво е? - почти изкрещях аз. - Какво правим двамата тук? Нима не предаваме Давид?

Трапчинката на истината. Малката вдлъбнатина върху лицето, когато то не лъже.

- Просто изпълняваме неговия план.

- Моля?

- Просто неговия план... - повтори той с празен поглед.

„Това, което той прави, не е насочено срещу Давид, беше го защитила Ребека. Прави го заради теб.“

Заради мен или заради брат си?

Внезапно мъглата започна да се разсейва над пейзажа, описван от Луи. Пейзаж в руини. През всичкото това време ги бях смятала за съперници, а се оказваха съюзници.

- Караш ме да ти повярвам, че Давид те е накарал да ме привлечеш тук, в тези стаи?

Той се задоволи да кимне с глава.

- И тази постановка, пакетите, повелите... Това става по негово желание?

- Естествено - с болка в гласа потвърди той. - Поне по принцип. Даде ми свобода относно формата. Относно подробностите.

Залитнах и подирих опора в най-близкия предмет, писалището с безброй малки чекмеджета.

Беше дори по-зле, отколкото си го бях представяла. Подложена бях на този разврат дори не зарази благороден мотив като огорчението или озлоблението. Просто се бях превърнала в еротичен аксесоар на двама луди. Двама братя, до-статъчно побъркани, за да споделят фантазиите си и дори играчките.

- Само че не поради причината, която си мислиш - побърза да добави той.

- Така ли? Защото можеш да ми изтъкнеш основателна причина за тази...

Посочих с широк жест стаята и дори целия хотел, всички наши предишни срещи. Докато дирех подходящата дума, си припомних една по една сцените, все по-непристойни, пробудили у мен грубите, животинските, безименните желания. Разпалили у мен неистовата жажда за секс.

- ...цялата тази свинщина!

- Да... - отново потвърди той и сведе поглед.

- Хайде! Обясни ми!

Очите му се изпълниха с необикновена нежност. Той въздъхна дълбоко, преди да започна нещо, което твърде много напомняше изповед.

- За да не бъдеш като нея.

Орор, алфата и омегата на женствеността според братята Барле! Вечният образец, с който те непрекъснато ме сравняваха, въпреки почти двайсетгодишните им търсения и необикновените им усилия, за да ме открият.

О, наясно бях в какво отношение. Досещах се какво у нея не е било наред и те са сметнали за необходимо този път да го поправят у мен: нейната сексуалност. Аз, Ел, нейната заместничка, не биваше да бъда кукла, която само страда и не изпитва никакво удоволствие. За постигането на желаното от Давид съвършенство избраницата трябваше да бъде обработена, да бъдат пробудени сетивата й, желанията й, всеки участък от нейното тяло и същевременно от нейния мозък да стане чувствителен. Да бъде превърната тя в машина за наслади.

- За да станеш...

Търсеше подходящото определение, думата, която би могла да се съчетае с буквите, изписани върху собственото му тяло. Неотделими от него и от желанието му.

- За да стана какво? Ваша вещ? Така ли? Онази, която бива подлагана на унижение в хотелските стаи и в задните помещения на баровете?

- Не. Просто за да бъдеш цялостна.

Кавичките, обграждащи това определение, бяха почти осезаеми. Значи, аз бях недовършена.

Замаяна като боксьор в края на рунда, не дочаках гонга, нито следващия удар. Вдигнах ръка към косите си и бързо извадих иглата. Миг след това, без да му оставя време да реагира, бях пред него, опряла сребърния връх в гърлото му, готова да му пусна кръв. Той се опита да ме хване за китката, но аз успях да го отблъсна със сила, която никога не бях подозирала, че притежавам.

- Поне в едно отношение двамата с Давид имате право...

- Остави това - замоли ме той.

- Аз никога няма да бъда Орор. Никога няма да се оставя да бъда смазана като нея. Нито от теб, нито от него.

Натиснах металното острие. Сега бих могла да го забия и да оставя Луи проснат сред този претрупан декор, жертва на собствения си сценарий, умъртвен от своя главен герой. Бих могла да последвам първичния порив, властната нужда най-сетне да сложа край, която бе по-силна от всички други мои вътрешни желания.

- Ел, пусни иглата... Веднага.

Смекчих донякъде тона, но острието си оставаше все така забодено в шията му.

- Ще я пусна. Но преди това искам да чуеш това, Луи: играта с мен приключи.

- Да, зная... - простена той, изоставил напълно предишното си високомерие.

- Занапред ще предоставям задника си когато пожелая и на когото пожелая. Ще го предоставям, разбираш ли? Няма да го продавам. Няма да го заменям. И никой освен мен няма да се разпорежда с него.

- Ел... Чуй ме.

- Не! - просъсках аз, решена нито са секунда да не му отстъпвам думата. - Не, сега ти ще ме слушаш. Утре ще се омъжа за Давид, независимо дали на теб ти се иска, или не. Дали той ме е манипулирал, както ти твърдиш... или това е поредната ти интрига. Все ми е едно. Занапред ще се чукам единствено с него. Само с моя съпруг.

- Моля те... Има още нещо.

Бях глуха. Непреклонна. Силна. Нищо, което би могъл да каже от този момент нататък, не бе в състояние да ме разколебае.

- Можеш да се изредиш на всички от картотеката на „Нощните красавици“. Изобщо не ми пука.

Три почуквания по вратата ме откъснаха от унеса.

- Ел? Ел, хубавице, добре ли си?

София се тревожеше. Изглежда, беше дочула глъчката и глухия шум от нашето боричкане.

В отговор захвърлих иглата на паркета, където тя със звън подскочи няколко пъти. Преди още той да се изправи със смъкнат до коленете панталон, грабнах мантото си от пода и се втурнах към вратата. Както бях гола. Най-сетне избавена от чуждите одежди, от онази самоличност, която двамата братя се бяха опитали да ми натрапят.

В същия този момент, като отглас от звъна на иглата, огромният пясъчен часовник се стоварил върху пода в дома Дюшеноа и се разбил на парчета. Установих това едва по-късно, когато се прибрах.

Заварих хола покрит с безброй късчета стъкло. Хиляда и една отломки по вина на моята котка и на двете кучета. Потомствените врагове не бяха устояли на изкушението отново да влязат в сблъсък и по време на последната схватка се бяха справили с колоса от дърво и стъкло.

Обратното броене бе приключило няколко часа предварително. Съдбата, която то ми готвеше, се бе превърнала в купчинка пясък сред отломките: щях да се омъжа за Давид Барле. Нямаше да избягам от моята участ, макар предначертана от друг. Щях да стана негова съпруга, негова любовница и дори нещо повече, стига той да пожелаеше това; щях да задоволявам нуждите му, без да пренебрегвам моите, без нито за миг да се забравя или да изпадна в плен на миналите му страдания. Никога нямаше да бъда Орор.

Не, щях да бъда себе си.

18 юни 2009 година

Когато се събудихме, светещият циферблат в спалнята показваше девет часа. Сякаш забързано да постави начало на деня, слънцето огряваше стаята с щедрите си лъчи. Справката, направена от Давид в Уедър Ченъл, се бе оказала вярна: времето беше прекрасно, а небето - без нито едно облаче. Това бе първата ми мисъл в утрото на нашата сватба.

Излязох от дрямката доста късно, предвид обстоятелствата. Спящата красавица, потънала във вечен сън. След завръщането от хотел „Шарм“ сънят дълго бягаше от мен. Очаквах изцелителната целувка на моя принц.

- Добро утро, съпруго моя! - усмихна ми се Давид в момента, когато отворих очи.

Седнал на края на леглото, той бе облечен в бежов панталон и сламеножълто поло. Цялата къща вече ехтеше от суетнята на персонала, ангажиран за случая; глъчка се носеше и откъм градината.

- След три часа, драги господине - отвърнах със същия закачлив тон аз, като посочих малката стоманена стрелка. - Не и преди това. Засега съм само „госпожица и ваша годеница“.

- Както желае госпожицата. Все пак господинът се осмелява да напомни на „госпожицата и своя годеница“, че й остава много малко време, за да се приготви.

Докато казваше това, обърнах внимание, че превръзката върху китката му бе променила цвета си. Вместо седефенобяла, сега беше бисерносива, но разликата бе едва доловима и трудно би могла да бъде отличена от предишната. Все пак предположих, че този нюанс подхожда на светлосивия костюм, който след малко щеше да облече.

- Още не си се облякъл? - престорих се на учудена аз.

- Не. Има още много неща за вършене. Като се вземе под внимание, че ще бъде горещо, нямам намерение отсега да крася костюма си с петна от пот.

И така, ето ни двамата, усмихнати, красиви и приветливи. Разговарях с него без превземки, проявявайки съвършена непринуденост, но в същото време съсредоточена до крайна степен да не би с някоя случайно изпусната дума да издам онова, което бях научила за него. Давид манипулаторът. Давид перверзникът. Мъж, достатъчно луд или нещастен - нима това не бе едно и също? - че да посвети седемнайсет години от своя живот, за да хване в мрежите си една нищо и никаква глупачка като мен. А след това да я обработи телесно и духовно в съответствие със своите стари и болезнени спомени. Жена, която да замести предишната, но този път напълно съобразена с очакванията му, за да не може никаква болест или инцидент да затъмнят изфабрикуваното му щастие.

- Добре. Върви тогава! Сигурна съм, че Арман ще ти намери работа.

Постарах се усмивката ми да не изглежда пресилена.

- Така е, работата край няма - подхвърли той вече от вратата.

Преди да облека официалните одежди и след като още на ставане минах през ръцете на фризьорката и гримьорката, наметнах един сив памучен халат и слязох да проуча положението

на долния етаж. Суетнята като в кошер направо ме замая, сякаш всеки следваше невидима нишка, водеща към крайната цел на поставената задача. На крак бяха представители на всички професии: камериерки и гардеробиерки, общи работници, градинари, готвачи, сервитьори за вината и ястията, цветарки, перачки, пиротехници, шофьори, техници по звука и още цял полк обслужващ гостите персонал, чието предназначение така и не ми стана ясно.

- Добро утро, Арман - поздравих аз майордома.

- Добро утро, Ел. Най-добри пожелания за този прекрасен ден!

- Благодаря.

Неуместната тържественост на неговите думи ми стана неприятна, затова веднага смених темата.

- Какво правят тези хора в градината?

Кимнах дискретно към две възрастни жени в бели памучни работни комбинезони, със стегнати в яркоцветни шалове коси, които сновяха в пространството между масите, едната с махало в ръка, а другата с вдигнат на вятъра пръст.

- А, това са специалистките по фън шуй.

- Фън шуй ли? - зачудих се аз.

- Да. Не биваше да ви казвам, но това е подарък от Луи: вашата сватба трябва да се състои при възможно най-благоприятни условия. Затова той държеше специалисти да контролират мястото на приема.

Въпрос: съществува ли еротичен фън шуй? Възможно ли е да се повлияе на любовните игри в зависимост от мястото и начина на тяхната предварителна подготовка? Дали клиторът ми ще бъде по-отзивчив под влияние на разположението на мебелите и цвета на стените? Анусът ми ще бъде ли по-гостоприемен, ако някой си науми да го навести?

Любовникът ми ще получи ли по-силна ерекция?

Моят съвет: за множество оргазми изберете оранжевия цвят!

(Ръкописна бележка от 18 юни 2009 г., съставена от мен)

Подобно внимание от негова страна бе доста удивително, но то ми напомняше чувствителността на бъдещия ми девер към местата и свързаните с тях спомени. Запитах се дали ще удостои с подобни предпазни мерки бъдещото си жилище, дома на госпожица Марс. Твърде вероятно... Този въпрос незабавно повлече след себе си друг: кога ли щеше да се нанесе? Кога мъжът, подложил ме на няколкоседмични унижения и тревоги, но и пробудил у мен непознати преди за мен вълнения, щеше да стане наш съсед?

Оставих стария прислужник на неговите грижи и продължих инспекцията. Нямаше стая и ъгълче от къщата, което да не е включено в приготовленията на тази усърдна армия. Заобикаляйки поставките и таблите, столовете и пултовете, предприех същински слалом между масите и натоварените колички. Реших да не изброявам необикновеното количество ястия, край които минавах, до едно безупречно опаковани. Някои се криеха под сребърни похлупаци или станиол, други едва успявах да зърна и цялото това богатство ме караше да мисля за любителката на отбрани блюда, каквато бе мама, която нямаше да може да вкуси нито едно от тези сладки съкровища.

