Ю Несбьо

Спаситель

Хто це гряде із Едому, у шатах червоних із Боцри? Хто Той пишний в убранні Своїм, що в величі сили Своєї врочисто гряде? Це Я, що говорить у правді, що владний спасати!

Ісая, 63:1[1]

Частина перша

Адвент

Розділ 1

Серпень 1991 року. Зорі

Вона мала чотирнадцять років й тверду віру в те, що коли заплющитися й зосередитися, то можна побачити зірки просто крізь стелю.

Навколо неї дихали жінки. Рівне, глибоке, сонне дихання. Й лише одна з них хропіла – тітка Сара, котрій випало спати на матраці під розчиненим вікном.

Вона заплющилась, намагаючись дихати, як решта. Сон не приходить, а надто через те, що все навколо раптом стало новим й геть інакшим. Звуки ночі й лісу тут, в Естгорі, зовсім інші. Й люди, з якими вона добре зналася через зібрання у Храмі чи через літні табори, ніби змінилися. Як, власне, й вона. Цього літа її обличчя й тіло у люстерку над умивальником були нові. Й ці відчуття, дивні хвилі жару й холоду, коли на неї дивився який-небудь хлопчина. А надто один з них – Роберт. Цього року він теж став інакшим.

Вона знову розплющилась, уп’ялася очима у простір. Бог здатен на дивовижні речі, серед іншого – дозволити їй побачити зірки крізь стелю. Якщо на те буде його воля.

День випав довгий, сповнений подіями. Сухий літній вітер шумів у лугових травах, ніби у лихоманці, витанцьовувало листя на деревах, світло дощем накрапало в обійстях дачників. Вони слухали курсанта Офіцерського училища Армії спасіння, котрий оповідав, як був проповідником на Фарерських островах. Милий хлопчина і розповідав завзято й пристрасно. Але вона більше переймалася іншим: відмахувалася від джмеля, що дзижчав над головою, а коли комаха раптом відлетіла, її розморило від спеки, й вона задрімала. Курсант закінчив розповідь, і всі прикипіли поглядами до командувача, Давида Екхофа, а той дивився на них усмішливими молодими очима, попри те, що він мав вже за п’ятдесят. Привітальним жестом Армії спасіння командувач, піднявши праву руку, направив вказівний палець у небеса й голосно промовив: «Алілуя!» Потому запропонував благословити роботу курсанта серед злиденних та відринутих й нагадав Євангеліє від Матвія, де говориться, що Ісус Спаситель може незнайомцем блукати вулицями, бути в’язнем, голодним та голим. Й у Судний день праведники, що допомагали знедоленим, підуть у вічне життя. Скидалось, що попереду довга промова, але потім йому хтось щось прошепотів на вухо, й він розсміявшись сказав, що далі за розкладом Молодіжна зміна й що сьогодні черга Рікарда Нільсена.

Вона чула, як Рікард заговорив дорослим голосом, не таким, яким дякував командувачу. Як і зазвичай, Рікард все занотував й вивчив напам’ять. І тепер не затинаючись розповідав про боротьбу, якій вирішив присвятити життя, боротьбі Ісуса за Царство Боже на землі. Голос був схвильований, утім, монотонний та заколисуючий. Він не зводив з неї замисленого погляду. Вона закліпала повіками, спостерігаючи, як його упріла верхня губа викарбовувала звичайні пишномовні фрази. Тому не помітила, коли чиясь рука доторкнулася до її спини. Й лише коли пучки пальців пробігли хребтом аж до попереку, а потім ще нижче, вона похолола під тонкою літньою сукенкою.

Озирнувшись, побачила перед собою усміхнені карі очі Роберта. Й пожалкувала, що не така смаглява, як він, бо тоді б він не зауважив, як вона зашарілася.

«Цить!» – прошепотів Юн.

Роберт та Юн – брати. Попри те, що Юн старший на рік, їх частенько вважали за близнюків. Але Робертові вже сімнадцять, схожість братів досі прикметна, однак вони вже різняться помітніше. Роберт – веселий, безтурботний, завжди готовий пожартувати й добре грає на гітарі, але частенько запізнюється на служби до Храму, та й у жартах, буває, задалеко заходить, надто зауваживши, що розсмішив людей своїм жартом. Тоді Юн нерідко направляв брата. Юн – порядний хлопчина, відповідальний, більшість гадала, що він піде в Офіцерське училище й – хоч вголос і не казали – знайде собі дівчину в Армії спасіння. А от щодо Роберта, то стосовно останнього у багатьох були сумніви. У Юна було на два сантиметри більше зросту, але Роберт, навдивовижу, видавався вищим. Річ у тім, що Юн років з дванадцяти почав горбитись, наче увесь тягар світу обтяжив його плечі. Обоє смагляві, з правильними рисами обличчя, а от вираз очей геть різниться. У Робертових очах проступало щось понуре, загадкове. Вона і прагнула, й не прагнула дізнатись, що саме.

Рікард не змовкав, а вона далі перебирала поглядом знайомі обличчя на зібранні. Колись вона одружиться з якимось хлопцем з Армії спасіння, може, їх відправлять до іншого міста чи в інший куточок країни. Але всі вони повертатимуться сюди, у Естгор, адже Армія нещодавно придбала цю садибу саме для того, щоб вона стала для всіх табором літнього відпочинку.

Трохи далі від юрби, на ґанку, сидів білявий хлопчина, бавлячи кішку, що вмостилася у нього на колінах. Вона зауважила, що щойно він дивився на неї, але встиг відвести очі, перш ніж їхні погляди перетнулися. Вони не були знайомі, хоча вона знала, що це Мадс Гільструп, онук колишніх власників Естгора, що він на кілька років старший за неї і що Гільструпи – заможна родина. Загалом, він привабливий, лишень якийсь самотній. До речі, що він тут робить? Приїхавши напередодні, блукав табором з понурою зморшкою на чолі, ні до кого не говорив. Та кілька разів вона відчувала на собі його погляд. Цього року всі на неї витріщалися. У цьому теж була незвичність.

Вона виринула з думок, коли Роберт, схопивши її за руку, сунув їй щось у долоню, промовивши:

– Приходь у стодолу, коли малий генеральчук добалакає. Я щось тобі покажу.

Підвівшись, він пішов, а вона, глянувши у долоню, мало не зойкнула. Затуливши рота другою рукою, кинула у траву – джмеля. Він ще ворушився, але лапки та крильця були повідривані.

Нарешті Рікард закінчив промову, вона зауважила, як її батьки укупі з батьками Юна та Роберта пішли до столів з кавою. У своїх парафіях у Осло обидві родини вважалися «згуртованими сім’ями», і вона була свідома, що за нею приглядають.

Вона пішла у бік вбиральні. Зайшовши за ріг, коли вже ніхто не бачив її, прожогом кинулася у стодолу.

– Чи ти знаєш, що це за штукенція? – спитав Роберт, сміючись очима, голос його лунав низько, не так, як минулого літа.

Лежачи на сіні, він обтесував дерев’яний корінець складаним ножем, котрий завжди носив при собі. Зараз він підніс корінець догори, й вона роздивилася, що то таке. Бачила вже на малюнках. Єдина надія, що через темряву в стодолі він не зауважить, як вона зашарілася.

– Ні, – збрехала вона, сівши поруч на сіні.

Роберт дивився на неї насмішкувато, немов знав про неї щось таке, чого вона й сама про себе не знала. Вона теж дивилася на нього, відкинулася назад, спершись на лікті.

– Його місце отут. – Миттю рука Роберта опинилася у неї під сукнею. Вона відчула корінець з внутрішнього боку стегон, й перш ніж встигла стулити ноги, той уп’явся у труси. Роберт гаряче дихав їй у шию.

– Ні, Роберте, – прошепотіла вона.

– Я витесував його саме для тебе, – прошепотів він у відповідь.

– Припини, я не хочу.

– Чи ти відмовляєш? Мені?

У неї перехопило подих, вона не мала змоги ані відповісти, ані закричати, але раптом у дверях почувся голос Юна:

– Припини, Роберте.

Вона відчула, як він розслабився й відпустив її, прибрав руку, а корінець так і лишивсь затисненим поміж ніг.

– Ходи сюди, – наказав Юн, ніби кликав неслухняного собаку.

Роберт підвівся, гигикнувши, підморгнув їй і вийшов до брата на сонце.

Вона випросталась й взялася обтрушувати з себе сухі травини, одночасно відчуваючи й полегшення, й сором. Полегшення, бо Юн зупинив їхню божевільну гру. А сором, бо він нібито гадав, що це більше, ніж гра.

Згодом, під час молитви перед вечерею, вона звела голову й враз перестріла поглядом Робертові очі. Він ворушив губами, промовляючи якесь слово, але вона не збагнула, яке саме, утім, все одно гигикнула. Роберт – божевільний! А вона… так, вона? Теж божевільна. І закохана. Але закохана зовсім не так, як було у дванадцять чи навіть у тринадцять. Зараз їй чотирнадцять, і це набагато серйозніше. Важливіше. І цікавіше.

Вона відчувала, як усередині клекоче сміх, але й далі лежала, намагаючись побачити зорі крізь стелю. Тітонька Сара біля вікна зарохкала й припинила хропти. Почулось пугукання. Пугач, абощо?

Треба у вбиральню, попісяти.

Їй не хотілося вставати, але треба. Доведеться чимчикувати вогкою від роси травою повз стодолу, яка вночі була геть темна й непривітна. Вона заплющилась – ні, марно. Вилізла зі спального мішка, сунула ноги в сандалії і навшпиньки дісталася дверей.

На небі де-не-де виднілися зірки, але невдовзі вони зникнуть, адже вже за годину почне світати. Тіло обдавало прохолодою, вона поспішала стежиною, прислухаючись до незбагненних нічних звуків. Якась комашня, яку вдень не видно-не чути. Звірі полюють. Рікард казав, що бачив у гаю лисиць. А може, і тварини й комахи ті ж самі, що й вдень, але вночі звуки інші. Змінюються. Перетворюються.

Вбиральня самотньо стояла на згірку за стодолою. Що ближче підходиш – то вона ніби виростає. Дивакувата, кособока хатка, збита з нефарбованих дощок, кривих, розтрісканих, посірілих від негоди. Без вікон, лише двері та прорізь у вигляді маленького серця. А найгірше, що ніколи наперед не втямиш, чи є там хто, чи ні.

Чомусь їй видавалось, що там конче хтось сидить.

Вона кахикнула – якщо там зайнято, то подадуть знак.

З гілки на галявині злетіла сорока. І все, тиша.

Вона стала на кам’яну сходинку. Схопила оцупок, що правив руків’ям. Потягнула до себе. Усередині було темно й порожньо.

Вона перевела дух. Біля сідала стояв кишеньковий ліхтарик, але умикати світло не було потреби, тож вона підняла кришку й защипнулася. Підібгала нічну сорочку, спустила труси й сіла. Все стихло, й ніби почулися якісь звуки. Напевно що не тваринка, не сорока й не комашка. Щось хутко рухалось у високій траві за вбиральнею. Потім усе заглушило дзюркотіння. Але дарма, бо серце її вже знавісніло стукотіло.

Вона хутко натягнула труси й стала, нашорошивши вуха. Вона чула лише легке шурхотіння листя та гучний стукіт власного серця. Зачекала, поки серце заспокоїться, розщепнулась, розчинила двері. Темна постать майже цілковито заступала одвірок. Мабуть, він, принишкнувши, стеріг її на сходах. За мить вона вже лежала на сідалі, а він, стоячи над нею, зачинив двері.

– Ти? – вирвалося в неї.

– Я, – одказав він чужим, тремтячим, захриплим голосом.

Він наліг на неї. Очі виблискували у темряві, коли він до крові прокусив їй губу й однією рукою, задравши сорочку, зірвав білизну. Вона відчула холодне лезо ножа коло шиї, лежала заклякла від страху, поки він притискався до неї нижче пояса, ще навіть не знявши штанів, ніби тічна собака.

– Ані писку – на шматки порубаю! – прошипів він.

Й вона не пискнула. Адже вона мала всього чотирнадцять років й тверду віру в те, що коли заплющитися й зосередитися, то можна побачити зірки просто крізь стелю. Якщо на те Божа воля.

Розділ 2

Неділя, 13 грудня 2003 року. Візит

Він вдивлявся у власне відображення у вагонному вікні. Намагався збагнути, у чому таємниця. Але не бачив у обличчі над червоною шийною хустинкою нічого прикметного – звичайнісіньке невиразне обличчя, очі, волосся на тлі тунельних стін між станціями метро «Курсель» та «Терн» так само темні, як вічна ніч метро. На колінах у нього лежала «Монд», обіцяла сніг, однак паризькі вулиці там, нагорі, під непроглядними хмарами так само були холодні й голі. Його ніздрі розширились, втягуючи слабкий, але цілком чіткий запах сирого цементу, людського поту, паленого металу, одеколону, тютюну, мокрої шерсті й жовчної кислоти – зовсім невикорінний сморід вагонів метро.

Під повітряним напором через зустрічний потяг скло у шибках задвигтіло, у темряві за вікном промайнули тьмяні прямокутники світла. Зсунувши рукав пальта, він зиркнув на годинника «Сейко SQ50», який отримав як плату від одного з клієнтів. Скельце було вже подряпане, тож, можливо, він зовсім не справжній, а підробка. Чверть на восьму. У неділю увечері вагон залюднений лише наполовину. Він роззирнувся. Люди у метро спали завжди, а надто по буднях. Відключалися, заплющувались, перетворюючи щоденний переїзд у метро на позбавлений сновидінь порожній відтинок, а червону чи синю ламану лінію на схемі метро – у такий собі безмовний відтинок між роботою та свободою. Він якось прочитав про чоловіка, який отак їздив туди-сюди у вагоні, сидячи й заплющившись, цілісінький день, й лише уночі, коли оглядали потяг перед поверненням у депо, побачили, що чоловік помер. Може, він, знаючи, що його ніхто не потурбує, навмисно спустився у ці катакомби, щоб у цій блідо-жовтій труні поєднати сивою рискою життя та потойбіччя.

Але він сам прямував у інший бік. До життя. Йому лишилось виконати сьогодні увечері роботу тут, а потім в Осло. І квит. Й він назавжди покине катакомби.

Різке дзеленчання. Станція «Терн», двері зачинилися. Потяг знову зрушив з місця.

Він заплющився, силкуючись уявити інший запах. Запах дезодорантових кульок та свіжої теплої сечі. Запах волі. Але, мабуть, його мати, вчителька, казала правду: людський мозок здатен у найдрібніших подробицях відтворити все побачене чи почуте, але неспроможний відтворити запах, навіть найбільш звичайний і сильний.

Запах. Перед очима миготять картинки. Йому п’ятнадцять, він сидить у коридорі лікарні у Вуковарі, слухаючи, як мати тихо молиться апостолові Хомі, святому покровителеві робітників на будівництві, просячи заступництва за чоловіка. Від річки йде відлуння сербської артилерії, а з дитячої палати чуються крики тих, кого там оперують, адже дітей та немовлят більше там немає – жінки, відколи почалася війна, більше не народжують. Він працював при лікарні посильним й звик нехтувати звуками – і криків, й артилерійської канонади. Але не запахами. А надто одним. Під час ампутації хірурги спочатку різали м’язи до самої кістки й, аби пацієнт не стік кров’ю, припалювали судини чимось на кшталт паяльника, зупиняючи кровотечу. А запах паленої плоті й крові ні з чим не сплутаєш.

У коридор вийшов лікар і жестом показав їм з матір’ю зайти у палату. Коли вони наблизились до ліжка, він намагався обминути батька поглядом, уп’явшись у його великий засмаглий кулак, що стискав матрац, ніби силкуючись порвати його. Власне, це було батькові цілком до снаги, адже він мав найдужчі у місті руки. Батько працював арматурником; щойно стіни були зведені, наставала його черга стати до праці: він голіруч брав дроти, що стирчали з бетону, й метким рухом міцно скручував їхні кінці. Він бачив батька у роботі – той ніби ганчір’я скручував. Наразі ще ніхто не винайшов машину, яка б краще виконувала цю роботу.

Він знову заплющився, почувши батьківський крик, сповнений болю та відчаю.

– Хай хлопчик піде геть!

– Він сам попросився…

– Нехай іде геть!

Голос лікаря: «Кровотечу зупинено, зараз почнемо!»

Хтось схопив його під пахви й підняв. Він пручався, але ж був такий маленький, такий легенький. Тоді ж бо він і почув цей запах. Запах горілої плоті та крові.

Останнє, що він почув, були слова лікаря: «Пилку!»

Двері за ним зачинилися, й він впав навколішки, продовжуючи материну молитву з того місця, де вона її урвала. Врятуй його. Нехай він лишиться калікою, але врятуй його. Бог має владу вчиняти так. Якщо на те Його воля.

Він відчув на собі чийсь погляд, розплющив очі, повернувся у метро. На лавці напроти нього сиділа жінка – суворе, напружене обличчя, загублений погляд очей, які вона згодом відвела убік. Секундна стрілка на годиннику рвучко рухалась колом, поки він подумки повторював адресу. Порахував пульс. Нормальний. У голові легко, але не занадто. Йому не було ані спекотно, ані холодно, він не відчував ані страху, ні радості, ні прикрощів, ні задоволення. Потяг уповільнив рух. «Шарль де Голль-Етуаль». Востаннє він ще раз кинув погляд на жінку. Вона не зводила з нього очей, але якщо їм доведеться, та хоч би й сьогодні, зустрітися знову, вона, безперечно, не впізнає його.

Він підвівся й підійшов до дверей. Негучно скрипнули гальма. Дезодорант та сеча. Й свобода. Котру все-таки не уявиш як запах. Двері розійшлися.

Харрі вийшов на платформу, став, удихнув тепле затхле повітря, зиркнув на папірець, де записано адресу. Двері за спиною зачинилися, й легкий повів вітру засвідчив, що потяг рушив далі. Харрі крокував до виходу. На рекламному плакаті над ескалатором повідомляли, що є засоби, якими можна запобігти простуді. Ніби відповідаючи, він почав кашляти й подумав: «Дідька лисого!» Встромив руку у глибоку кишеню шерстяного пальта, намацав під пляшечкою цигарки та кілька молочних пастилок.