Още от ставането не се разделях с мобилния телефон, стисках го в ръка като безполезен талисман и непрекъснато отлагах момента, когато ще се обадя на дежурната сестра. Накрая все пак го сторих и тя с няколко думи ми съобщи, че мама дошла в съзнание, но била много слаба. Думите й бяха толкова оскъдни, колкото и дните, които й оставаха. Вече ги пестеше и свеждаше всяка фраза до най-същественото, забравила присъщата си бъбривост. Изглежда, се изтощаваше дори когато слуша другите. „Струва ми се, че пази силите си за вас“, с известен упрек каза на прощаване сестрата. Поне ми спести фаталния въпрос, от който се боях най-много и не смеех сама да си задам: „Кога смятате да дойдете да я видите?“

Когато вече ще бъде твърде късно? Когато думите вече няма да съответстват на дни, а на часове? Когато няма да може да ме познае?

Безцелното ми шляене имаше поне предимството, че проветрява мислите ми. Минавах от стая в стая, от група на група, като единствената ми грижа беше да не преча на приготовленията. Стигнах до големия сенник, който работниците бяха монтирали още предишната вечер, и приближих до белокож младеж, с бяла риза и черна жилетка, зает да подрежда табелките с имената на гостите пред безупречно чистите порцеланови чинии. Гледах го как стиска в ръка списъка на сътрапезниците и плана на масата, взирайки се в тях със свити вежди, и неволно се усмихнах. Стори ми се много млад.

- Добър ден. Всичко наред ли е?

- Добър ден... - отвърна той, като само за момент повдигна очи.

- Аз съм... аз съм младоженката - реших надлежно да се представя аз.

За да докажа това си твърдение, което се опровергаваше от облеклото ми, посочих готовата си прическа, като завъртях пръст около високия кок.

Той веднага се изправи, обърна се към мен и прекрати работа, сякаш заловен на местопрестъплението:

- А, прощавайте! Добър ден, госпожо! Е... госпожице. Най-добри пожелания.

За малко не избухнах в смях, но се задоволих с дяволита усмивка, предназначена да го успокои.

- Благодаря. Не искам да ви преча.

В този момент погледът ми падна върху малкото парче картон, сгънато на две, което той се канеше да постави върху белоснежната покривка, от която се носеше ухание на свежи цветя. Върху него пишеше Люк Доре. Рязко го дръпнах от ръката му, а той ме погледна изплашено. Не името на госта бе накарало сърцето ми да се свие.

Люк Доре.

Това бе особеното изписване на буквите. Почеркът на анонимните послания в моя „Десет-пъти-дневно“.

- Прощавайте - отново се обърнах аз към младежа. - Знаете ли кой е написал тези имена?

- Да, госпожице. Господин Арман.

- Сигурен ли сте?

Доволен, че го питам за нещо по-значимо от обикновеното подреждане на етикетите, той се поизпъчи, без при това да се откъсне от ролята си или да изостави своята любезност.

- Съвършено сигурен съм, видях го с очите си преди малко. Някои картички даже още не са

изсъхнали.

Отговорът му ме накара да изтръпна: Арман, вечният съюзник на Луи, пише под негова диктовка всички онези ужаси, адресирани до мен. Какво ли му бе обещал Луи, за да го накара да приеме една толкова извратена, толкова неблагодарна задача? Няколко допълнителни бутилки? Или мълчанието за опустошенията, които старият майордом нанася на фамилната изба?

Или може би самият той е не по-малък перверзник? Винаги трябва да се отнасяме с недоверие към старите господа с безобиден вид. Не бихме могли да си представим остатъците от живот и от желания, които пърхат в кадифените им панталони и вълнените жилетки.

Питам се дали Луи също си е водил дневник за нашите срещи. Дали е описал някъде преживяванията си по време на тях. Дали нямаше някъде друг „Десет пъти дневно“,

по-дързък от моя?

Той, който толкова държи на всичко написано от него, който мечтае да бъде литератор,

какви ли думи е избрал, за да разкаже за моето смущение, за тялото ми, тъй жадно желаещо неговото, за вагината ми, навестявана от всевъзможните предмети, които ми бе подарил,

вместо самият той да проникне в нея?

(Ръкописна бележка от 18 юни 2009 г., съставена от мен)

Очевидно виновникът беше неоткриваем. Търсих го навсякъде, но всеки път ме отпращаха в другия край на къщата. Всъщност това нямаше значение. Вече знаех достатъчно.

Непрекъснато се носеше веселият глас на входния звънец и процесията от всевъзможни доставчици се точеше безкрай: ястия, цветя, бутилки, сервизи, покривки и салфетки, пиротехнически материали и пр.

Докато прекосявах хола, на път към спалнята, за мен при-стигна пратка от съвсем друг характер:

- Ето ме и мен!

Пременена с най-неприлично впитата от всички свои рокли, София застана пред мен, вдигнала ръце в победно V, полюшквайки ханш, за да подчертае допълнително своите форми.

- Така е, скъпа, с пълно право можеш да ме гледаш със зяпнала уста.

Застана неподвижно, вероятно в очакване да се завъртя около нея в знак на възхита! Парчето плат, което я покриваше, не само вървеше по линията на тялото й, но и беше наполовина прозрачно и по-късо от коя да е минипола в търговската мрежа. Странно бе, но може би благодарение на цвета екрю общото впечатление не бе толкова вулгарно.

- Мамка му! Да не би да си търсиш мъж или какво?

- За мъж не знам... Но ми се струва, че нея вече я открих!

Нямаше нужда да уточнява. Познавах достатъчно добре София с нейните приумици, за да разбера за какво говори: това бе идеалната рокля, притежаваща необикновена притегателна сила за силния пол. Съвършен капан за мъже.

Кимнах в знак на одобрение и пресилено я насърчих с поглед.

- Така изглежда. Остава само да залепиш тъканта върху кожата си, инак не виждам как би могла да бъде по-тясна. Откъде изрови това чудо?

- Сред старите дрешки на Пеги. Няма да повярваш, но тя се канеше да я хвърля!

- Я почакай, та Пеги е същинска скумрия... Нейните дрехи са с два номера по-малки от твоите.

- Е, да де! Точно!

Това сякаш обясняваше всичко.

- Да не си въобразяваш, че си завъртяла главите на мъжете, като си носила дрехи по мярка?

- От тази гледна точка имаш право...

Тя ме дари с ослепителна усмивка, способна да заличи всички неприятни преживявания от миналата нощ.

- Това не е толкова важно. А ти няма ли да ми покажеш друга една рокля?

Помъкнах я на горния етаж, но тя непрекъснато спираше, захласната от великолепния декор, който разкриваха пред погледа й полуотворените врати:

- Ти ми говореше, че този дом бил същински дворец, но чак такъв лукс не си бях представяла!

Свих рамене, сякаш за да се извиня и да й напомня, че и аз като нея съм все още гостенка на това място. По никакъв начин не бях отговорна за тази безнравствена разточителност. Когато накрая извадих от белия пластмасов калъф роклята „Скиапарели“ и внимателно я разстлах върху леглото, София едва не припадна.

Когато се съвзе от смайването, ме удостои с една от онези фрази, в чийто шеговит тон добрите чувства неизменно вземаха връх над завистта и огорчението:

- Напомни ми в следващия живот да се омъжа за милиардер. Окей?

- Не се притеснявай - засмях се аз. - Непременно ще ти напомня.

- Сега ли ще я облечеш? - запита ме тя с жаден поглед.

Втренчих се в нея за секунда, а широката ми усмивка стана съучастническа, за да припомни общите ни лудории, когато бяхме студентки.

- Една минута... Сетих се нещо.

Изтичах до дрешника и донесох оттам няколко макари конци, комплект игли и няколко разноцветни парчета филц.

- Я чакай... Да не откачаш?

Веднага бе разбрала намерението ми. Добре познаваше хрумванията ми на любителка-шивачка.

- Такава ли ти изглеждам? - погледнах я предизвикателно аз, опитвайки се да вдяна непокорния розов конец в иглата.

- Мамка му, Ел, да не си си наумила да преправяш сватбената си рокля? Ти сериозно ли?

- Хм... Значи, и двете сме наясно, че е прекалено сериозна като за моя вкус.

София направо се задъхваше от изненада и възмущение. Дори протегна ръка с намерение да ми попречи да извърша подобно светотатство.

- Имаш ли представа колко струва подобна рокля?

С една дума, сама не знам какво ме бе прихванало в този момент. Най-простото и удобно

обяснение, които ми хрумна, бе: да бъда себе си.

- Ами да, точно затова... - махнах уклончиво аз. - Проблемът е именно в това, че знам колко струва.

Не бях сто процента сигурна. Тогава не бях, а и до ден днешен не съм сигурна дали се нуждаех от някакво оправдание за това, което се канех да извърша. Просто исках да направя тази броня от коприна и бродерии по-приятна. Да прибавя малко цвят, моите цветове, за да забравя на кого тази дреха е служила за погребален саван.

Интуиция: нашите фантазми са като декоративните парчета плат, които красят моите

рокли.

Поставят ги тук или там, върху реалността на нашите пориви, за да им придадат колорит, да скъсат с монотонността. Благодарение на тях преправяме по наш вкус сексуалността си.

Примери за подобни платки: уста, впита във вагината ми; мъжки торс, долепен до задника ми; език, който ме ближе отгоре надолу, сякаш за да ме измие...

(Ръкописна бележка от 18 юни 2009 г., съставена от мен)

Действайки ловко с ножицата и иглата, набързо изфабрикувах цяло поле от диви цветя, на които нарочно придадох груб вид и ги закрепих върху плата с колкото се може по-видим шев.

София бе изгубила ума и дума, без да смее да ми попречи в пъкленото дело, с което се бях захванала.

- Не се ли боиш какво ще каже Давид?

- Да се боя ли? Не... Вече от нищо не се боя - отвърнах с едва доловима сянка на колебание.

Докато работех яростно с иглата, й разказах за вече доказаното съучастие на Арман в игрите на братята Барле и интригите им, достойни за крими роман. Като знаех това, вече можех да вложа на свой ред малко фантазия и бунт в съвършения сценарий, който със своята неумолимост би могъл да ми отреди съдбата на Орор.

- Сега ми стана ясно откъде Луи е знаел всичко за мен, преди още да се запознаем. Разполагал е с двама шпиони на място!

- И какво толкова е узнал? - полюбопитства София.

- Дори не можеш да си представиш. Подробности, които човек споделя само в леглото.

Тя бе способна да разбере и да приеме и най-извратените неща, но и за нея имаше известни граници и морал. Сред тях беше тайната на личния живот.

- Искаш да кажеш, че Давид е стигнал дотам да му описва как се чукаш?

- Като имам предвид някои от нещата, които ми е писал...

Направих равносметка на всички съкровени тайни, споделени с Давид, и ако не той беше източникът, предпочитах да не знам откъде Луи се е сдобил с тези сведения, за да ги прочета по-късно в тефтерчето си: как открих секса, първият ми път, предпочитанието към кучешката поза, изключителната ми чувствителност дори към най-слабите миризми, моите „Не“, а не толкова „Да“ по време на оргазмите...

- ...не може да има никакво съмнение.

- Гнъс! - възмути се съвсем по момичешки София.

Изкикотихме се тихичко, заболи носове в пищните вълни коприна.

Скоро приключих с майсторенето. София не се осмели да направи никакъв коментар, защото знаеше, че изобщо не ми пука от нейното възмущение. И тогава, също в деня, когато Давид ме бе обладал върху масата в трапезарията и когато сам или почти сам ме бе докарал до оргазъм, аз се плъзнах в чудната рокля.

- Ау! Просто: ау! - възкликна тя, ококорила красноречиво очи. - Не знам дали моята рокля може да накара някого да ме изнасили... Но твоята определено може да накара кой да е мъж да се ожени за тебе.

Засмях се сдържано на забележката й, когато мобилният ми телефон заподскача върху леглото, където го бях захвърлила, преди да се захвана за работа. Кодът показваше повикване от телефонна централа.

Под вторачения поглед на София, която ставаше все по-напрегната по време на проведения от мен странен диалог, аз се задоволих да отговарям едносрично в знак на потвърждение.

- Болницата ли беше?

- Да... - отвърнах аз.

- Значи...

Краят. Свършекът. Заключението. Пределът. Последната спирка, отредена на всекиго от нас и в случая на точно определена жена. Изборът пред нея беше огромен и именно поради това така и не го произнесе.

Оставих мобилния на леглото, сякаш дебелата покривка би могла да го погълне, и заедно с него лошите вести.

- Не, все още не е свършило... Но тя иска да ме види на всяка цена. Трябва да отида.

- Искаш ли да дойда с тебе?

- Не... Не, остани при Арман. Ще има нужда от помощта ти, ако се наложи гостите да чакат.

- Окей. В колко часа трябва да пристигнат?

- На обяд. За аперитива.

Нахлух първите попаднали ми леки обувки и без да кажа нищо повече, се втурнах по стълбите, последвана от София:

- Хей? Няма ли да предупредиш Давид?