Із цигаркою в зубах він проминув скляні двері, лишивши за спиною неприродну теплінь ослівського метро, й зійшов сходами у цілком природний для Осло мороз, у грудневу пітьму. Машинально зігнувся. Егерторг. Маленький відкритий майдан, перехрестя пішохідних вулиць у самісінькому серці столиці, якщо за цієї пори року вона взагалі мала те серце. Торговельні ятки, попри те, що сьогодні неділя, розчинені, адже до Різдва лишилось безмаль два тижні, тож майдан кишів людом, що снував у жовтих віконних просвітах невигадливих чотириповерхових крамничок, що оперізували майдан. Зауваживши пакунки з подарунками, він нагадав собі, що треба придбати який-небудь подарунок для Б’ярне Мьоллера, адже завтра у нього останній робочий день у Поліцейському управлінні. Багаторічний начальник і найпалкіший заступник Харрі у поліції нарешті втілив у життя свій план відступу й з наступного тижня обійме посаду так званого слідчого у надважливих справах у Поліцейському управлінні в Бергені. По суті, це означало, що відтепер до самої пенсії він має змогу робити, що заманеться. Але ж Берген? Дощ та сирі, холодні гори. Мьоллер навіть родом не звідти. Харрі завжди дуже прихильно ставився до Б’ярне Мьоллера, хоча не завжди його розумів.

Його повагом проминув якийсь чолов’яга з голови до п’ят у надимній куртці та штанях, мов астронавт, випускаючи з округлих рожевих щік морозяну пару. Згорблені спини й стримані зимові вирази облич. Біля стіни годинникарні Харрі зауважив бліду жінку у тонкій шкіряній куртці з діркою на лікті, що тупцялася, сподіваючись знайти дилера. Жебрак, довговолосий, неголений, але цілком пристойно вдягнений у теплі й модні молодіжні лахи, сидів на газоні у позі йога, прихилившись до ліхтарного стовпа, нахиливши голову ніби у медитації, поряд стояв картонний стаканчик з-під капучіно. Цього року Харрі зауважував щодень більше жебраків, дивуючись, наскільки вони подібні один до одного. Навіть картонні стаканчики однаковісінькі, ніби таємний знак якийсь. Можливо, це інопланетяни нишком захоплюють його місто, його вулиці. А що, коли так? Та на здоров’я!

Харрі увійшов у годинникарню.

– Чи можете полагодити? – спитав він молодика за прилавком, простягаючи йому дідівського годинника, дідівського у повному сенсі слова. Харрі отримав його ще дитиною в Ондалснесі того дня, коли ховали маму. Спочатку навіть злякався, але дід заспокоїв його, сказавши, що годинника передають з рук у руки й що колись він теж мусить його передати. «Поки не пізно».

Він геть-чисто про нього забув аж до цієї осені, коли Олег був у нього на гостині на Софієсгате і, шукаючи ігрову приставку, знайшов у шухляді в столі срібний хронометр. Дев’ятирічний хлопчина, котрий вже давно обійшов його у їхній улюбленій грі, себто у трохи старомодному «Тетрісі», враз забув про змагання, яке так захоплено передчував, й захопився годинником – крутив, трусив, намагаючись змусити його піти.

– Він зламаний, – мовив Харрі.

– Дурниці, – відповів Олег. – Усе можна полагодити.

Глибоко у душі Харрі сподівався, що так воно і є, але часом його зборювали сумніви. Хай там як, а він вагався, чи познайомити Олега з творчістю гурту «Юкке та валентинки», а саме з їхнім альбомом «Усе можна полагодити». Але добряче поміркувавши, дійшов висновку, що мати хлопчика, Ракель, навряд чи оцінить зв’язок: її колишній коханець-алкоголік дає синові послухати пісні про п’янство, які написав та виконав покійний наркоша.

– Чи можна полагодити? – спитав він молодика за прилавком.

Меткі та вмілі пальці вмить розкрили механізм.

– А чи варт?

– Тобто?

– У антиквара можна придбати кращий та ще й справний, і коштуватиме він дешевше, ніж полагодити цей.

– Але ви все ж таки спробуйте.

– Гаразд. – Молодик уже взявся роздивлятися механізм і ніби був цілком задоволений рішенням клієнта. – Приходьте у середу.

Вийшовши надвір, Харрі почув кволий звук гітарної струни, що лунав із підсилювача. Стало гучніше, коли гітарист, парубок, на обличчі якого ледь засіялося, у рукавичках без пальців підкрутив один з кілочків настройки. Незабаром на майдані Егерторг, саме тут, відбудеться передріздвяний концерт на користь Армії спасіння за участі відомих артистів. Люд вже потроху збирався навколо гурту музикантів, що поставали посеред майдану за різдвяним горням Армії спасіння, яке висіло на тринозі.

– Це ти?

Харрі озирнувся. Жіночка, ота, з поглядом наркоманки.

– Це ж ти, так? Замість Снупі? Мені конче потрібна доза, я…

– Даруй, – відповів Харрі, – помилилась адресою.

Вона витріщилась на нього. Похиливши голову набік, примружила очі, ніби угадуючи, чи не кпинить він з неї.

– Але ж я бачила тебе раніше!

– Я з поліції.

Вона осіклася. Харрі зітхнув. Добирала вона загальмовано, слова ніби пробивалися околясом випалених нервових волокон та зруйнованих синопсів. Але нарешті в очах тьмяно проблиснула ненависть, на яку Харрі чекав.

– Лягавий?

– Ми наче з вами умовилися, що ви лишаєтеся на Платі, га? – Харрі дивився повз неї, на вокаліста.

– Еге, – пробубоніла жіночка, ставши просто перед Харрі. – Ти ж не з нарковідділу. Тебе по ящику показували, ти вбив того…

– Відділ розслідування убивств. – Харрі легенько схопив її за лікоть. – Те, що шукаєш, знайдеш на Платі. Не змушуй мене пхатися з тобою у відділок.

– Не можна мені туди. – Вона висмикнула руку.

Харрі вже жалкував, що сплутався з нею, почав відхрещуватися.

– Принаймні пообіцяй, що не купуватимеш тут. І я піду. Згода?

Вона знову схилила голову до плеча. Тонкі знекровлені губи смикнулися, ніби вона зауважила в обставинах щось кумедне.

– А сказати тобі, чому я не можу піти на Плату?

Харрі мовчав, чекаючи на пояснення.

– Хлопчина мій там, ось чому.

Харрі відчув, як під груди підступив клубок.

– Не хочу, щоб він бачив мене у такому стані, второпав, лягавий?

Харрі, дивлячись на її норовливе обличчя, метикував, як відповісти.

– Щасливого Різдва! – кинула вона відвертаючись.

Харрі жбурнув цигарку в кучугуру коричневого снігу й пішов геть. Скоріше б покінчити з цією справою. Він уникав поглядом зустрічних перехожих, й вони теж не дивились на нього, уп’ялися очима у крижану скоринку під ногами, ніби мали нечисту совість, ніби вони, громадяни найщедрішої на світі соціал-демократії, все-таки стидалися. «Хлопчина мій там, ось чому».

На Фреденсборгвейєн, неподалік Дайкманської бібліотеки, Харрі спинився. Ось вона, адреса, зазначена на конверті. Задер голову. Сірий з чорним фасад, нещодавно оштукатурений. Сира мрія любителя малювати графіті. У вікнах де-не-де вже порозвішували різдвяні прикраси – обриси на тлі м’якого жовтого світла, що збурювало думки про домашній затишок. «Можливо, саме так воно й є», – спало на думку Харрі. Понад силу, тому що по дванадцятьох роках на службі у поліції мимохіть заражаєшся презирством до людей, котре є невід’ємним від цієї роботи. Але він пручався цьому, треба віддати йому належне.

Знайшовши дзвінок з потрібним прізвищем, Харрі міркував, як краще повести мову, поставити питання. Дарма. Досі відволікав її голос: «Не хочу, щоб він побачив мене у такому стані».

Він махнув рукою. Чи взагалі існує спосіб висловити неможливе?

Він натиснув великим пальцем на холодну кнопку, й десь у будинку задзеленчав дзвінок.

Капітан Юн Карлсен відпустив кнопку дзвінка, поставив долі важкі пластикові пакети, глянув угору, на фасад. Будинок ніби зазнав обстрілу легкої артилерії. Штукатурка у багатьох місцях обсипалася, вікна квартири, що знищила пожежа на другому поверсі, позабивані. Спочатку він проминув блакитний фредріксенівський будинок, мороз ніби висмоктав усі барви, зробивши фасади на Гаусманнс-гате однаковісінькими. Й лише зауваживши захоплений безхатченками будинок, на стіні котрого намальовано «Західний кордон», він збагнув, що проминув потрібну адресу. Тріщина на склі дверей скидалася на «V» на знак «Victory» – Перемоги.

Юн здригнувся у своїй водонепроникній куртці: добре, що форма Армії спасіння зшита з якісної шерсті. Після закінчення Офіцерського училища, коли видавали нову форму, жоден з мундирів зі складу Армії йому не згодився за розміром, тож він отримав відріз й подався до кравця, котрий димів йому в обличчя, а потім раптом повідомив, що не вважає Ісуса Христа спасителем особисто для себе. Але справу свою він знав, тож Юн ввічливо подякував йому, оскільки не звик носити одяг, який добре йому пасував. Мабуть, усе через згорблену спину. Ті, хто бачив, як він сьогодні увечері крокував по Гаусманнс-гате, певно, гадали, що чоловік горбиться через крижаний грудневий вітер, котрий шпарив обличчя колючою сніговою крупою, женучи вуличними тротуарами, де торохкотіли машини, задубіле на камінь сміття. Утім, знайомі Юна Карлсена казали, що він горбиться, щоб збавити собі зросту й нахилитися до тих, хто нижчий за нього. От як саме зараз нахилився, щоб докинути двадцятикронову монетку у коричневий картонний стаканчик, затиснутий у брудній тремтливій руці.

– Як ся маєш? – спитав він у безформної постаті, котра, схрестивши ноги по-турецькому, сиділа на картонному клапті просто посеред тротуару у сніговому заметі.

– Чекаю своєї черги на курс метадону, – мовив сіромаха монотонно, затинаючись, ніби погано завчений псалом, не відводячи очей з колін чорних штанів Юна.

– Ти б завітав у наше кафе на Уртегата, – мовив він. – Погрієшся, попоїси й… – Закінчення речення потонуло в автомобільному ревінні, на світлофорі за їхніми спинами засвітилося зелене.

– Не маю часу, – одказав жебрак. – Чи маєш півсотні?

Звичний наркоманський виверт, як завжди, заскочив Юна зненацька. Зітхнувши, він сунув у кухоль сотню.

– Придивися собі щось у «Фретексі», якщо не знайдеш нічого – приходь у «Сторожову Вежу», – ми завезли туди нові зимові куртки. Адже ж замерзнеш у своїй джинсовій куртці.

Юн казав ці слова смиренно, як людина, що достоту знає, що на його милостиню придбають чергову дозу наркотиків, а що вдієш? Це був звичний приспів, одна з нестерпних моральних дилем, якими були сповнені його дні.

Він укотре натиснув кнопку дзвінка. Подивився на своє відображення у засмальцьованому вікні у вітрині крамниці поруч з під’їздом. Теа каже, що він великий та високий. А насправді й близько не так. Він маленький. Маленький солдат. Одначе згодом маленький солдат подасться в «Думпу» на Меллертвейєн, за Акером, де починається східна окраїна Грюнерльокка, через Софієнберг-парк на Гетеборггата, 4, до будівлі, яка належала Армії спасіння, її могли винаймати її співробітники, зайде у під’їзд В, може, кивнувши, привітається з кимось з решти мешканців, а вони, мабуть, гадатимуть, що він йде до себе, на четвертий поверх. Але він підніметься ліфтом на п’ятий, перейде горищем у під’їзд А, прислухається, чи шлях вільний, поспішить до квартири Теа й постукає, як було домовлено. А вона, розчинивши двері, забере його в обійми, у яких він знову оживе.

Вібрація.

Спочатку він чомусь гадав, що то дрижить земля, місто, фундамент. Потім поставив один пакунок на асфальт, устромив руку в кишеню у брюках. На долоні вібрував мобільний. На дисплеї номер Рагнхільд. Тільки за сьогодні це вже втретє. Він усвідомлював, що відкладати більше не можна. Треба їй розповісти. Що вони з Теа вирішили заручитися. Щоправда, перше треба знайти слушні слова. Він поклав телефон знову у кишеню, намагаючись не дивитися на своє відображення. Але він прийняв рішення. Досить клеїти боягуза. Наберися хоробрості. Стань великим солдатом. Заради Теа з Гетеборггата. Заради батька у Таїланді. Заради Господа на небесах.

– Чого тобі? – гавкнуло з динаміка у домофоні.

– Привіт, це Юн.

– Хто?

– Юн. З Армії спасіння.

Він чекав.

– Чого тобі? – прохрипів голос.

– Я приніс їжі. Мабуть, вам знадобиться…

– Цигарки є?

Юн ковтнув слину, затупцював у снігу.

– Ні, цього разу грошей стало лише на продукти.

– Трясця.

Знову тиша.

– Агов? – позвав Юн.

– Що? Я розмірковую.

– Коли хочеш, можу зайти пізніше.

Задзижчав замок, Юн поспіхом штовхнув двері.

Не під’їзд, а смітник: покинуті газети, порожні пляшки, жовті калюжі сечі. Добре, що через морозну погоду Юн не мусить вдихати цей нудотний сморід, що стояв у будівлі за теплої погоди.

Він силкувався йти тихо, але все одно кроки були гучними. Жінка, що чекала на нього в одвірку, дивилася на пакунки. «Щоб на мене не дивитися», – міркував Юн. Обличчя у неї набрякле, заплиле, хоч воно й не дивина по стількох роках пияцтва, огрядна, з-під халата видніється засмальцьована майка. З квартири відгонило смородом.

Він став на майданчику, поставив пакунки долі.

– Чи твій чоловік теж удома?

– Так, він удома, – мовила вона з м’якою французькою вимовою.

Гарна. Високі вилиці, великі мигдалеподібні очі. Вузькі бліді губи. Й одягнена незле, принаймні як він спромігся зауважити крізь непричинені двері. Він машинально поправив червону хустинку на шиї.

Важкі дубові двері, міцний латунний замок. Ще у під’їзді на вулиці Карно, чекаючи, поки консьєржка відчинить вхідні двері, він зауважив, що все в будівлі мало новий та дорогий вигляд – і одвірок, і домофон, і циліндрові замки. А те, що на ясно-жовтому фасаді та білих жалюзі – наліт сажі, лише підкреслювало поважний вік цього поважного паризького кварталу. У під’їзді висіли оригінальні живописні полотна.

– Чого вам треба? – Погляд та інтонація зовсім безсторонні, хоча, мабуть, за ними криється легка недовіра через його жахливо-кострубату французьку.

– Я маю повідомлення, пані.

Вона завагалася, але, зрештою, вчинила так, як він сподівався.

– Гаразд, зачекайте тут, я покличу його.

Вона зачинила двері, добре змащений замок плавко зайшов у гніздо. Він тупцював. Так, французьку таки треба підучити. Щовечора мати змушувала його студіювати англійську, але французьку так і не довела до ладу. Він дивився на двері. Французький одвірок. Французький візит. Гарно.

Він згадав Джорджі. Білозубий, усміхнений Джорджі був на рік старшим, отже, зараз має двадцять чотири. Чи він так само привабливий? Білявий, маленький, гарний, як дівчинка? Він був закоханий у Джорджі, без забобонів, беззастережно, як тільки діти здатні закохуватись.

За дверима почулися кроки. Чоловічі. Зараз двері розчиняться. Синій прочерк між роботою та свободою, звідси до мила та сечі. Незабаром сніжитиме. Він приготувався.

У дверях вигулькнула чоловіча фізіономія.

– Чого тобі, в греця, треба?

Юн, піднявши пакунки, зобразив на обличчі посмішку.

– Свіжий хліб. Добре пахне, хіба ні?

Фредріксен, поклавши свою величезну засмаглу руку жінці на плече, засунув її знову до помешкання.

– Мені пахне лиш одним: кров’ю християнина… – Він викарбував ці слова чітко, тверезим голосом, але водянисті очі на бородатому обличчі виказували інше. Намагалися зосередити погляд на пакунках. Чолов’яга з виду кремезний, дужий, але ніби усохлий зсередини. Увесь кістяк, навіть череп, усох, через що шкіра стала завелика розмірів на три, звисаючи важкими складками, а надто на злобливій фізії. Брудним пальцем Фредріксен торкнувся свіжих подряпин на переніссі.

– Проповідувати прийшов? – спитав він.

– Ні, я лише прагнув…

– Облиш, солдате. Ви ж прагнете отримати дещо на заміну, от як душу мою, наприклад.

Юн знизав плечима.

– Душі – не моя парафія, Фредріксене, моє діло – продукти…

– Ну ж бо, попроповідуй трішки!

– Я ж казав…

– Проповідуй!

Юн стояв, не зводячи погляду з Фредріксена.

– Розтули пельку й проповідуй! – гаркнув чоловік. – Проповідуй, щоб ми їли з чистою совістю, бісів християнин. Ну ж бо, не тягни кота за хвоста! Яке сьогодні послання Господнє?

Юн розтулив рота й знову стулив. Ковтнув слину. Спробував ще раз, цього разу вдало:

– Й сказано нині: і віддав Він сина Свого, щоб той прийняв смерть… за гріхи наші.

– Брешеш!

– Ні, на жаль, я не маю такої змоги. – Харрі дивився на налякане обличчя чоловіка, котрий стояв у одвірку. З квартири йшли пахощі обіду, було чутно, як розкладають столові прибори. Сімейна людина. Батько. Дотепер. Чоловік почісував передпліччя, дивлячись кудись повз голову Харрі, ніби хтось стояв за спиною, нахилившись над ним. Почухування лунало неприємно, як шарудіння.

Дзенькіт від столових приборів стих, як стихло шарпання за чоловіковою спиною, маленька рука лягла йому на плече, з-за якого показалося жіноче обличчя з великими наляканими очима.

– Що трапилось, Біргере?

– Поліцейський прийшов щось нам повідомити, – тихо відповів Біргер Голмен.

– Що скоїлось? – Жінка поглянула на Харрі. – Щось трапилось з нашим хлопчиком? З Пером?

– Так, пані Голмен, – відповів Харрі й зауважив, як її очі сповнились страхом, й знову він силкувався знайти слушні слова, котрих неможливо знайти. – Ми знайшли його дві години тому. Ваш син помер.

Він мимохіть відвів очі.