- Ти го направи! - подхвърлих й през рамо.

- Та той дори не ме познава!

Безпомощният й вик не възпря моя устрем. Изскочих навън, спуснах се на запад по улица „Тур де Дам“, а обувките ми тракаха по асфалта като върху кожата на там-там, като всеки удар разцепваше главата ми като прогнил плод.

Знаех, че най-близката стоянка за таксита се намира пред църквата „Сент Трините“. Там ме очакваше бяло „Пежо“ с чернокож шофьор, провесил ръка през широко отворения прозорец, а отвътре се носеше грохотът на репортаж от „Формула 1“. Откара ме до болницата „Макс Фурестие“ толкова бързо, сякаш караше болид.

По коридора на Онкологията човек можеше да види смъртта във всякакви проявления: мършави лица без коси, болни в пижами, мъкнещи след себе си стойка за преливане, с вид на хилядагодишни, изтощени сестри, изглеждащи не по-добре от пациентите... Всички бяха тъй заети, че никой не обърна внимание на странното ми облекло, нито на нахлуването ми в стаята на мама извън времето за свиждане.

Аз виждах само нея, още по-отрупана с всевъзможни тръби, отколкото предишния път. Потрепването на клепките, макар и слабо, показваше, че е будна. Придърпах стола до леглото и се наведох над тялото, което скоро щеше да я предаде.

- Мамо... Мамо, аз съм, Ел.

Ново потрепване на клепките в знак, че ме е чула. В този момент не се нуждаех от лекар, за да определя диагнозата: излизането от комата бе само прелюдия към окончателното слизане от сцената. Този път завинаги.

Никога нямаше да видим заедно Америка. Нямаше да опитаме невъзможното отвъд океана. Пътешествието приключваше тук.

- Виждам, че ме чуваш, но можеш ли да говориш?

Нейното „да“ бе толкова слабо, че напомняше по-скоро бълбукане в някоя от торбичките за преливане.

- Приближи се - помоли ме тя с движение на устните, тъй като нямаше достатъчно дъх, за да го каже на глас.

- Беше Луи...

Дори пред прага на смъртта бе произнесла името на човека, който ме бе подложил на толкова мъчения - възбуждащи, вълнуващи мъчения. Човекът, за когото нито веднъж не бе споменала пред мен и с когото бе поддържала тайни връзки.

- Какво има, мамо? Какво ти е сторил той?

- ...Той ми подари това.

Едва тогава обърнах внимание на двата огромни букета и кутията шоколади, която заемаше цялото шкафче. Ясно ми беше, че признанието й не се отнася само за тях и че тя разкрива кой през цялото време е бил анонимният дарител, отрупал я с всевъзможни подаръци.

- Знам... Само че как ти...

Тя постави върху устните ми изтънелия си, безплътен показалец, за да ме накара да млъкна. За да ми покаже, че моите въпроси са излишни и тя ще ми даде повече отговори, отколкото бих могла да очаквам.

- Той сам ги донесе...

- Искаш да кажеш, днес?

- Не. Всеки път.

- Луи? Идвал е при теб в Нантер?

Подобна мисъл никога не ми бе хрумвала. За мен бяха неочаквани и телефонните разговори между двамата. Ала Луи да ходи на посещение при Мод Лоран, в малката къща в Нантер... Това за мен бе направо непонятно.

Тя кимна.

- Често ли идваше?

Случи се нещо странно. Тя бегло се усмихна и тази усмивка превърна изпитото й лице на

агонизираща в сияйна икона.

Същевременно полагаше неимоверни усилия, за да може да ми отговори.

- Почти всеки ден. А когато нямаше възможност, ми се обаждаше по телефона.

Прословутите телефонни разговори, уловени от Фред. При спомена за тях тя сякаш се отърсваше от болката, която през цялото време я хапеше като зло куче.

Безспорно беше, че колкото и тъмни да са били замислите на Луи, той последен бе вдъхвал сили на мама, носил й бе радост, която дори аз не бях неспособна да й доставя. Това ми се струваше тъй абсурдно и несправедливо, че хапех отвътре устните си, за да не избухна.

- Мамо... Ще ти задам много важен въпрос: откога Луи ти идва на гости? Спомняш ли си?

- Да, да... Може и да умирам, но не съм луда! - със сетни сили възнегодува едва чуто тя. -Трябва да има три месеца оттогава. Може и повече...

Тоест вероятно още преди първата ми среща с Давид, по време, което определях като „период на сближаване“. Веднъж открили в мое лице подходящия екземпляр, двамата братя Барле бяха пристъпили към предварителна обработка на Мод, София, Фред и пр., които съставляваха моето най-близко обкръжение. По този начин никой от тях нямаше да се противопостави на сродяването ми с тяхното семейство и оставаше само тази пъклена двойка да ме обсеби.

Това обаче не обясняваше упорството, с което Луи бе посещавал мама. Тя очевидно е била поласкана от тези знаци на внимание. Ала какво удоволствие бе получавал този денди от общуването с нея? Бедна старица от предградията, тя олицетворяваше всичко онова, което този естет и при това еротоман, би трябвало да отбягва. Защо е играл тази роля повече от необходимото?

- Защо никога не си ми споменавала за това?

- Той не искаше. Беше си наша тайна. Като статите.

- Щатите? - поправих я аз.

- Да. Предвиждаше се да ме придружи там - заяви тя гордо, доколкото успя с изтънелия си глас.

Помислих си, че бълнува, че това е вторичен ефект от морфина и палиативните грижи, от течностите, които се вливаха във вените й през всички тези прозрачни тръбички.

- Сигурна ли си?

- Погледни в чантата ми...

Тя посочи ниската масичка от другата страна на леглото с помътнели, прорязани от спукани капиляри очи, чийто вид не предвещаваше нищо добро.

В кожената чанта имаше малко предмети и без мъка открих червено-бяло-син плик с изображение на планисфера. Вътре имаше не един, а два билета за отиване и връщане до Лос Анджелес за двайсети юни в бизнес класа.

Нежеланието й да я придружа сега ми се явяваше в съвсем различна светлина. Вече не ставаше въпрос за скромност или за самопожертвователност на мама заради единственото й дете. Моят палач и мама толкова се бяха сближили, че тя упорито бе крила всичко това от мен. Благодарение на него за момент си бе възвърнала лекотата на своите двайсет години и бе открила тайната градина, за която се полагат грижи само през изпълненото с илюзии детство.

Дори само за това би трябвало да му бъда признателна.

Тя така шумно си пое въздух, че ме хвърли в тревога, след което промълви с последни сили, изтощена от нашия разговор, колкото и кратък да беше той:

- Струва ми се, че той също много те обича...

Не знаех какво да отговоря. Ето защо зададох един последен въпрос:

- Той ли ти каза това?

Вече не можеше да произнесе нито дума, защото с нея щеше да изпусне сетен дъх. Ето защо само едва доловимо кимна утвърдително.

- Кога?

Отново очите й ми посочиха отговора: все още съвсем свежите цветя, непокътнатата кутия шоколади... Снощи всички тези неща все още не бяха в стаята й. Посланието беше ясно: това бе станало днес. Тази сутрин. Може би дори тъкмо преди моето пристигане.

След това погледът й се спря върху моята рокля, която сякаш едва сега забеляза и огледа, доколкото й позволяваха силите.

- Толкова си красива... - промълви тя. - Луи сигурно много се гордее.

Не реагирах на грешката в името. Или може би това не бе грешка. Може би по свой начин подкрепяше избора, който постепенно назряваше в мен. Даваше ми своята благословия.

Взех главата й между дланите си и сгуших нос в пазвата й, превърнала се в костелива вдлъбнатина, покрита със сива суха кожа. Въпреки острия мирис на почистващи препарати и лекарства успях да почувствам нейния парфюм с уханието на роза. Или може би си въобразявах? Дълго останах така, черпейки упование от тази близост, без да мога да се наситя, аз, дъщерята, получила толкова много и дала толкова малко. Дори през последните седмици, когато бях заета да градя едно измамно щастие...

През цялото това време редом с нея е бил Луи. Той й бе върнал радостта от живота, откъсвайки я от зловредното влияние на болестта. Благодарение на него устата й не е била толкова пресъхнала, световъртежът - не толкова силен, пристъпите на немощ - по-лесно преодолими.

Той завинаги щеше да остане за нея като добрия дух, дал й подкрепа в последните й дни.

Мама присви няколко пъти очи, сякаш за да привлече вниманието ми. Или може би бе просто рефлекс, една от онези мускулни контракции, които предвещават окончателния край?

С леко прищракване катетърът освободи нова доза аналгетик, която според мен дойде тъкмо навреме. Върху монитора кривата на сърдечната дейност си оставаше нормална. Въпреки това чувствах, че се отдалечава от мен и е на път да изгуби съзнание. Никой не би могъл да каже дали за последен път ще дойде на себе си, преди всичко да приключи. Лицето ми почти докосваше нейното, но въпреки това зениците й ме отбягваха, плъзгаха се постепенно вляво, докато клепките й се спускаха. Какво ли бе искала да ми каже?

Огледах стаята наоколо, сякаш я виждах за пръв път. Всичко наоколо беше празно и жълтеникаво-бяло. Като се изключат подаръците на Луи, единственият предмет, който привличаше вниманието, бе розовата вълнена жилетка, която доктор Пулен вероятно бе грабнал в бързината, докато са качвали неговата пациентка в линейката.

Имаше само един полуотворен шкаф-закачалка. Едва не паднах от стола, когато забелязах

пакета, който заемаше почти целия горен рафт.

Сребрист пакет. Очевидно оставен специално за мен от Луи.

Залитайки, все пак успях да се надигна и да взема пратката от захабената талашитена поставка. Нетърпеливо разкъсах с нокти опаковката. Върху двойния пласт сребриста хартия имаше само една картичка с обичайната повеля:

9 - Фантазмите му ще последваш

Какви фантазми? И преди всичко чии?

Оставих картичката на леглото, малък бял правоъгълник, който се открояваше върху жълтия чаршаф, и вдигнах разделителния лист. Онова, което открих отдолу, толкова ме изненада, че за няколко секунди се вкамених. Вдигнах малката купчина снимки и, затаила дъх, започнах да ги разглеждам една по една, като се стараех да не пропусна нито една подробност, борейки се с желанието час по-скоро да мина на следващата.

Още първата от тях, направена пред стълбите на някакво кметство, може би в Динар, в деня на сватбата на Давид и Орор, пробуди у мен усещането, че до този момент съм била сляпа и едва сега проглеждам. Върху пожълтялото картонче пред мен изникна най-сетне истината. Дали не бе по-добре никога да не я бях виждала, нищо да не бях научавала?

Би трябвало с всяка следваща снимка чувствата и изненадата ми да се уталожват, но се случваше тъкмо обратното. Колкото по-ясно виждах Орор такава, каквато е била, такава, каквато бе живяла - под ръка с Ортанс на разходка край морето или излегната на плажа в бански на точки, - толкова по-очевидна и жестока, неумолима и болезнена ставаше истината, подобно на скалите, които бяха причинили смъртта й: аз бях нейна двойница. Или тя на мен. Две сестри-близначки, родени в интервал от двайсет години и попаднали под знака на един и същи палач.

И дума не можеше да става за обикновена прилика. Общи бяха не само дългите тъмни коси, закръгленото тяло, зелените очи и луничките по носа и бузите. Всяка подробност, всяка черта на лицето, извивката на клепачите, предизвикателната пълнота на устните - всичко това бе и мое, и нейно.

„Никога няма да бъда Орор“, бях си обещала аз предишната вечер в хотел „Шарм“ пред Луи, който тогава бе в моя власт. А в действителност съм била такава от мига, когато съм била открита в картотеката на „Нощни красавици“ от Давид или може би от Луи или Ребека... И през всеки от следващите етапи: необикновената среща с Давид, предложението за брак на шлепа... Включително и през онези моменти, когато съм се чувствала като обикновена топка за тенис, подхвърляна от ракетите на двамата братя.

На последните три снимки Орор носеше рокля с разкроена пола до над коляното, чиято кройка и едрите пролетни цветя напомняха по поразителен начин модела, който гардеробиерката от БТВ бе избрала за премиерата на моето предаване. Дали предварително е била инструктирана от Давид? Или това е било случайно съвпадение, което оправдаваше импулсивната му реакция и свалянето ми от ефир?

Седемнайсет години, за да открие нейния съвършен клонинг. Без съмнение много кандидатки са били скъсани на изпита при Давид. Преди мен. Преди да се появя аз, призракът на друга жена, палимпсест на история, различна от моята, която бяха решили да ми припишат.