– Але він… він… де? – Тепер вона дивилася на чоловіка, котрий так само чухав руку.

Адже ж до крові розчухає, спало на думку Харрі.

– У контейнері, у Бйорвіку. Як ми й боялися. Він помер задовго до того, як ми приїхали.

Здавалося, що Біргер Голмен раптом втратив рівновагу, він позадкував у погано освітлений передпокій й схопився за стоячу вішалку. Жінка зробила крок у одвірок, й Харрі помітив, що чоловік за її спиною впав навколішки.

Харрі зітхнув, устромив руку у внутрішню кишеню пальта. Холодний метал фляжки пік пальці. Він вийняв конверта. Листа він не читав, адже й так чудово знав його зміст. Коротке офіційне повідомлення про смерть, безживні слова, ніякої зайвини. Бюрократична процедура.

– Мені дуже прикро, але я маю передати вам оце. Справа є справа.

– І в чому є ваша справа? – спитав коротун середнього віку французькою з підкреслено правильною вимовою, властивою не вищому товариству, а тим, хто прагнув стати його часткою. Візитер глянув на нього. Викапане фото у конверті, навіть туго зав’язана краватка й простора червона хатня сорочка такі самі.

Він гадки не мав, що саме скоїв цей чоловік. Навряд чи він фізично когось скривдив, позаяк, попри роздратоване обличчя, він став у захисну позу, був просто-таки наляканий, хоча стояв у одвірку власної оселі. Може, поцупив чи розтринькав гроші? За виглядом цілком ймовірно, що працює з цифрами. Але навряд щоб з великими сумами. Звісно, має красуню-дружину, але не скидається на того, хто розкрадає у великих розмірах. Може, стрибнув у гречку, переспав з чужою жінкою, а чоловік її виявився… Але ні. Низенькі чоловіки з можливостями заледве більшими за середні, які мають набагато привабливіших за себе дружин, зазвичай більше переймаються тим, чи не зраджує їх дружина. Цей чоловік дратував його. Може, саме у цьому річ. Може, він просто когось дратував. Він встромив руку за пазуху.

– Справа моя… – мовив він, поклавши на міцний ланцюжок на дверях дуло «Л’яма-мінімакс», якого придбав усього за три сотні доларів, – ось у цьому.

Він прицілився над глушником, простою металевою трубкою, накрученою на дуло, різьбу зробив слюсар у Загребі. Чорна обмотка з ізоляційної стрічки лише забезпечувала герметичність. Звісно, він міг придбати справжній глушник за сто з гаком євро, але яка потреба? Він все одно не заглушить свистіння кулі, що долає звуковий бар’єр, гуркіт гарячого газу, що стикається з холодним повітрям, брязкіт металевих деталей пістолета, що б’ються одна об одну. Це лише у голлівудському кіно постріли через глушник лунають ніби хлопання попкорну, що лускається.

Постріл – як удар батогом, він припав обличчям до вузенької щілини.

Чоловік зі світлини упав горілиць. Без жодного звуку. У холі панувала напівтемрява, але у золотавому люстерку на стіні він помітив світло, яке падало з непричинених дверей, і власне око. Убитий лежав на товстому килимі кольору червоного вина. Чи він персидський? Може, він таки мав гроші.

А зараз усього лише маленький отвір у лобі.

Підвівши очі, він перехопив погляд його дружини. Якщо то його дружина. Вона стояла на порозі у кімнаті. За її спиною висіла лампа у великому солом’яному абажурі. Притуливши руку до рота, вона дивилася на нього. Він швидко кивнув їй. Потім поволі зачинив двері, встромив пістолет у наплічну кобуру й зійшов униз сходами. На зворотному шляху він ніколи не користувався ліфтами, як не послуговувався винайнятими автівками, мотоциклами чи будь-якими іншими засобами, що можуть застрягнути. І не біг. Не розмовляв і не кричав, адже голос – додаткова прикмета під час пошуків.

Відхід – найважливіша частина роботи, але саме її він полюбляв найбільше. То було ніби ширяння у хмарах, безвість без сновидінь.

На першому поверсі стояла консьєржка, спантеличено спостерігаючи за ним. Він прошепотів: «До побачення», але вона лише мовчки дивилася на чоловіка, і по всьому. За годину її допитуватиме поліція, попросять описати його. Й вона дасть опис. Середнього зросту чоловік, пересічної зовнішності. Років двадцяти. Чи, можливо, тридцяти. Але принаймні не сорока. Як на неї.

Він вийшов надвір. Париж тихо клекотав, наче гроза, що близько не підступала, але й ніколи не вщухала. Зброю викинув у сміттєвий контейнер, який зауважив загодя. Два новісіньких пістолети такої ж марки чекали на нього у Загребі. Він придбав відразу кілька, зі знижкою.

Коли за півгодини автобус, що прямував з Парижа в аеропорт Шарля де Голля, проїжджав Порт-де-ля-Шапель, у повітрі заметушилися сніжинки, падаючи на блідо-жовту солом’яну стерню, що стирчала до неба.

Пройшовши реєстрацію та контроль безпеки, він попростував у чоловічий туалет. Став наприкінці довгого ряду пісуарів, розстебнув штани – цівка вдарила просто по дезодорованих таблетках на дні. Заплющився, зосереджуючись на солодкуватих пахощах парадихлорбензолу та лимонного ароматизатора фірми «Джей та Джей кеміклз». Синій відтинок до свободи мав ще одну зупинку. Він посмакував на язиці слово: «Ос-ло».

Розділ 3

Неділя, 13 грудня. Укус

Відхилившись на спинку стільця, Харрі сидів у кімнаті 605 у червоній зоні на шостому поверсі Поліцейського управління, величної скляно-бетонної споруди, осередку найбільш численного штату поліцейських у Норвегії. Цю кімнату Халворсен – молодий поліцейський, з яким Харрі розділяв десять квадратних метрів, – називав Коміркою розкритих справ, а Харрі, щоб охолодити запал Халворсена, – Учнівською коміркою.

Але наразі Харрі наодинці свердлив поглядом стіну, де напевно мало б розташовуватись вікно, якби таке було у комірці.

Неділя. Він написав звіт й, отже, мав змогу піти додому. Але чому ж не йшов? За уявним вікном він бачив огороджену пустку біля затоки Бйорвік, де сніжинки, мов конфеті, падали на зелені, червоні та сині контейнери. Справу закрито. Перові Голмену, молодику, що сидів на героїні, остогидло життя, тож він, залізши у контейнер, прийняв останню дозу. Свинцеву. З пістолета. Жодних свідчень наглої смерті. Зброя лежала поряд. За агентурними даними, Пер Голмен не був боржником. Та й наркоторговці, вчиняючи розправу з боржниками, не маскували розстріл, видаючи його, приміром, за самогубство. Й нащо тоді дармувати вечір, обшукуючи на шпаркому вітрові непривітний контейнерний склад, де знайдеш хіба ще більше нещастя та безнадії?

Харрі глянув на вовняне пальто на вішалці. І кишенькова фляжка повна вщерть. Відколи у жовтні він придбав пляшку «Джима Біма», найлютішого свого ворога, він не торкався до неї – налив фляжку вщерть, а рештки напою вилив у мийку. Ось і носить з жовтня у кишені трунок, як нацистські керманичі носили пігулки ціаніду в підметках своїх черевиків. І до чого носитися з такою дурною думкою? Він гадки не мав. Та й несуттєво. Головне, що це діє.

Харрі глянув на годинник. Безмаль одинадцята. Вдома є гарна кавоварка з ужитку й небачений DVD, який він залишив саме для такого вечора. «Все про Єву» – стрічка знята у 1950 році, шедевральна робота Манкевича, з Бетт Девіс та Джорджем Сандерсом.

Поміркував. Знав, що обере склад для контейнерів.

Піднявши комір пальта, Харрі стояв спиною до північного вітру, котрий продував високий паркан перед ним та намітав замети навколо контейнерів. Портова територія з безлюдними просторами уночі взагалі скидалася на пустелю.

Загороджена територія була освітлена, але ліхтарі колихалися під потужними подувами вітру, й у проході між металевими контейнерами, наставленими один на один по два чи по три, шмигали тіні. Контейнер, на який дивився Харрі, був червоного кольору, і йому зовсім не личила жовтогаряча поліцейська стрічка. Одначе у грудневому Осло він правив за пристойний притулок, оскільки ані розмірами, ані затишністю не поступався камерам попереднього ув’язнення у Поліцейському управлінні.

У звіті групи, яка працювала на місці пригоди – утім, складалася вона лише з двох осіб: слідчого та техніка-криміналіста, – зазначено, що певний час контейнер стояв порожній. І був незамкнений. Охоронець казав, що замикати порожні контейнери не потрібно, адже територія загороджена, та ще й під охороною. Хай там як, а наркоман туди втрапив. Ймовірно, Пер Голмен – один з багатьох, хто знайшов прихисток неподалік Бйорвіка, звідки як шапкою кинути до наркоманського «супермаркету» на Платі. Цілком імовірно, що охоронець свідомо прогледів, що контейнери стали нічліжкою для наркоманів, може, він усвідомлював, що часом ці контейнери рятували чиєсь життя?

Контейнер не зачинено, але на воротях висить величезний комірний замок. Треба було зателефонувати з управління й попередити про свій прихід, розпачливо подумав Харрі. Якщо тут взагалі є охорона, бо він чомусь нікого не зауважує.