Само че аз не бях по-съвършена от Орор, от лудата Орор, от недосегаемата и фригидна Орор. И в този момент на сцената бе излязъл Луи. Неговата мисия бе да заличи чистия спомен за светицата и да ме превърне в пълнокръвна, чувствена, изпълнена с желания и оргазми жена, за разлика от оригинала, обитавал свят от страдание, лишен от всякакви наслади. Такъв бе смисълът на обучението, което от среша на среща той се бе заел да осъществи. „Това, което правя, е да изваждам на бял свят“, бе признал той в припадък на откровеност. Да извади на бял свят безкрайната палитра от достъпни за мен наслаждения, съхранявайки ме непокътната за своя по-малък брат. Ето защо нито веднъж не проникна в мен. Ето защо през цялото време бе съхранил дистанцията между учителя и ученичката.

Последната снимка отново предизвика у мен шок. Беше направена в галерията „Соваж“ вечерта, когато Луи се бе появил там. Нямах представа, че фотоапарат е могъл да улови този миг. Двамата бяхме лице в лице. Гледахме се съсредоточено, водени от онова странно напрежение, обзело и двама ни. Това далеч не бе най-приятният от споделените с него спомени. И въпреки това, увековечен по този начин, той ми действаше като вълшебен проявител, който с всяка изминала секунда действаше върху сребърните соли на паметта ми: Луи, който се бе грижил за моята майка; Луи, който бе помогнал на София да оцелее в най-критичния за нея момент; Луи, който бе спасил Фред от безработицата; Луи, който бе вписал моето име в чертите на града... Луи, който, въпреки възложената от брат му мисия, ме бе закрилял като ангел-хранител в тези неспокойни времена.

Луи, който, по думите на Ребека, бе правил всичко заради мен. Само и единствено заради мен. Въпреки брат си.

- Добре ли сте, госпожице?

Сестрата, която ме срещна по коридора, залитаща, изгубена като някакво малко момиченце в сватбена рокля и снимки в ръка, ме хвана неподготвена. От очите ми струяха сълзи без ридания и хълцания. Едри сълзи на облекчение. Преди да напусна стаята, се бях сбогувала с мама възможно най-нежно, дълго я бях целувала по челото и бузите. Нищо повече не можех да направя. Нямах сили да присъствам на продължението. Бях притворила все още топлите й потрепващи клепки над очите, в които малко по малко гаснеше светлината, две мъждукащи пламъчета, които смъртта не бързаше да духне.

- Добре ли сте? - настойчиво повтори сестрата. - Искате ли да поседнете? Да ви донеса чаша с вода?

Какво можех да й отговоря? Че съм на път да изгубя мама и едновременно с това да спечеля любовта? Че трябва да оставя нея в плен на страданието, за да се отправя към любовните селения? Че най-сетне тялото ми бе в пълно съгласие със сърцето? Че най-сетне ще мога да дам воля на онова чувство, което за пръв път бях изпитала по време на нашите разходки, но също така, макар не толкова ясно, при срещите ни в „Шарм“? И че колкото по-ясно се очертаваше пред мен действителният портрет на Луи, тъй неочакван, тъй различен от циничните му маски, и при това тъй сходен с онзи, който Ребека ми бе описала, толкова повече се разсейваха съмненията ми?

Бих могла да не й кажа нищо. Или да дам банален отговор в рамките на сегашния момент.

Вместо това избрах друго време. Друга гледна точка.

Върху мокрите ми от сълзи очи се появи нежна усмивка.

- Благодаря. Ще бъде наред... Сега вече всичко ще бъде наред.

Ала това съвсем не беше сигурно. Бях нищо и никаква раздърпана младоженка, с обляно в сълзи лице, която се лута по вонящия на белина и етер коридор, блъскайки се от стена в стена като стоманената топка на флипер тъкмо преди да бъде изхвърлена. Готова да поеме към новия си живот...

...А при това толкова неуверена. Готова всеки момент да се строполи върху зеленикавия линолеум на пода. Неспособна да види по-далеч от този изпълнен с болка момент.

Анабел = Орор. Просто уравнение, което така и не бях в състояние да осъзная, а още по-малко да приема.

Ами ако това последно признание в картинки на Луи бе поредната му хитрост? Ами ако встъпвах в последната фаза на съставения от Давид план, който брат му, по неизвестни за мен причини - може би от чувство за вина? - бе изпълнил до последната подробност?

Същевременно вече бях съзряла върху лицето му онази искреност, която той не бе в състояние да контролира, малката вдлъбнатина, подхранваща надеждите ми: трапчинката. „Има още нещо“, бе промълвил той предишната вечер, докато аз излизах от стаята. Още нещо, което да ми каже, да ми покаже... или да ми наложи?

Чакащите на спирката на автобус 378 изобщо не обърнаха внимание на странното ми облекло и разстроения ми вид, помъкнали тежките пазарски чанти или заети със собствените си грижи. За тях някаква парцалива младоженка, която се качва в автобуса, си беше съвсем в реда на нещата. Това бе предимството на бедните квартали: всеки с болката си. Личната мъка се намираше под закрилата на вежливото безразличие.

Най-сетне автобусът пристигна и малката група се скупчи пред двойната автоматична врата, която се отвори с шумно съскане.

Бях тръгнала толкова набързо, че не бях взела със себе си нищо, освен ключодържателя и пакетче носни кърпички, които вадех една по една, за да трия от лицето си сълзи и грим. Таксито на отиване бе за сметка на БТВ. Но ето че се оказах съвсем неподготвена, когато шофьорът, мъж с бръсната глава и обеца на дясното ухо, ме попита:

- Вашият билет, госпожице...

- А, да... - смотолевих аз.

Започнах да ровя в чантичката си, изпуснах ключовете, които със звън паднаха в краката на напиращите да се качат, готови да ме стъпчат. Наведох се да ги взема, но в този момент нечия ръка ме накара да се изправя.

- Всичко е наред, тя е с мен.

Обърнах се и зърнах лице, което вече бях виждала някъде.

- Супер. Поздравления за младоженката - подхвърли иронично шофьорът. - Но все пак не може да пътува без билет.

Непознатият, среден на ръст брюнет и облечен с небрежна елегантност, бързо бръкна в джоба на джинсите си, извади монета от две евро и я тракна на гишето. Изглежда, заядливият шофьор го бе подразнил.

- Ето. Така добре ли е?

- Рестото - задоволи се да отвърне шофьорът. - И билетът.

Моят спасител пое малкия картонен правоъгълник с магнитна лента, прокара го през автомата вместо мен и ме отведе до една седалка, където се отпуснах, без да кажа нито дума, вперила поглед в безкрайната редица мизерни къщи и сиви блокове. Автобусът потегли. Огрян от слънцето, този участък от предградието, притиснат между големите жилищни комплекси, промишлените зони и безкрайните плетеници на магистралите, излъчваше някаква мрачна поезия.

- Не можете ли да ме познаете? - запита ме с плаха усмивка изпратеният сякаш от Провидението мъж.

Вгледах се в него, след което откровено си признах:

- Не... Не се сещам.

- Бертран Пасадие. Преди известно време разговаряхме в метрото.

Оттогава бяха минали няколко месеца и случката се завръщаше в паметта ми като в мъгла. Какво би могъл да прави този човек тук в четвъртък по обяд? Дали беше в отпуск, или на половин работен ден? Може би си бе взел свободен ден, за да посети близки? Така или не, изобщо не ми пукаше.

- Възможно - признах аз.

- Не, напълно сигурно е, много добре си спомням. Канехте се да се местите в Париж.

Не отговорих. Какво бих могла да кажа? Как да обясня небивалото крушение от последните седмици? Как да споделя с него руините, в които се бе превърнал моят живот, но сред които, край смъртния одър на мама, бе покълнала надежда?

- Вярно - потвърдих най-сетне аз. - Само че сега се връщам в Нантер.

- Така ли? Само че вашата рокля...

Той я посочи с изпитателен и престорено изумен поглед.

- Просто дегизировка.

- Аха. И аз се чудех...

Без съмнение клетият младеж непрестанно се намираше с една обиколка зад моите истини и лъжи.

Бръкнах в джобчето на чантата и установих, че мобилният ми е останал в брачната стая, която никога повече нямаше да ми послужи.

- Имате ли мобилен телефон? - запитах го аз, като вперих все още мокрите си от сълзите очи.

- Да. Разбира се.

- Ще можете ли да се обадите заради мен?

- Искате да кажете вместо вас?

- Точно така.

Той извади от джоба на якето си смартфон последен модел и ми го подаде в знак на любезност.

- Не предпочитате ли вие да го сторите?

- Не... Не, не предпочитам.

Нямах никакво желание да слушам мъмренето на Арман, заглушавано от глъчката на гостите, които нетърпеливо го преследваха, или виковете на ядосания Давид, докато се опитва да изтръгне слушалката от ръката му.

Продиктувах номера на дома Дюшеноа на смутения Бертран Пасадие, който предпазливо задържа пръст над зеления бутон.

- И на кого се обаждам?

- Без значение... На хората, у които живях в Париж.

- И какво точно искате да им кажа?

- Кажете им, че се обаждате от името на Орор...

Според мен посланието бе съвършено ясно. Така Давид щеше да разбере, че знам всичко. Така маските щяха да паднат и всички щяха да научат кого всъщност Давид вижда в мое лице: лицето на друга жена. Лицето на покойница, единствената госпожа Барле. Негова съпруга до живот. Или по-скоро до смърт.

- ...Орор, така ли се казвате? - запита моят съсед с усмивка, която би трябвало да бъде прелъстителна.

- Да - излъгах аз. - Кажете, че Орор ще прибере нещата си в Нантер... Кажете им също така, че няма повече да се върне.

- Сигурна ли сте?

Помрачня, съзнавайки драматизма на ситуацията, която до този момент му се бе струвала като щастливо съвпадение.

- Да.

- И ако някой поиска да разговаря с вас?

- Кажете му... че не съм до вас. Че просто сте натоварен да предадете думите ми.

Той кимна в знак на съгласие и повтори буквално всяка моя дума. Тъй като от слушалката се чуваше врява от гласове, която постепенно се засилваше, му дадох знак веднага да затвори, слагайки край на истерията и опитите да ме върнат. Междувременно автобус 378 ме отнасяше все по-далече по скоростната лента, докато бягайки от проблемите си, шофьорът упорито натискаше газта.

- Там, където се обадих - запита събеседникът ми с любопитство и съчувствие... - Там е вашата сватба, нали?

- Да, беше. Само че всичко това вече няма никакъв смисъл.

- Толкова ли сте уверена?

За пореден път не знаех какво да отговоря. Не бях сигурна в нищо. С изключение може би на инстинкта за оцеляване, който ме отнасяше колкото се може по-далече от улица „Тур де Дам“.

Лесно бих могла да си представя объркването, което оставям след себе си. Давид, не на себе си от гняв. Огорченият Арман. София, принудена да дава обяснения за моето отсъствие. Стъписаните гости, които все още не могат да повярват в този сценарий като на кино, колебаещи се дали да се оттеглят учтиво, или да започнат да утешават унизения младоженец.

Вероятно обслужващият персонал, нает за деня, вече прибираше храната, напитките и десертите. Вероятно цветята вече вехнеха от възмущение във вазите, водата в които така и не бе успяла да застои. Сигурно вече всеки бе преминал към обичайните слова, обещавайки подкрепа, която никога няма да даде, и бърза да избяга от мястото на бедствието от страх да не прихване инфекцията. Има нещастия, които хората смятат за заразни.

Когато слязохме на последната спирка заедно с останалите пътници, моят самарянин от обществения транспорт ми подаде визитна картичка от евтин картон, каквито се поръчват по Интернет със стотици:

- Вземете, никога не се знае. Ако искате да поговорите с някого. За каквото и да било.

Поех я и щом той зави зад аптеката на ъгъла срещу гарата, я хвърлих в първото попаднало кошче за отпадъци. Вече нямаше да имам нужда в живота си от Бертран Пасадие, нито от Фред или от Давид.

Дали Бартран Пасадие е мастурбирал, мислейки си за мен през изминалите седмици? Не, същинският въпрос е: колко пъти е мастурбирал, мислейки си за мен? Дали му е било по-приятно, отколкото с други въображаеми партньорки или с кучките, които без всякакво

съмнение гледа по Интернет?

След като природата ни е създала такива, би трябвало да ни снабди със специален детектор, нещо като еротична кристална топка, способна да предсказва от първия момент

дали ще спим с този, който ни е привлякъл. Колко разочарования би ни спестил той? Колко напрежения, конфликти, може би войни щяха да бъдат избегнати благодарение на една такава играчка? Колко време и енергия щяхме да съхраним, за да ги посветим на по-благородни каузи? Ала вместо това животът ни минава в преследване на по-красиви и по-

секси от нас...

(Ръкописна бележка от 19 юни 2009 г., съставена от мен)

Когато се прибрах у дома, празната и тиха къща ми направи странно впечатление. Със сигурност занапред аз единствена щях да влизам тук. Макар да бях пораснала в нея, се чувствах като някаква натрапница сред вещите на мама, купчина прашни вехтории. Във всички стаи все още се усещаше мирисът на изгоряло. Никой не се бе погрижил да проветри след спешното заминаване за болницата.

В дневната, редом с мемориала, в който всички снимки бяха посветени на мен, открих останките от подаръците, които Луи лично бе носил. Всяка кутия с панделка бе благоговейно съхранена, въпреки че съдържанието й липсваше. Ореховки, калисони от Екс, желирани бонбони... Разгледах всичките, като от време на време схрусквах някой останал вътре сладкиш. Не можех да се реша да ги почистя, да си представя, че тъпча в десетина пластмасови торби за смет всички тези предмети, белязали живота на мама, а след това ги захвърлям в кофата на улицата.

Моята стая - дори не си спомнях кога съм влизала в нея за последен път... Вниманието ми бе привлечено от смачкана на топка сребриста хартия в кошчето, която блестеше под лъчите на обедното слънце, подобна на паднал от тавана стъклен абажур. Присъствието й тук ми се стори странно и нелепо. Навремето мама би се погрижила да я махне оттам при първото седмично почистване. Ала напоследък бе вършила само най-необходимото и едва ли бе имала сили да се качи до горния етаж.

Звънът на стационарния телефон до входната врата ме изтръгна от тези тягостни мисли. Поколебах се дали да сляза и да се обадя. След две иззвънявания той спря, само след три секунди последваха още две и така нататък: това бе условният ни сигнал със София. Бяхме се уговорили да прибягваме до него при спешни случаи.

- Софи?

- Аз съм. Нямам много време.

- Все още ли си там?

- Да. Е, излязох за малко на улицата, но Давид не ме оставя на мира.

- Съжалявам...

- Няма за какво, кълна ти се. Този тип е сбъркан. Откакто твоят човек се обади на Арман, той измъчва всички наоколо. Заяде се с персонала. Изгони всички, които се опитваха да му попречат да преобърне масите...

Трудно ми бе да си го представя до такава степен необуздан. И въпреки това...

- Все пак има защо да е ядосан - признах аз.

- Затова ти се и обаждам: той знае, че си у дома. Ще дойде да те търси.

Винаги можех да се барикадирам, както бяхме постъпили с мама, за да се предпазим от пияния и побеснял в своята безпомощност Фред. Разчитах Давид да намери други средства за убеждение от яростните удари по остъклената входна врата. Дали нямаше сред приятелите му високопоставени служители в полицията?

- Благодаря ти, Софи.

- Няма защо. Просто изчезни оттам.

Имаше право: трябваше веднага да се махна. Не биваше да чакам свада, която непременно щеше да завърши в моя вреда и от която не се надявах да излезе нищо добро. Истината беше у мен, върху лицето ми, върху чертите, които го връщаха в миналото. Към тяхното минало.

- Между другото... Там ли е Луи?

- Не, вълкът, изглежда, още е в гората.

При други обстоятелства подобно сравнение би ми се сторило забавно, но сега просто приех чутото. Отсъствието на Луи не бе случайно. Той е подозирал, че ще открия последния му подарък преди сватбата. Знаел е какъв шок ще предизвика у мен това разкритие, а повелята „Фантазмите му ще последваш“ звучеше като ехо от снимките, които изкарваха на бял свят коварния замисъл на Давид.

Затворих и на бегом се качих по стълбите. Топката сребриста хартия все така привличаше погледа ми от своето леговище. Въпреки измамния блясък и илюзиите, които пораждаше играта на светлината върху нея, тя бе по-истинска от всички подаръци и знаци на внимание, с които ме бе отрупал Давид. Отвъд мистерията, тази хартия бе свидетелство за онова закътано мое „аз“, което благодарение на нея бях открила. Всички онези забранени преди за мен преживявания, всички неочаквани желания.

Луи няколко пъти ми бе повторил: неприличните игри, които бе измислил за мен, имаха една-единствена цел: да ме разкрият пред самата мен. Тези игри нямаха нищо общо с извратеното мислене на брат му. Не се дължаха на него, нито на любовта му към мен.

Какво чаках още, за да постъпя по същия начин? Какво би могло да ме накара най-сетне да пристъпя към действие?

Грабнах смачканата хартия, под която открих друга подобна. Опаковката от първия подарък. Именно той ми трябваше. С него щеше да се затвори кръгът, започнал десетина дни преди това. Най-сетне, на самото дъно на кошчето открих картонената кутия, която се е намирала вътре.

Знаех какво трябва да направя, преди да си тръгна. Изобщо не се колебаех кой трябва да бъде получателят на моята първа пратка и какво трябва да съдържа тя. За щастие, в аптечното шкафче в банята все още имаше няколко презерватива, останали от времето, когато бях с Фред. Взех един и го поставих в кутията. Тъй като не разполагах с картички, откъснах обикновен лист хартия от един бележник и написах върху него:

10 - На моя господар ще се подчиня

Нима най-ревностната повеля не е онази, която вярващият сам си наложи? Която сам си избере, сам запише, дори ако тя е акт на пълно подчинение... Харесваше ми мисълта, че играя по правилата на Луи. Че следвам неговия начин на изразяване, пък макар и в първо лице.

Начинанието си беше само мое.

Искам да се подчиня, искам да се разтворя, безкрайно да се подмокрям заради теб.

Искам да си измисля нови органи, нови телесни отвори, нови полови органи, за да те

приема още по-пълно.

Искам да подправя моята ДНК, за да ти предложа невиждано тяло, което никой мъж все

още не е познал. Искам да преосмисля заради теб самото понятие за подчинение. Искам да бъда не една, а много жени едновременно, за да изместя всички останали, тази, която ще пробуди звяра, която ще гали агнето, които занапред мирно ще съжителстват у теб.

(Ръкописна бележка от 19 юни 2009 г., съставена от мен)

Набързо опаковах всичко, като ми остана само да запиша името и адреса върху белия лист, който след това щях да залепя с тиксо върху колета:

ЛУИ БАРЛЕ

Поколебах се за адреса. Ала след като Луи бе предпочел да остане в сянка, той можеше да бъде само

авеню „Жорж Мандел“ № 118 75016 Париж

Ръката ми трепереше. Почеркът ми беше неравен. Въпреки това прецених, че е достатъчно четлив, за да стигне до ръцете на този, за когото беше предназначен. Ръцете, които си представях да разкъсват хартията, а след това да ме погалят, вече свободни, оставили в миналото братските задължения, съсредоточени единствено върху сегашния момент.

Нарочно не записах часа и мястото на срещата. Нима тези подробности не се разбираха от само себе си? Двайсет и два часа. Той знаеше къде.

Що се отнася до стаята, не му бяха необходими нито очите, нито разумът, а единствено паметта. И обонянието. Взех розовата вода на мама от тоалетката в нейната стая, където винаги я оставяше, и щедро напръсках пакета. Роза като замъка Малмезон. Роза като Жозефин. Роза като уханието на тази жена, която е желаела само и единствено Бонапарт.

Времето летеше, опасността наближаваше. Все пак трябваше да запиша още нещо. Върху хвърчащ лист надрасках на един дъх и без поправки следните редове:

Давид,

Никога не можем да анализираме докрай мотивите, които ни карат да споделим живота

на един мъж или една жена.

Боя се, че в твоя случай и по отношение на мен тези мотиви са ти напълно ясни.

Не желая да бъда друга жена, пък макар и тази, в която ти си лудо влюбен, пък била и оформена без „недъзите“ на онази, която замества. Противно на онова, което чу Арман по телефона, аз към Анабел, Ел и в никакъв случай Орор. Обвивката ни може и да е една и съща, но сърцата ни са съвършено различни. Искам просто да живея. Искам просто да се

наслаждавам на всеки миг.

Оставям те да продължаваш да дириш нейната душа и се надявам от своя страна моята да

изпита всички възторзи на този свят.

Прости ми предварително, ако бъдещият ми избор те нарани. Да сметнем, че с тебе сме

квит.

Целувам те.

Ела

Поставих бележката в плик американски формат. Изпод роклята измъкнах една снимка на Орор, която бях пъхнала под ластика на слиповете си, и също я сложих в плика. Запечатах го и го оставих на видно място върху мушамата на масата в дневната. Убедена бях, че Давид при всички случаи ще го открие.

Набрах с шайбата на стария телефон номера на куриерската служба към групата „Барле“, изненадана, че не съм го забравила.

- Добър ден, аз съм Анабел Лоран от БТВ.

- Добър ден, бихте ли ми припомнили вашия клиентски код, ако обичате?

- Да, осемнайсет нула шест.

Естествено, сама бях избрала кода. Датата на рождения ми ден. Датата на същия този ден. Осемнайсети юни. Денят, когато едно телефонно обаждане бе преобърнало моето битие.

- Чудесно. С какво мога да ви бъда полезна, госпожице?

- Бих искала да приемете една пратка от улица „Риго“ № 29 в Нантер.

- Адресът, ако обичате?

- Авеню „Жорж Мандел“ № 118, Париж, Шестнайсети район.

- Много добре. Бърза пратка?

- Да. Много бърза - натъртих аз.

- Записах. Желая ви приятен д...

- Почакайте! Възможно ли е пратката да бъде приета от улица „Риго“ № 27?

- Да, разбира се. Кой трябва да я предаде?

- Госпожа Шапюи. Лор Шапюи.

- Окей. Значи, улица „Риго“ № 27.

- Точно така. Благодаря.

Госпожа Шапюи изобщо не се учуди: нито като ме видя да се явявам пред нея в булчинска рокля; нито на размазания ми грим, потекъл на дълги черни вадички по лицето ми; нито че съм тук, след като минава тринайсет часът, тоест в разгара на сватбената церемония; нито дори на необичайната услуга, за която я помолих. Единственото важно нещо за нея бе онова, което й съобщих за състоянието на майка ми, а то оправдаваше вида ми и факта, че се намирах на нейния праг. Лор Шапюи обичаше своята съседка. Като приятелка и дори може би като сестра. Едва сега си давах сметка за това, като гледах сълзите, които се стичаха по повехналите й бузи, които малко по малко измиваха пудрата. След толкова десетилетия близост, съпроводена с мърморене и заяждания, най-накрая та даваше воля на чувствата си, сваляйки студената си маска.

Успокои ме, че ще се погрижи за колета, и веднага след това хлопна вратата, без да каже нищо повече. Без да ща, бях тласнала и самата нея към гроба.

В известен смисъл аз на свой ред излизах от гроба, в който Давид искаше да ме затвори.

Наричам се Анабел Каролин Лоран.

Ала всички ме наричат Ел. Във всеки случай всички мои близки.

Родена съм на 18 юни 1986 година, точно в двайсет и два часа.

В същия този час, на 18 юни 2009 година, в минутата и секундата на моя двайсет и трети рожден ден, влязох в стаята „Жозефин“ на хотел „Шарм“ Влязох, за да изляза от възрастта на девойката, каквато бях прекалено дълго. Влязох, за да изляза от обвивката, която ми бе станала чужда и която раждащата се у мен любов отчасти бе свалила. Най-сетне да се разделя с колебливите очертания на пълничко момиче и да стана завършената жена, която Луи бе видял в мен. Оформена, изваяна от острото длето на неговите очи и на нежните му ръце. Напуснала разпукнатия вече пашкул.

Родена за секса.

След като напуснах Нантер, през целия ден се шлях из Париж в преправената булчинска рокля, с леките обувки в ръка, боса по нагретия от силното слънце асфалт. Лятото бе настъпило няколко дни предварително. Лятото с претъпканите тераси на заведенията; лятото с оскъдните дрехи, които внезапно откриват бедрата, коремите и раменете; лятото със свалячите по улиците, които ярките лъчи сякаш са извадили от зимен сън. Докато крачех без посока, аз им позволявах да ме задирят и по този начин сякаш да откликват на блаженството, което все повече ме изпълваше. На пламъка, който щеше да се разгори в момента, когато го пуснех на воля. Съвсем скоро. Още тази вечер.

- Хей, госпожице! Ще се ожениш ли за мен?

- Съжалявам, не днес - от сърце се смеех аз.

- Хайде, като си на улицата, не се прави на уличница! Я се виж, имаш си рокля, имаш си това-онова, всичко си имаш! Хайде да ти стана съпруг! Ще ти направя куп деца.

Шегобиецът започваше красноречиво да люлее задник, хапейки устни, сякаш всеки момент ще свърши.