Харрі знов поглянув на годинник. Поміркував, оцінюючи висоту паркану. Він у добрій формі. Навіть у надзвичайно добрій. Не доторкався до спиртного з часу згубного зриву влітку, постійно тренувався у спортзалі в управлінні. Ба більше, ніж постійно. Перед снігом здолав на стадіоні колишній рекорд Тома Волера у бігові з перешкодами. За кілька днів Халворсен лагідно поцікавився, чи не пов’язані його досягнення з Ракеллю. Він-бо має таке враження, що вони більше не зустрічаються. Харрі небагатослівно, проте по-простому пояснив молодому колезі, що, хоч вони й мають спільний кабінет, особисте життя вони не поділяють. Халворсен на те лише знизав плечима, спитавши, з ким тоді він намірився його поділяти, й отримав доказ свого здогаду, адже Харрі підвівся й вийшов з кабінету 605.

Триметровий. Без колючого дроту згори. Як ракові ногу відірвати. Харрі якомога вище схопився за сітку, обіперся ногами в стовп у паркані й підтягнувся, знову схопився ще вище, мить повисів на витягнутих руках, допоки знов не уп’явся ногами у паркан. Ніби гусениця. Отак, ось він і перекинув тіло на той бік паркану.

Піднявши засув, він розчинив дверцята у контейнері, добув великий потужний армійський ліхтар, скочив під стрічку поліцейського огородження й заліз усередину.

Дивна тиша, ніби всі звуки теж позамерзали.

Харрі увімкнув ліхтар, націлив промінь у глиб контейнера. Долі обведено крейдою обриси тіла – місце, де знайшли труп Пера Голмена. Беата Льонн, керівник криміналістичного відділу, показувала йому знімки. Пер Голмен сидів, прихиливши спину до стіни, з діркою у правій скроні, й праворуч від нього лежав пістолет. Крові небагато. Коли стріляєш у голову – це єдина перевага. Пістолет має невеликий калібр, тож вхідний отвір маленький, а вихідного взагалі немає. Отже, судовий медексперт знайде кулю у черепі, куди вона втрапила, мов кулька з настільного футболу, обернувши на лемішку все, чим міркував Пер Голмен. І прийняв своє рішення. І, врешті, наказав пальцеві натиснути на курок.

«Незбагненно», – щоразу повторювали його колеги, вкотре знаходячи молодого самогубцю. Найімовірніше, міркував Харрі, вони казали так, намагаючись захистити себе самих, відігнавши навіть таку думку. Іншого пояснення їхнього «незбагненно» він не знаходив.

Але саме це слово спало йому на думку, коли він сьогодні стояв на сходовому майданчику й спостерігав, як у темному передпокою батько Пера Голмена впав навколішки, дивився на його згорблену спину, що здригалася від плачу. Й оскільки він не знав утішливих слів про смерть, Бога, спасіння, потойбічне життя й не бачив у тому сенсу, безпорадно пробурмотів: «Незбагненно».

Харрі вимкнув ліхтар, сунув його у кишеню, і все навколо оповив морок.

Він згадав батька. Улава Холе. Викладач на пенсії, що мешкав у оселі в Уппсалі. Згадував, як у нього палали очі, коли раз на місяць він чи дочка, Сестреня, приїздили провідати його, і як вогник в очах поволі згасав, поки вони пили каву й теревенили. Адже єдине, що хоч коли важило, лишилося лише на фото, що стояло на піаніно, на якому вона колись вигравала. Він, Улав Холе, загалом зараз не був чимось зайнятий. Лише читав свої книжки. Про далеку далечінь, яку йому вже не доведеться побачити, утім, він і не прагне, адже її не буде поряд. «Найбільша з усіх утрат», – саме так казав він у ті лише кілька разів, коли про неї заходила мова. А зараз йому спало на думку: що скаже батько того дня, коли йому сповістять про смерть сина?

Харрі вийшов з контейнера, підійшов до паркану. Схопився руками. Й раптом на мить запала цілковита тиша, ніби вітер затамував подих, чи то прислухаючись, чи то замислившись про щось особисте, й у нічному мороці чутно було лише спокійне гудіння міста. І шелестіння папірців, які вітер ганяє асфальтом. Стоп. Вітер ущух. І це не папірці. Це кроки. Швидкі легкі кроки.

Поступ звіра.

Серце у Харрі шалено затіпалось. Він миттєво підтягнув коліна й виліз нагору. Лише згодом він збагне, що так налякало його. Тиша, цілковита тиша – ані ричання, ані інших проявів ворожості. Ніби звір за спиною не хотів його наполохати. Безшумно підкрадався. Полював на нього. Якби Харрі знався на собаках, то, певно, знав би, що лиш один пес ніколи не ричить – ані від страху, ані нападаючи. Пес породи чорний метцнер. Харрі схопився за сітку вище, підібгав ноги – кроки стихли, він зрозумів, що пес скочив, і навідліг копнув ногою.

Переконання, що через переляк кров ущерть насичується адреналіном й людина не відчуває болю, у кращому випадку надто загальне. Харрі завив, коли ікла міцного гнучкого собаки уп’ялися йому у праву литку, прокусивши її до окістя. Паркан двигтів, вага тягнула обидвох донизу, але Харрі відчайдушно висів на паркані, не випускаючи сітку з рук. За інших обставин було б уже по всьому. Будь-який інший пес з такою вагою, як дорослий метцнер, вже б послабив захват. Але у чорного метцнера зуби та м’язи щелепи розраховані на те, щоб кришити кістки, адже недарма у народі кажуть, що цей пес є родичем плямистої гієни, пожирачки кісток. Тому пес і надалі висів у нього на нозі, уп’явшись у неї двома верхніми іклами й одним нижнім, яке стабілізувало захват. Друге нижнє ікло він зламав тримісячним об сталевий протез.

Харрі спромігся задерти лівий лікоть на верхній край паркану й спробував підтягтися разом із собакою. Але у того одна лапа застрягла у сітці. Правою рукою Харрі намагався намацати кишеню, намацав, рука знайшла ґумове руків’я ліхтаря. Зиркнувши униз, він уперше побачив пса. Тьмяний блиск чорних очей на чорній морді. Харрі замахнувся, ліхтар сильно вдарив просто межи вуха, аж затріщало все. Знову замахнувся, знов ударив, поцілив у чуттєвий ніс. Бив ще й ще, намагався поцілити в очі, які ні разу не кліпнули. Потому ліхтар вислизнув з руки, впавши на землю. Собака захвату не послаблював. Харрі з останніх сил чіплявся за сітку. Він не хотів міркувати про те, що може трапитись далі, але відігнати ці думки не вдавалося.

– Рятуйте!

Розпачливий крик потонув у гудінні вітру, що налетів знову. Він вхопився за сітку другою рукою і раптом розреготався. Неможливо, щоб усе отак скінчилося! Що його знайдуть на контейнерному складі загризеним вартовим псом! Він зібрався на силі. Гострі краї сітки впивалися під пахви, пальці заніміли. Ще кілька миттєвостей – і він не втримається. Якби ж він мав зброю. Хоч би пляшка замість кишенькової фляжки, він би розбив її, використавши для захисту.

Фляжка!

З останніх сил Харрі запустив руку у внутрішню кишеню й добув звідти флягу. Сунув горлечко у рот, схолив зубами й повернув. Кришка знялася, бренді хлюпнуло у рот. Тілом рвучко пройшов мороз. Боже! Він притулився обличчям до сітки, через силу заплющився, й вогні «Плаза» та «Опери» вдалині обернулися на дві риски у мороці. Правою рукою він нахилив фляжку так, щоб вона була просто над червоною собачою пащею. Виплюнувши з рота кришку й бренді, пробурмотів: «За твоє здоров’я!» А тоді перехилив фляжку. Дві безмежні секунди спантеличені собачі очі дивилися на Харрі, поки коричнева рідина, булькаючи, лилася у пащу. Й щелепи розтулились. Харрі почув, як собака гупнувся на голий асфальт. Потім почулося хрипіння й тихе скигління, кігті зашкрябали на асфальті, й пес зник у мороці.

Харрі підібгав ноги, переліз через паркан. Закотивши штанину, навіть без ліхтарного світла второпав, що сьогодні треба йти у травмопункт. Подивитися «Все про Єву» не випадає.

Поклавши голову на коліна Теа, заплющившись, Юн слухав тихе белькотання телевізора. Показували один з її улюблених серіалів «Король Бронкса». Чи то Квінза?[2]

– Чи ти спитав у брата, чергуватиме він на Егерторг? – спитала Теа.

Вона затулила йому рукою очі. Він чув солодкуваті пахощі її шкіри, вона щойно вколола собі інсулін.

– Що ти маєш на увазі? – перепитав він.

Прибравши руку, вона недовірливо глянула на нього.

Юн засміявся:

– Не переймайся, я вже давно-давно поговорив з ним. Він згодний.

Теа розпачливо зітхнула. Юн, взявши її руку, знов поклав її собі на очі.

– Тільки я не казав йому, що це буде твій день народження, бо тоді б він, напевне, не погодився.

– Чому?

– Він божеволіє від тебе, ти ж знаєш сама.

– Це твоя така думка.

– А ти недолюблюєш його.

– Неправда!

– Чому ж ти завжди напружуєшся, коли я згадую його ім’я?