Най-малкото, което можеше да се каже, бе, че облеклото ми не оставяше безразлични минувачите. Заглеждаха ме не само разгонените мъжкари. За малките момиченца бях като принцеса от приказките. В очите на девойките изглеждах като шантава младоженка от някоя група за алтернативен рок. За възрастните бях просто луда, ексцентрична или дори донякъде опасна жена, поклонничка на джънк модата, с която не е добре да си имат работа. Когато ме видеха, някои от тях дори минаваха на отсрещния тротоар.

На мен изобщо не ми пукаше. Не обръщах внимание на погледите им. Бях изтощена, но ми беше добре. Изтритите ми от грапавата настилка ходила плуваха над нея, сякаш носени от въздушна възглавница или от безгрижие. Вече не ме плашеха никакви препятствия, никакви срещи, тъй като знаех към какво съм се отправила. Към пълното и безусловно щастие. На моменти се сещах за мама, но веднага си припомнях утешителните думи, които самата тя би ми отправила, как самата тя би ме насърчила да следвам щастието си, да живея живота си и да не мисля толкова за неизбежния й край.

От мелничката за кафе в кухнята бях взела няколко банкноти по десет евро. „Парите за спешни случаи“, както казваше мама. Те ми стигнаха за няколко пенливи коктейла „Монако“ и лека закуска на бара в едно бистро.

Самото бистро бе със старо обзавеждане и затова никак не се учудих, когато открих зад тезгяха телефон с шайба. Стопанката, петдесетгодишна жена с червени коси, ми го подаде с усмивка.

- Вземи, красавице! Разполагаш с пет минути, за да му кажеш „Не“.

- Аз веднага бих казал „Да“! - изръмжа раздърпан пияница от другия край на лъскавия бар. -Симон, я скивай каква кокошчица! Напомня ми моята Вероник...

- Е да де, само че твоята Вероник ти каза „Не“. Така че остави на мира госпожицата. Ясно?

Позвъних в „Макс Фурестие“. Състоянието на мама било критично, но стабилно. Всяка следваща минута можела да се окаже решаваща, но не знаели точно коя. Дадох на сестрата номера на мобилния телефон на София, като я помолих да й се обади при нужда. Поне до утре... А след това... Само Господ знаеше къде щях да бъда и дали ще може да се свърже с мен.

След като взех тези предпазни мерки, продължих разходката. Прекосих от край до край центъра на столицата, безгрижна, обгърната от нежност, с глава, изпразнена от мисли толкова, колкото гърдите ми бяха пълни с увличащи ме във всички посоки пориви.

Минах край антикварните магазини до Лувъра и спрях с отворена уста пред витрина със старинни бастуни. Сбогом на скъпите часовници. От този момент нататък ме интересуваха единствено елегантните бастуни, чиито инкрустирани дръжки от сребро или слонова кост нашепваха причудливи истории.

Не помня как съм стигнала до улица „Шмен Вер“. Инстинктивно познах редицата дюкянчета и усетих миризмата на кебап. След това зърнах кафявата фасада на книжарницата. Звънчето на вратата веднага накара два чифта мъжки очи да се обърнат дружно към впечатляващата ми фигура в одежди от коприна и филц. Стори ми се, че познах някои лица, които бях забелязала при първото си посещение.

Старателно заобиколих поредицата албуми Ртк Ршзу и на щанда за книги веднага открих Тайни жени. Оставаше ми да прочета още петдесетина страници и напълно си струваше да купя втори екземпляр.

С книгата в ръка и, без нито едно евро, тръгнах нагоре по еднопосочната улица, отляво на гробището „Пер Лашез“. Избрах си за убежище първата попаднала ми пейка откъм слънчевата страна, под пищната зеленина на булевард „Менилмонтан“. Сред шума на движението, без мъка потънах в четене.

Най-напред краят на книгата ме разочарова. Главният герой, тръгнал да дири жена си, изчезнала в подземния лабиринт, приема безусловно новия си статут на еротичен роб, изцяло посветен да дарява с наслада дамите. Превърнал се във вещ за Киприя и за Софи, самият той взема участие в техния план за основаване на нова общност от амазонки.

Много бързо направих връзката с настоящото си състояние. Аз също бях готова окончателно да капитулирам, съхранявайки единствено жаждата за открития, която ми се струваше безгранична. Ала, подобно на повествователя от романа, не отстъпвах единствено от похот. Отдаването ми на Луи не беше просто капитулация на изострените ми сетива, пробудени от последователните дразнения, на които той ги бе подложил. Нито дори крайност, до която бях доведена от любовта си към него. Сега вече виждах ясно: това бе разцъфтяване на моята собствена личност. Като плод, чиято кора свалят, електрошоковете върху моето тяло, сеанс след сеанс, бяха изкарали на бял свят сърцевината, бяха оголили трепетната ми плът. Влюбената ми плът. Чувствата ми, които пулсираха на светлината.

Доказателство за това бе именно светлината, която ме галеше. Вдигнах полите на роклята си над бедрата и с притворени очи я оставих да прониква в порите на кожата ми, чиято чувствителност се пробуждаше с всяка изминала минута. Следобедът премина като в сън, през който от време на време дочувах далечните гласове на минувачите или се мяркаха картини от вечерите, прекарани в „Шарм“. Сякаш бях на път да направя обиколка последователно на всички стаи и всяка от тях предизвикваше у мен ново усещане, неочаквано желание. Отвъд всяка врата откривах писмо от Алфавил, изпратено от моя „Човек-Азбука“. Възможно ли бе броят на стаите в хотела да съответства на буквите от азбуката? Подобна идея ми се стори забавна, последвана от други, не по-малко причудливи мисли, плод на ленивото състояние, в което бях изпаднала.

Представих си също така как куриерът предава сребристия пакет на авеню „Мандел“. Как Луи отваря вратата пред мъжа с мотоциклетна каска, а след това преглежда съдържанието с напрегнато от изненадата красиво изпито лице.

След което върху него грейва усмивка.

Беше време за вечеря, когато взех метрото, за да се приближа до мястото на срещата. Ако слезех на спирка „Нотр Дам дьо Лорет“, спокойно можех да избегна улица „Ларошфуко“, като мина по улица „Пигал“ Ала любопитството ме накара да завия наляво, по улица „Сен Лазар“, а след това да спра накрая на „Тур де Дам“, само на няколко крачки от дома Дюшеноа. От мястото, където се намирах, изглеждаше, че паниката, последвала моето изчезване, се е уталожила. Гостите отдавна си бяха отишли, изтощени от задължителните за случая утешения и насърчения.

Видях само два камиона под наем с широко отворени каросерии, единият от които бе пълен с непокътнатите купища храна, а другият с металните елементи на разглобената сцена. Запитах се дали Мадоната, чийто концерт в тесен кръг трябваше да бъде гвоздеят на програмата, също е станала жертва на моето бягство. Освен ако не я бяха предупредили навреме.

Улисана в тези предположения, едва в последния момент забелязах как пълен силует изскочи от малкия кръгъл двор и се втурна към мен, препъвайки се по неравната настилка на улицата.

- Ел!

Веднага хукнах, последвана от задъхания Арман, отново облечен в обичайните кадифени панталони и жилетка.

- Ел! Върнете се!

Благодарение на наклона на улицата и въпреки гънките коприна, които ме препъваха, без мъка успях да го оставя далече назад. На ъгъла на улица „Омал“ стана ясно, че няма да може да ме настигне. Погледнах през рамо и видях, че се е отказал и се завръща, вероятно за да предупреди господаря си за моята поява.

Постъпката ми бе глупава. Въпреки това предполагах, че трябва да отида там. Захвърлената стара кожа не бива да бъде оставяна, без да бъде изгорена. Налагаше се да измеря още веднъж онова, което бях решила да изгубя, за да мога да оценя всичко, което не след дълго щях да спечеля.

Поколебах се дали да се обадя на София, но се отказах. Можех ли да науча от нея нещо, което сама не бих могла да отгатна? Бях оставила зад гърба си гнева на Давид и нейният разказ едва ли би променил нещо. Вместо да предъвквам миналото, което не би могло да бъде пренаписано, предпочитах да оставя постепенно в мен да нахлува сегашното, изпъстрено с обещания и предстоящи преживявания.

Вече не ме свърташе на едно място. С наближаването на уречения час ставах все по-неспокойна и дума не можеше да става да седна. Излапах права купичката вкусно телешко с ориз, която сервитьорът виетнамец ми поднесе само на няколко крачки от хотела, при това с такава охота, сякаш животът ми зависеше от това.

Последният час прекарах в шляене из квартала, докато магазините затваряха врати един след друг, при което всеки път местата, през които минавах, изглеждаха различно. Обикаляйки, чувствах как постепенно ставам част от този квартал, сливах се с неговите фасади. Превръщах се в атинянка. Без съмнение не можех като Луи да разчитам архитектурните детайли, нито да виждам в тях отправено към мен послание, но все пак придобивах чувствителност към неговата поезия. Кварталът се вписваше в мен така, както моето име вече бе вписано в него.

Ето защо изобщо не съжалявах, че съм оставила втория екземпляр на Тайни жени върху пейката на булевард „Манилмонтан“. Скоро някоя непозната (някой непознат) щеше да го открие и на свой ред да попадне в изумителния град, където жените бяха господарки. Щеше да пожелае да стане една от тях или да бъде тяхна играчка. Оттук нататък всичко зависеше от нея или от него.

Двайсет и два часът и една минута. 22 + 1 = 23. Вече съм на двайсет и три години.

Отварям позлатената врата на стаята „Жозефин“ Господин Жак ми бе дал магнитната карта, без да иска нищо в замяна и без да отправи каквато и да било обидна забележка. Изглеждаше едва ли не облекчен, че ме вижда. Аз също съм част от това място. Също като Мари, Маргарета, Каролин, Естер, Лола и всички останали. Сега вече съм една от тях.

Стаята си е такава, каквато я помнех отпреди две седмици, когато бях тук с моя атлетичен клиент. Ала бях я виждала само потънала в мрак, а ето че сега е обляна от светлината на залеза. Слънцето се е скрило само преди три минути и отблясъците му все още багрят фасадата на хотела. Единственият прозорец е отворен. Лъчите, които се промъкват през него, галят позлатата, като й придават оранжев оттенък.

Луи стои прав в средата на стаята.

Гол. Крехък.

Очаква ме.

В светлината на гаснещия ден той също изглежда различно. Той също се явява пред мен за пръв път без заобикалки и пре-струвки. Дори без неизменния си бастун. Само той, отдаден изцяло на новата история, която сега започва, уязвим, разтворен като неизписаните страници на втория бележник, който ще попълним заедно. Въпреки моята покана, от този момент нататък никой от нас няма да налага волята си на другия. Ще бъдем такива, каквито сме сега, открити, готови да приемем мига, да оставим да избликне онова, което предстои да се роди между нас. Нищо не бива да се предначертава. Нищо не бива да се програмира.

Безмълвен, той ме гледа как влизам в стаята. С пръст върху устните ми показва, че тази вечер всякакви думи са излишни. Спирам на няколко крачки от него. Наслаждавам се на гледката.

Изплаквам си окото, преди да се окъпя в телесните му течности. Иска ми се да се отъркам в кожата му, да се напръскам с желанието му, да се овъргалям в боята на нашата пот, на нашите миризми, да се покрия с позлатата на неговата любов.

Светлината подчертава фигурата му, вае бялата му кожа, издължените му мускули, цялото това съвършенство от плът, което изгарям от желание да прегърна и да захапя. Всъщност го откривам за пръв път. В неговата цялост. С неговото изящество. Опивам се от неговата хармония. Кой твърди, че само женските тела могат да бъдат омайваща гледка?

Гладът ми за него е цялостен, непокътнат, разкъсващ, гореща топка, която в зависимост от момента пулсира ту в гърдите ми, ту в корема или във вулвата. Скоро няма да мога повече да се сдържам. Не след дълго вече няма да бъдем само две тела, които се търсят, притискат се и накрая се сливат. Не след дълго ще се обичаме.

Ала в никакъв случай не бива да бързаме. Това говорят очите му.

Слънцето окончателно се скрива зад бялата торта на „Сакре Кьор“ и силуетът пред мен потъва в сянка. Все още ясно се вижда само лицето в профил и горната част на лявото рамо. До този момент не бях забелязала, че то е покрито със странна татуировка: неговите инициали с английски орнаменти, обгърнати от очертан с черно мастило храст виещи рози. Нямаше други цветове, освен различни нюанси на сивото. Една бодлива клонка минава по ключицата и стига до основата на шията, където се разпуква малка цветна пъпка. Вероятно е била татуирана неотдавна, защото не бях я забелязвала изпод яката на ризата.

И ето че пред очите ми придобива плът Човекът Азбука, решен да изпише върху мен своето послание. Най-сетне да намери подходящите думи. Не онези, които играят и си играят с мен, а които изразяват, които се вдъхват и могат да бъдат почувствани.

Самото му присъствие кара въздуха да трепти, подобно на тихата музика, която изпълва все още празното пространство между нас, помитайки прашинките из въздухаЕлементите от декора, който ни заобикаля, сякаш се стапят и се смесват с прашинките, които се носят наоколо. Не след дълго всичко останало изчезва: остава само той. И аз. И тази светлина.

Приближава бавно. Не е припрян. И двамата не бързаме. Разполагаме с цяла нощ, за да поправим всичко онова между нас, което до този момент е било само чернова.

Погледът му спира върху мен, пронизва ме нежно и в корема ми веднага пламват искрици. Те лумват и ме изгарят. Ра1Пт11 1о те, ршгсе пдЪ! 1Ьгои§Ъ те. Сап ’( уои ипАегзШпА, ок, ту 1Ш1е дМ. Луи подчертава намерението, припомняйки повелята с тънкия си показалец. Ангелският му пръст почуква горната му устна в такт с електронния ритъм. Зная урока си: само и единствено нашите тела ще имат право да се изразяват. На тях се пада непосилната задача да изцелят раните и да запълнят всички онези празноти, които все още ни отделят един от друг.

Ръцете му започват първи, пратеници на предстоящите наслади. Те са по-близо до мен от всякога. Толкова са нежни, а същевременно твърди и силни.

С няколко деликатни движения те свалят от мен венчелистчетата от бяла коприна. Роклята бавно се свлича върху ориенталския килим. Сега единствените ми одежди са сутиенът без презрамки и слиповете, чиято снежна белота сякаш призовава луната на нашия празник. Трепетните му длани минават по извивките на снагата ми. Под тяхната ласка тялото ми сякаш засиява. Неговата и моята кожа сякаш се сливат и се превръщат в една-единствена материя. А111 еует мап1ед, а111 еует пеедед й кете, т ту агтз. Жогдз аге уегу иппесеззату, {кеу сап оп1у до кагт. Най-сетне съм негова. Най-сетне той е мой. Победихме всичко, преодоляхме всичко. Най-сетне се намерихме.

Все пак тръпката, която минава по него, издава съмненията му: той все още не може да повярва в случващото се. После ме прегръща по-силно. Държи ме и повече не желае да ме пусне. Вкопчва се в мен, сякаш се бои да не отлетя. Въпреки това близостта му ме кара да се чувствам по-свободна от всякога. Любовта му няма нищо общо със задушливите килии, в които се разиграваха първите ни срещи, поръчани от друг.

На свой ред се разтрепервам така силно, че едва не падам. Само допирът до него ме задържа права. При всяка следваща прегръдка едва не губя съзнание. Той е причината и следствието. Болката и изцелението. Ще ми се да се облегна на гърдите му, да изпитам силата му и да му се отдам цялата.

Ала не това желае той. Подкрепя ме. Иска ме права, изпъната, горда. Божествена. Няма да бъда просто кукла, отпусната в ръцете му. Не ме е накарал да премина през всички тези етапи, да открия всички скрити в мен сили, за да изисква сега от мен просто да му се оставя. Нима някога съм била обичана така? Нима някой някога ме е желал до такава степен, че да ме подложи на безброй мъчения и на безброй наслади, еднакво нежни и изгарящи, неотделими едни от други? В очите ми напират сълзи и не след дълго рукват по лицето ми.

Ала не трябва да се поддавам на обзелата ме слабост. Трябва да действам. Трябва на свой ред да го сграбча. Да изследвам гънките на тялото му, да впия нокти в него като клинове, на които да се крепя. Да предприема изкачване. Той вече ме е завоювал телом и духом. Сега аз трябва да го обладая така, както мъж обладава жена. Да докосна всеки негов орган и да накарам свежата кръв да го изпълни. Сега аз трябва да му даря живот.

Откъм улицата до нас достига нощен смях и ни духва като две свещи. Въпреки това нямаме намерение да изгаснем. Продължаваме да горим. Телата ни едва са се докоснали, но вече пламтят. Кожата ни сякаш е пребивавала на планета, прекалено близка до своята звезда. Допирът неизбежно ще бъде болезнен.

Към аромата на тоалетната вода се прибавя миризмата на тялото му, която откривам за пръв път. Откъм основата на бедрата долавям и уханието на пениса му, вече готов, гладен. Изправен срещу мен, той още повече съкращава дистанцията. Имам чувството, че интимните ни части ще се слеят така леко, както миризмите ни. Благовонието на нашата кожа и на нашите коси ще влезе в пълна хармония. Тъч даун.

Този път наистина аз съм тази, която води, аз съм тази, която завоюва. Хващам члена му -кадифената мекота на кожата за мен е божествена изненада и аз леко я допирам до влажните устни между бедрата ми. Докосването на главичката до клитора ми е като електрическо изпразване. Искрата между тях разтваря процепа, който отдавна очаква това.

Гърлото ми внезапно се свива, от гърдите ми към корема се спуска огнена топка, предизвиквайки неописуемо сладостни усещания. Извивам снага, разтварям жадните си устни. Желанието изтръгва от мен тихо стенание, сподавено от новата вълна, която разтърсва цялата долна част на тялото ми и ме кара да залитна. Едновременно изгарям и се втечнявам.

Години, изпълнени с желание, ме заливат и аз потъвам в тях като моряк, отнесен от морски талаз. За момент губя равновесие, но се изправям и съхранявам власт над тялото си.

От няколко седмици очаквам един-единствен момент: той в мен. От месеци насам той също се надява на това. Невероятно напрегнат, тръпнещ, готов за мен. Способен да ме засити, както никоя жена не е била.

Пенисът му със сигурност няма да може само с едно движение да ме накара да забравя всички изпитания, на които ме е подложил. Прекалено лесно би било. Ще трябва да мина през множество оргазми, за да ги изкупи. Да го обичам още по-силно. Нужни са безброй ласки, нежни докосвания, изпълнени с желания и всеотдайност погледи.

Ще трябва и аз да го докарам до екстаз, да го насочвам, да измъчвам сетивата му, безмилостна, похотлива, порочна, за да залича спомена за мнимото начало между нас, планирано от друг.

Ала не се съмнявам, че накрая телата ни, събрани в едно, слети, претопени в амалгама от оргазъм, в тежка и лепкава магма, ще покрият веднъж завинаги горчивите думи, които сме си разменили.

Сякаш за да потвърди правотата ми, ново изригване, породено от проникването му в мен, ни разтърсва и дава нов тласък на вулканичната дейност, която ни обединява.

Дръпвам се и с ръка търкам пениса му в бедрото си. Той, който е разпалвал желанието ми толкова дълго, превръщайки го в безкрайно мъчение, сега трябва на свой ред да го изпита докрай. До изнемога. Нека ме моли, нека се отрива в мен като изгарящо от желание куче. Нека лае от нега по мен. Нека ме хапе от обида. Негов ред е да бъде моя играчка.

И аз наистина се забавлявам с него, нежно, както се отнасяме към драгоценна вещ. Ръката ми изглежда миниатюрна около неговия член. Едва мога да го обхвана изцяло. Харесва ми толкова голям и предназначен за мен. Галя го с върха на пръстите си и всеки път предизвиквам у него тръпка в кожената му обвивка, съпроводена с блажена въздишка. На моменти го стисвам като пленена птица, после веднага го освобождавам, за да литне отново. Друг път усещам как издутата влажна главичка пърха в шепата ми, сякаш сърцето му не познава граници и пулсира във всеки негов орган.

Ала колкото повече го галя, той толкова по-силно се измъчва. Запъхтяното дишане отстъпва място на протяжни вопли. Едно почти непрекъснато стенание. Той полудява. Накрая дълбокият му глас започва да бръмчи като досадно насекомо в ухото ми:

- Вземи ме... Вземи ме веднага.

Нека ме моли, както би сторила жена, чиито вътрешности изгарят от желание. Смутена съм от начина, по който той се отдава на волята ми. Вън вече е нощ. Телата ни се различават в мрака само по едва доловимите отблясъци от осветлението на малкия площад.

Усещам как сокът на желанието му потича по бедрото ми и се смесва с очакващия го вече там циприн. Телесните ни течности вече са едно и произхождат от един и същ порив. Все по-трудно успявам да се обуздая. Нима да бъда господарка на нашите игри не предполага да се отдам по моя начин? Да се отдам само ако пожелая това?

Коремите ни вече са долепени един до друг. Движени от диханията ни, те вече са едно цяло като прелюдия към онова сливане, което предстои. Но не бива да бързаме. Разполагаме с цял час, с цяла нощ, с цял един живот.

Той се опитва да вкара пръст в мен, но аз го изваждам, за да го прокарам по мокрите краища на вагината си, сетне по краищата на издутите устни, по непокорните къдри от външната страна до връхчето, което лакомо стърчи от тях. Моето любовно острие. Допирът на показалеца му до него изтръгва от мен нов поток сълзи. Той вече не е дивакът, който ме опустошава, наемникът, който изпълнява чужди заповеди. Той е мъжът, който ме желае цялата. Когото ще приема като победител и за когото съм приготвила моята миниатюрна триумфална арка.

Самият той знае това. Продължава натиска, описва около моя-та пъпчица кръгове, които ме влудяват, чувства това и очите му овлажняват. Притваря ги, съсредоточен върху усещанията, които предизвикват пръстите му. Наслаждава се само като гледа, че съм на път да избухна. Наслаждава се на насладата, която така успешно предизвиква у мен. Тазът ми се клати от само себе си и аз мога да контролирам движението му. Тялото започва да убягва на волята ми. Подчинява се единствено на вещите му ръце. Люлеем се в унисон, гъвкави, обтекаеми, разтърсвани на моменти от леки спазми, в танц, чиито фигури решават кои и какви да сме.

Вдигам поглед към лицето му и отчаяно диря неговия. По нас едновременно пробягва вълна. Този миг, на самия ръб на пропастта, е най-прелестният от всички, които сме преживели досега. И макар да знаем, че ни очакват още по-върховни мигове, стоим замръзнали, в опит да го продължим до безкрай. Искаме да изпием до дъно тръпчивия му вкус. Свитото ми гърло премълчава необятната си нежност и не изрича онова едничко „Обичам те“. Часът на признанията все още не е настъпил. Нека не избързваме и да оставим телата да говорят.

Докато той гали устните ми с нежна упоритост, очите ми на свой ред се притварят и чувствам как оргазмът тътне на хоризонта на корема ми, как цунами надвисва над пространството между пъпа и устните, готово да отвлече всичко със себе си. Пенисът му се притиска до бедрото ми. Луи диша все по-учестено. Дали оргазмът му ще дойде едновременно с моя? Нима е възможно да постигнем взаимно такава наслада, при това толкова бързо, само с няколко докосвания?

Аз съм жената на грехопадението, черният ангел на сладо-страстния упадък. Хващам го за ръка така, както би постъпило момиче със своя първи любовник. Отвеждам го до леглото. Разполагаме с достатъчно време, за да преоткрием нашето удоволствие, но сега аз знам точно какво искам от него. Припомням си мисълта на Сент-Егзюпери, че „да се обичате не значи да се гледате един друг, а да гледате заедно в една посока“.

Тази вечер за пръв път няма да правя любов, като гледам партньора си в очите. Двамата ще се отправим към насладата в една и съща посока. Оргазмите ни ще са устремени към една и съща точка, далечна и невидима. Към небосвода.

Лягам по очи. Разтварям леко бедра, за да му направя място. Под извивката на гърба задникът ми щедро и гордо очертава своята заобленост. Между краката ми лъскавата от желание цепка дискретно издава присъствието си. Същевременно никога преди не е отправяла толкова ясна, толкова гръмогласна покана. Той ляга върху мен, без да ме притиска, подобно на дълга и топла покривка от кожа и плът, здрава и мека, с неравности на определени места. Раменете и гърдите, а по-надолу коремът са невероятно стегнати и се вместват във всяка вдлъбнатина и гънка на моето тяло.

Той протяга ръка и взема от нощната масичка малката сребриста опаковка, която отдавна чака там. Успява пак с една ръка да я разкъса и с уверено движение да извади от нея съдържанието. По същия начин го нахлузва на члена си, който гори от нетърпение между бедрата ми. Би могъл да мине и без това. И аз бих могла да си го спестя. Ала той следва моята воля: иска да бъде такъв, какъвто аз искам да бъде.

Навлиза в мен бавно и с всеки следващ сантиметър го усещам по различен начин. Завладява ме чувство на блаженство и облекчение. Тялото ми го приема за пръв път и въпреки това вагината ми го разпознава. Дълъг и тънък. Точен в улучването на реактивни зони в моите недра. Нежен в натиска там, където те са най-чувствителни, движейки се по тънката граница между екстаза и болката. Силен в постъпателното движение, благодарение на което пенисът му заема точно отреденото му място, а главичката достига до най-сладострастните гънки. Аз го приемам, всмуквам го, поглъщам го. Разтварям се цялата, за да му позволя да ме завладее напълно. Той се плъзга все по-дълбоко като по ледена пързалка. Гали ме отвътре. На моменти се отдръпва, за да се наслади по-пълно на момента и да позволи на двама ни отново да се срещнем, когато за пореден път ме изпълни.