Вона голосно засміялася. Мабуть, через щось у Бронксі. Чи то у Квінзі.

– Чи ти замовив столик у ресторані? – спитала вона.

– Замовив.

Усміхаючись, вона стиснула його руку. А тоді насупилась:

– Я міркувала. А що як нас хтось побачить?

– З Армії? Навіть мови бути не може.

– А втім, якщо побачать?

Юн змовчав.

– Може, вже час розповісти про нас?

– Не знаю. Чи не краще не поспішати? Допоки не переконаємось…

– А ти ще не переконався, Юне?

Відсунувши її руку, він здивовано глянув на жінку:

– Послухай-но, адже ж ти чудово знаєш, що я кохаю тебе більше всього на світі. Річ не в тім.

– А у чому ж?

– Ти не знаєш, який Роберт, Теа.

Вона криво усміхнулась:

– Я знаю його з дитинства, Юне.

Він відвернувся.

– От тільки одного не знаєш. Гадки не маєш, який він, коли лютий. Геть інша людина, він у батька пішов. Він може бути небезпечним, Теа.

Вона прихилила голову до стіни й мовчки дивилася перед собою.

– Пропоную не поспішати. – Юн потер руки. – Адже треба не скидати з рахунків і твого брата.

– Рікарда?

– Що скаже він, дізнавшись, що його кровна сестра заручилася саме зі мною й саме зараз?

– Ось у тебе що на думці. Через те, що ви суперники й обидва є претендентами на посаду управляючого?

– Ти ж чудово знаєш, що для Керівної ради конче важливим є те, щоб офіцери на керівних посадах мали гідного наступника. Цілком зрозуміло, що для мене тактично дуже грамотно оголосити про одруження з Теа Нільсен, дочкою Франка Нільсена, правої руки командувача. Але чи правильно це з етичного боку?

Теа прикусила верхню губу:

– А чому власне вам з Рікардом так важить ця посада?

Юн знизав плечима.

– Армія заплатила нам обом за навчання в Офіцерському училищі, а потім за чотири роки вивчення економіки у Комерційному інституті. Рікард, певно, міркує так само, як і я: ми мусимо висунути свої кандидатури, коли в Армії є посада, яка відповідає нашій кваліфікації.

– Може, жоден з вас її не отримає? Тато каже, що в Армії ще не було управляючого, молодшого за тридцять п’ять.

– Знаю. – Юн зітхнув. – Нікому не кажи, але мені буде легше, коли посаду обійме Рікард.

– Легше? Але ж ти більш як рік відповідав за все майно Армії, яке винаймалося в Осло.

– Саме так. Але ж головний управляючий відповідає за всю Норвегію, Ісландію та Фарери. Чи знаєш ти, що лише у самій Норвегії Армія має двісті п’ятдесят ділянок землі з трьома сотнями будівель? – Юн легко ляснув себе по череву й зі звичною занепокоєною міною уп’явся поглядом у стелю: – Сьогодні я випадково глянув на своє відображення у вітрині й був вражений, наскільки я малий.

Останнім реченням Теа знехтувала.

– Рікард десь чув, що той з вас, хто обійме посаду управителя, стане наступним командувачем.

– Командувачем? – Юн тихо розреготався. – Це взагалі мені ні до чого.

– Не кажи дурниць, Юне.

– Я й не кажу, Теа. Ми з тобою набагато важливіші. Скажу, що я не жадаю посади управителя, й ми повідомимо всім про заручини. Я можу опікуватися іншим. Економістів Армія теж потребує.

– Ні, Юне, – злякано заперечила вона. – Ти найкращий і маєш працювати на тій посаді, де з тебе буде найбільше користі. Рікард мені брат, але йому бракує… твоєї метикуватості. З оголошенням про заручини можна наразі не поспішати.

Юн знизав плечима.

Теа поглянула на годинник:

– Сьогодні маєш піти до півночі. Бо Емма вчора у ліфті казала, що занепокоїлась, почувши, як у мене серед ночі гримнули двері.

Юн опустив ноги додолу.

– Не розумію, як тільки ми можемо тут мешкати.

Вона докірливо глянула на нього:

– Тут ми принаймні дбаємо одне про одного.

– Еге ж, – зітхнув Юн. – Дбаємо. Тоді добраніч.

Вона присунулась до нього. Запустила руку під сорочку, й він здивовано відчув, що рука у неї упріла, ніби вона щойно розтиснула кулак. Вона припала до нього. Її дихання стало частішим.

– Теа, ми не маємо…

Вона завмерла, потім, зітхнувши, прибрала руку.

Він був спантеличений. Дотепер Теа не намагалася торкнутися його, ба навіть ніби побоювалася трішки фізичного контакту. Й він цінував у ній таку сором’язливість. Вона наче заспокоїлась, коли після першого побачення він сказав їй, що у статуті зазначено: «Армія спасіння вважає утримання до шлюбу християнським взірцем». Попри те, що дехто вважав, що слово «взірець» та «припис», яке у статуті вживають у стосунку до тютюну та алкоголю, все ж таки нерівнозначні, він не вважав за потрібне через такі тонкощі порушувати дану Богові обітницю.

Він обійняв її, підвівся, вийшов у туалет. Замкнувся, відкрив кран з водою. Підставив руки під цівку, дивлячись у люстерко, де відбивалося обличчя чоловіка, який мав би бути щасливим. Треба зателефонувати Рагнхільд. Покласти цьому край. Юн глибоко вдихнув. Він дійсно щасливий. Просто деякі дні часом напруженіші за решту.

Він витерся й повернувся до Теа.

Приймальня у травмопункті на Стургата, 40, заллята різким білим світлом, у цей час доби, як і завжди, скидалася на людський звіринець. Якийсь наркоман тремтячи підвівся й пішов за двадцять хвилин по тому, як прийшов Харрі. Зазвичай вони й десяти хвилин висидіти були неспроможні. Харрі чудово їх розумів. Він досі відчував смак спиртного у роті; він розбудив старих його друзяк, що заворушилися й заметушилися на припоні всередині. Нога страшенно боліла. А відвідини контейнерного складу – утім, як і дев’яносто відсотків дій поліції, – були даремними. Гаразд, побачення з Бет Девіс відкладемо до наступного разу, пообіцяв він собі.

– Харрі Холе?

Харрі підвів голову – перед ним стояв чоловік у білім халаті.

– Я.

– Ходіть зі мною.

– Дякую, та, як на мене, зараз її черга. – Харрі кивнув у бік дівчинки, яка сиділа, затуливши обличчя долонями.

Лікар нахилився до нього:

– Вона тут уже вдруге за вечір, зачекає.

Накульгуючи, Харрі пішов слідом за білим халатом по коридорові, увійшов у тісний кабінет із письмовим столом та простенькою книжковою шафкою. Жодних особистих речей.

– Я гадав, поліція має власних лікарів, – мовив лікар.

– Аж ніяк. Зазвичай нас навіть без черги не пропускають. А як ви збагнули, що я з поліції?

– Даруйте. Мене звати Матіас. Просто йшов коридором і зауважив вас.

Лікар, всміхаючись, простягнув руку. Зуби рівнесенькі, всі як один. Такі рівненькі, що враз вигулькує думка, що то вставна щелепа, але то лише миттєве враження, бо обличчя чоловік має таке саме симетричне, чисте, з правильними рисами. Очі блакитні, зі смішливими брижиками навколо очей, долоня суха, міцний потиск рук. Просто як у романі про лікарське життя, міркував Харрі. Лікар з теплими руками.

– Матіас Лунн-Хельгесен, – мовив чоловік, запитливо дивлячись на Харрі.

– Зрозуміло. Гадаєте, я маю знати, хто ви такий?

– Ми зустрічались. Минулого літа. На вечірці у садку, в Ракелі.

Харрі просто закляк, почувши її ім’я з чужих вуст.

– Невже?

– Загалом, це я… – поспіхом і тихцем мовив Матіас Лунн-Хельгесен.

Харрі пирхнув й повільно кивнув.

– Мені дуже болить.

– Розумію. – Обличчя Лунн-Хельгесена набуло серйозно-співчутливого виразу.

Харрі підгорнув штанину.

– Отут.

– А, от ви про що? – Матіас Лунн-Хельгесен трохи ніяково посміхнувся. – Що трапилось?

– Пес вкусив. Чи можете обробити рану?

– Пусте. Кровотеча спиниться. Я промию рану й накладу пов’язку з ліками. – Він нахилився ближче. – Ото так, три дірки від зубів, зробимо ін’єкцію від правця.

– До самої кістки прокусив.

– Зазвичай саме так і видається.

– Та ні, собака дійсно… – Харрі змовк і почав дихати носом. Він раптом уторопав. Матіас Лунн-Хельгесен гадає, що він напідпитку. Й, зрештою, цілком слушно. Поліцейський у подертім пальті, вкушений собакою, із заплямованою репутацією, та ще й випивкою від нього тхне страшенно. Мабуть, саме таким він його й опише Ракелі, розповідаючи, що її колишній коханець знову зірвався.

– …Направду добряче прокусив… – доказав Харрі.

Розділ 4

Понеділок, 14 грудня. Прощання

– Trkа! – він рвучко сів на постелі, почувши луну власного голосу в порожніх білих стінах готельного номера. Телефон на нічному столикові розривався. Він схопив слухавку.