Скоро у мен се поражда нова тръпка, залива ме на последователни вълни, които се надигат и се разбиват в жадно разтворената ми цепка. Имам усещането, че в този момент накъде в мен поникват две цветя, едното отгоре, другото отдолу, черпейки сили от жизнените ми сокове.

Първия оргазъм посрещам, заровила лице във възглавницата. Въртя глава наляво и надясно. Главата ми се бунтува, но вагината ми отдавна се е предала. Изтръгвам от себе си безкрайно стенание с полуотворена уста, а едната ми буза свенливо е скрита от падналите ми коси и се виждат само устните ми, сочни като орхидея. Опитвам се да ги захапя със зъби. Той се притиска с нарастваща сила към омекналия ми задник. Ускорява движението. Вътрешностите ми пламват. Не ми дава нито миг покой. Няма да се задоволи с постигнатото дотук. Иска насладата да ни докара до изнемога. Да ни изтощи от любов. Същински бомбен килим от експлозии. Хирошима, моя любов, мой Луи!

Дясната му ръка се пъхва под корема ми и обхваща цялата ми вулва. Средният пръст отново властно притиска клитора. Той отначало се противи, но после приема нападението, набъбва, надига се и иска още. Остро, почти болезнено усещане избликва от него и се прелива в глухия тътен около матката ми. Накрая двете трептения се сливат в едно. Тяхното звучене е съпътствано от пицикатото на виковете ми, които допълнително засилват зверското ръмжене, съпътстващо еякулацията му, дълги силни струи, които ме пронизват като мълния.

В този момент всеки от предишните ми любовници би рухнал от изнемога, но той продължава движението си върху мен, вътре в мен, твърд и решителен. Разбирам, че сме едва в началото, а вулвата ми е разтърсвана от възторжени, ликуващи спазми, които показват, че в никакъв случай не е задоволена.

- Още...

Стенанието ми не очаква отговор. Чудесно зная, че ще има още и то ще продължава дни и нощи, от стая в стая. Че ще си измислим още много правила, които непрестанно ще нарушаваме.

Издръжливостта му ми показва колко съм желана, очаквана, жадувана. Може би дори обичана. Не, щастието ми веднага ме поправя: със сигурност обичана. Дори безкрайно обичана. Телата ни излъчват странна светлина, чудно сияние, зората на бъдещите ни оргазми. Тя ни обгръща, неотслабваща, издига ни във въздуха, трепетни, крехки като влюбени пеперуди.

Стаята около нас е престанала да съществува. Ето че небето над нас се разтваря и ни привлича към себе си. Светещото кълбо, в което се намираме, ни отнася със себе си, в себе си, към облаците. Един порив на нощния вятър, и вече се реем в пространството, в орбита, два долепени един към друг зародиши. Съзерцаваме новия облик на земята под нас. Всичко това би могло да трае секунда или милиарди години. Време и пространство са престанали да съществуват, всичко зависи от слетите ни в едно тела. Не спим, не сънуваме: наслаждаваме се на мига и

пресътворяваме света около нас такъв, какъвто го желаем. Ел и Луи. Тя и той.

Без да спира постъпателното си движение в мен, макар и по-леко, той протяга ръка към малко чекмедже на масичката вляво от нас. Изважда оттам плосък предмет, който отначало не мога да различа, но след това той лъсва в полумрака и формата му ми се струва странно позната.

Моят „Десет-пъти-дневно“! Не бих объркала по никакъв начин сребристите му корици. Луи го поставя върху чаршафа, досами лицето ми. Разтваря го на последната страница и аз откривам, че написаните върху нея редове не са от моята ръка. Няма никакво значение как се е добрал до него.

Единственото, което виждам върху хартията, е танцът на нашите изповеди, които се смесват и се преливат.

Усмихвам се. Вече съм наясно. Той вижда това и обсипва тила ми с леки целувки, подобни на освежителен дъжд, от който потрепервам, и усещам как някъде у мен, между бедрата ми, се раждат нови желания.

Желая те тотално,

пък било и фатално. Искам да прекарам живота си, като непрекъснато те изучавам, без никога да те открия цялата. Колкото по-пълно те притежавам, толкова повече тайни ще криеш в себе си. Между бедрата ти ме очаква онзи непознат и необуздан континент, пълен с толкова богатства, но ревнив към насладите, които дарява.

Обещай ми го.

(Ръкописна бележка от 18 юни 2009 г., съставена от Луи)

Ръката му отново се протяга и този път изважда нещо малко, които се побира в шепата му. Поставя го до нашето съвместно творение. Това е ключ. Не магнитна карта, а истински ключ от матов метал, който тежи в ръката. Към него е прикрепено малко картонче. Въпреки мрака успявам да прочета ръкописното послание:

Добре дошла в стая номер едно

Стая номер едно?

Едва не разкъсвам нежната пелена на мълчанието с въпроса, който напира в мен. Все пак успявам да се въздържа. Миг по-късно всичко ми става ясно. Стаите в хотел „Шарм“ нямат номера, за да може всеки да ги подреди според преживяното в тях. Според любовта, която ще дари или ще получи.

Следователно за мен „Жозефин“ завинаги ще си остане стая номер едно. Там, където получих първия оргазъм на задоволена жена, на жена, приела да капитулира в името на насладата. Стаята на нашата първа нощ.

Сиянието, което ни обгръща, не се е разсеяло. Напротив. То свети по-силно от всякога. Виждам го около нас и то ми се струва удивително познато. Сега вече никога няма да ни изостави.

В замяна на това пропуснах да отбележа, че след първата песен, тъй изпълнена със съдържание, последва нежен музикален фон, с почти хипнотично действие, който не успях да определя.

- Ноте - подсказва с усмивка той на ухото ми.

Заглавието на песента. Това е новият статут на този хотел, тъй като приехме той да бъде завинаги мястото на нашите наслади. Наше убежище. Наш дом.

Никога не съм принадлежала към категорията жени, които твърдят, че всички хотелски стаи си приличат. Че не са нищо повече от анонимно пространство, без собствен облик.

Сега вече зная защо.

Благодарности

Бих искала да благодаря преди всичко на моята агентка Ана Ярота.

Благодаря също така на нейния чудесен екип, който съдейства за осъществяването на този проект: Тед, Глейдис, Марк, Одри, Алексис и всички останали, на които не помня имената.

Благодаря на издателите по света, които оказаха доверие на френското ми перо, с всички негови тикове, прищевки и непреводими галицизми!

Благодаря на моя баща, че подхрани въображението ми на възрастна чрез книгите, които открих у дома през младежките си години.

Благодаря на разните татуировчици, които през всички тези месеци съдействаха по свой начин за раждането на тази книга, и особено на чудесните момичета от „Драгон Тату“.

Благодаря на Човека Азбука, далеч не толкова виртуален, колкото си въобразява той самият.

Благодаря на приятелите и близките за постоянната подкрепа и по-специално на някои от тях, които ме насърчаваха: Еманюел, която благосклонно се отнесе към написаното от мен, но също така на Вероник, Кристин, Валери, Филип, Ерик, Виржини и др.

Примерна библиография

Онези от вас, които обичат да четат на музика, могат да се запознаят с написаното от мен, слушайки следните творби (без определен ред):

Ноктюрно № 20 в до диез минор, Фредерик Шопен

More Than This, Рокси Мюзик

Neighborhood, Аркад Файър

69, еротична година, Серж Гензбур

Болеро, Морис Равел

Carma Coma, Масив Атак

Dancin’, Крис Айзък

Forever Without End, Джослин Пук

If You’ll Be Mine, Бейбибърд

Клавирно трио оп. 100 (втора част), Франц Шуберт

Burst Apart, Ди Антлърс

If You Run, Ди Боксър Ребелион

Carolin’s Fingers, Кокто Туинс

Любовта, Доминик А

Парти Дей, Козмо Вители

Shadow Magnet, Дед Кен Денс

The Last Beat of My Heart, Девочка

Something Good, Пол Хейг

By this River, Брайън Ено

Bela Lugosi’s Dead, Къмпинг Кар

Walker, Каскадьор

Willow Tree, Чад Вангален

Алина, Арво Пярт

Hoppipolla, Сигур Рос

Гносиен № 1, Ерик Сати

The Persuaders Theme, Джон Бари

I Sold My Hands For Food So Please Feed Me, Ге Уел Суун

See My Eyes, DWNTWN

Breathe, Телепопмюзик

Surface To Air, Кемикъл Брадърс

Consequence, Нотуист

Go With The Flow, Лаке

A Pure Person, Лин Цян

Lady Sleep, Максимилиан Хекер

A New Error, Модерат

Your Silent Face, Ню Ордър

Our Darkness, Ан Кларк

Sensucht, Елен Алиен

All I Want, Кодалайн

How It Ended, Дръмс

Enjoy The Silence, Депеш Мод

Home, Уейв Машинс

Онези, които тепърва започват да съставят своя библиотека от еротична литература, биха могли да се възползват от препоръките на Луи Барле и да прочетат за своя полза (в хронологичен ред на публикуването):

Молба към Афродита, Сафо

Сатирикон, Петроний

Изкуството на любовта, Овидий

Декамерон, Бокачо

Кентърбърийски разкази, Джефри Чосър

Галантните дами, Брантом

Забранени разкази, Жан дьо Лафонтен

Еротични сонети, Джорджо Бафо

Историята на моя живот, Джакомо Казанова

Софата, Морална приказка, Клод Кребийон

Фани Хил, или Мемоарите на една лека жена, Джон Клилънд

Еротика Библион, Оноре-Габриел дьо Мирабо

Порнограф, Никола Едм Ретиф дьо Ла Брьотон

Философия в будоара, Маркиз дьо Сад

Моят таен живот, Анонимен автор

Дете на бардака, Пиго-Льобрюн

Гамиани, Алфред дьо Мюсе

Венера с кожените дрехи, Леополд фон Захер-Мазох

Песни за нея, Верлен

Дневник на едно порочно дете, Юг Рьобел

Единайсет хиляди камшика, Гийом Аполинер

Подвизите на младия Дон Жуан, Гийом Аполинер

Наръчник по добри нрави за девойките в пансионите за благородни девици, Пиер Луис

Вагината на Ирен, Луи Арагон

История на окото, Жорж Батай

Любовникът на лейди Чатърли, Дейвид Хърбърт Лорънс

Тропика на Рака, Хенри Милър

Света Богородица на цветята, Жан Жьоне

Сексус, Хенри Милър

Историята на О, Полин Реаж

Лолита, Владимир Набоков

Еманюел, Еманюел Арсан

Септантрион, Луи Калаферт

В полетата, Андре Пейр дьо Мандиарг

Синдромът Портной, Филип Рот

Делтата на Венера, Анаис Нин

Любовни истории на обикновената лудост, Чарлз Буковски

Аз и той, Алберто Моравия

Комплексът на Икар, Ерика Джонг

Мемоарите на едни гащи, Еме Дюбоа-Жоли

Горчива луна, Паскал Брюкнер

Любовникът, Маргьорит Дюрас

Бурята, Режин Дефорж

Месарят, Алина Рейес

Книжна жена, Франсоаз Рей

Механиката на жените, Луи Калаферт

Автопортрет в ерекция, Гийом Фабер

Чукай ме, Виржини Депант

Sex Vox Dominam, Ришар Моржиев

Механичен ерос, Пиер Буржад

В моята спалня, Гийом Дюстан

Панаир на свинете, Еспарбек

Възрастите на Лулу, Амулдена Грандес

Към белите, Филип Джиан

Сексуалният живот на Катрин М., Катрин Мийе

Моята капитулация, Тони Бентли

Тайни жени, Аня Оз

Content

Ема Марс
Хотели. Първа стая
(част първа от трилогията "Хотели")

За автора

Париж, първите дни на юни 2010 година, хотелска стая, средата на следобеда

Една година преди това, 3 юни 2009-а, в същата хотелска стая

Малко по-късно същия ден

Париж, декември 2008 година, осем месеца преди това

Април 2009 година

4 юни 2009 година

5 юни 2009 година

6 юни 2009 година

7 юни 2009 година

8 юни 2009 година

9 юни 2009 година

10 юни 2009 година

11 юни 2009 година

12 юни 2009 година

13 юни 2009 година

14 юни 2009 година

15 юни 2009 година

16 юни 2009 година

17 юни 2009 година

18 юни 2009 година

Благодарности

Примерна библиография