– This is your wake-up call…[3]

– Hvala, – подякував він, хоч добре знав, що голос з автовідповідача.

Він у Загребі й сьогодні летить до Осло. Щоб виконати надважливу роботу. Останню.

Він заплющився. Знов наснився сон. Не про Париж і не про решту замовлень, адже вони ніколи йому не снилися.

Завжди снився Вуковар. Саме та осінь. Саме та облога.

Сьогодні уві сні він знову біг. Знову під дощем, знов у той вечір, коли батькові відтяли руку. За чотири години він помер, хоча лікарі казали, що операція була вдалою. Серце просто зупинилося. Й тоді він утік від матері, втік у морок, під дощ, до річки, стискаючи у руках батьківський пістолет, на позиції сербів, а вони запустили освітлювальну ракету й почали обстрілювати його, але він не зважав, чув лише, як з хляскотом кулі поцілювали у схил, та раптом схил зник, а він впав у величезну вирву. Й вода проковтнула його, проковтнула всі звуки, й запала тиша, він силкувався бігти під водою, але не рушив з місця. Відчуваючи, як заклякають руки та ноги й оповиває сон, зауважив, як у непроглядній темряві щось червоніло – ніби птах, що махає крилами під час уповільненої зйомки. А прийшовши до тями, вже лежав закутаним у вовняну ковдру, над головою гойдалася гола лампа, а від сербської стрілянини у рота сипалася зі стелі земля та тиньк. Він їх повипльовував й почув, як хтось, нахилившись до нього, мовив, що з вирви з водою його витяг власноруч капітан Бобо. Й тицьнув на лисого чоловіка біля сходів, що йшли нагору з бункера. Чоловік був вдягнений у форму, з червоною хусткою на шиї.

Він знов розплющився, глянув на термометр, який поклав поруч на столик. З листопада температура не підіймалася вище шістнадцяти градусів, хоча готельна адміністрація запевняла, що опалення увімкнене на повну потужність. Треба поспішати, автобус до аеропорту стоятиме біля входу за півгодини.

Дивлячись у люстерко над мийкою, він силкувався згадати обличчя Бобо. Але воно, наче спалахи північного сяйва, розтало від його погляду. Телефон знову задзеленчав.

– Da, majka.[4]

Він поголився, нашвидкуруч витер обличчя й вдягнувся. Добув із сейфа одну з двох металевих коробок, розкрив. «Л’яма-мінімакс-субкомпакт», на сім набоїв, шість у барабані, сьома куля у стволі. Він розібрав зброю, розклав складові по чотирьох кишеньках під кріпленнями валізи по кутках. Якщо на митниці валізу надумають просвітити, метал кріплень сховає деталі зброї. Ідучи геть, він перевірив, чи на місці паспорт та конверт з квитком, що вона дала, а також з фото об’єкта та даними про час та місце. Все трапиться завтра о сьомій вечора у людному місці. Вона казала, що це завдання ризикованіше за попереднє. Але він не боявся. Часом він гадав, що загубив здатність до цього, що того вечора її ампутували укупі з батьковою рукою. А Бобо казав, що коли не боїшся – твоє життя довго не триватиме.

Загреб за вікном прокинувся, безсніжний, посірілий від туману, з обличчям виснаженим та зібганим. Стоячи біля під’їзду, він міркував, що незабаром, вже за кілька днів, вони поїдуть на Адріатичне море, у маленьке містечко, у маленький недорогий готель, до сонечка. Й побалакають про нову домівку.

Вже б час автобусові прибути. Він вдивлявся у туман. Як вдивлявся тієї осені, скрутившись біля Бобо й надаремно силкуючись розгледіти щось за білою завісою. Тоді він був посильним, носив депеші, адже користуватися радіозв’язком вони не могли: серби слухали діапазон частот цілком. А він, маленький та верткий, був спроможний пробігти, не нахиляючись, між окопами. Але сказав Бобо, що хоче підривати танки.

Бобо захитав головою:

– Ти – зв’язковий. Передаєш важливі повідомлення, сину. Про танки у мене є кому подбати.

– Але вони бояться. А я – ні.

Бобо звів брови:

– Ти ще малий.

– Через те, що кулі заскочать мене тут, я старшим не стану. А ти сам казав, що якщо не зупинити танки, вони захоплять місто.

Бобо довго дивився на нього, потім урешті промовив:

– Треба поміркувати.

Вони мовчки сиділи, дивилися у білу запону, не відрізняючи, де білий осінній туман, а де – дим від руїн міста.

– Вночі я послав Мірко та Франьо до проходу в пагорбах, звідки йдуть танки, – кахикнувши, промовив Бобо. – Вони мали сховатися й прикріпити вибухівку до танків. Знаєш, що трапилось?

Він кивнув. Бачив у біноклі трупи Франьо та Мірко.

– Якби вони були меншими, мабуть, зуміли б сховатися в улоговинах на схилах, – мовив Бобо.

Хлопчик втер рукою шмарклявий ніс.

– А як вибухівка прикріпляється до танка?

Зранку він повернувся до своїх, тремтячи від холоду, увесь брудний. За його спиною, на пагорбі, стояли два підірваних сербських танки, з відкритих ляд йшов дим. Бобо схопив його, поставив на дно окопу й переможно вигукнув:

– У нас народився маленький Спаситель!

Того ж дня, коли Бобо надиктував депешу, котру по радіо передадуть у Ставку, у центр, він отримав шифроване ім’я, й це ім’я залишиться за ним, допоки серби не захоплять й не обернуть на руйновище його рідне місто, не вб’ють Бобо, не винищать лікарів та пацієнтів у лікарні, не переловлять й не замордують всіх, хто чинив опір. Гіркий парадокс імені, яким нарекли його ті, кого він не зумів урятувати. Mali spasitelj. Маленький Спаситель.

Червоний автобус виринув з туману.

Нарадча кімната у червоній зоні на шостому поверсі гуділа від тихих розмов та приглушених смішків, коли увійшов Харрі й задоволено зазначив, що розрахував час свого приходу правильно. Метушня на початку, тістечка, обмін дружніми шпильками й жартами, до яких люди мають схильність, прощаючись з кимось для себе важливим, уже минули. Саме час дарувати подарунки і промовляти трохи багатослівні й пишномовні промови, до яких люди схильні на публіці, а не віч-на-віч.

Харрі обійшов поглядом присутніх і зауважив усього три по-справжньому привітних обличчя – свого шефа Б’ярне Мьоллера, що йде від них, поліцейського Халворсена та Беати Льонн, молодої начальниці криміналістичного відділу. Решта не дивились на нього, утім, як і він на них. Адже ніхто не тримав у таємниці те, що Харрі в управлінні не любили. Мьоллер якось сказав, що більше за буркотливих п’яниць люди не люблять лише великих буркотливих п’яниць. Харрі, буркотливий п’яниця з метр дев’яносто три зросту, та ще й блискучий слідчий, але це не надто зараджувало. Всі знали, що якби не Б’ярне Мьоллер, Харрі б давно вже потурили з поліції. А тепер Мьоллера вже не буде, й всі чудово розуміли, що керівництво тільки й чекає на те, щоб Харрі оступився. Хай як парадоксально, але наразі захищало Харрі саме те, завдяки чому він назавжди став аутсайдером: він уколошкав одного зі своїх. Принца. Тома Волера, інспектора з відділу убивств, який попередні вісім років був в Осло одним з тіньових керівників розгалуженої мережі контрабандистської торгівлі зброєю. Том Волер сконав у калюжі крові у підвалі однієї з висотних багатоповерхівок на Кампені, й три тижні по тому під час нетривалих урочистостей у їдальні начальник Головного управління поліції, зціпивши зуби, відзначив Харрі за внесок у очищення поліцейських лав. І Харрі подякував.

– Спасибі, – мовив він, звівши очі лиш для того, щоб переконатися, що всі відводять погляд. Узагалі, він хотів висловити вдячність лише цим єдиним словом, але очі, що дивились убік від нього, й криві осмішки раптом розлютили його, тож він додав таке: – Тепер, мабуть, важче буде мені колоти очі, адже у пресі думатимуть, що нападають на мене з остраху, бо я можу когось іще вивести на чисту воду.

Тоді вони нарешті подивилися на нього. Недовірливо. Але він вів далі:

– Нема чого витріщати баньки, хлопці. Том Волер був інспектором у відділі убивств й використовував службову посаду у протизаконній діяльності. Він звався Принцом, а як ви всі знаєте… – На цих словах Харрі замовк, обвів поглядом зібрання, а потім, дивлячись просто на начальника Головного управління поліції, доказав: – Де є принц, там зазвичай є і король.

– А що, старий, замислився?

Харрі звів очі. Халворсен.

– Про королів розмірковую, – відповів Харрі, беручи чашку з кавою, яку простягнув йому молодий колега.

– До речі, он наш новий голова, – мовив Халворсен.

Біля столу з подарунками стояв чоловік у синьому костюмі, розмовляючи з начальником поліції та з Б’ярне Мьоллером.

– Це і є Гуннар Хаген? – Харрі відсьорбнув кави. – Новий бос?

– Еге ж. Комісар Хаген. Таке він має звання.

– Хіба?

– Комісар Хаген. Чотири з гаком місяці тому всі звання змінили.

– Невже? Я, певно, у той час нездужав. А ти й досі лише поліцейський?

Халворсен посміхнувся.

Новий комісар мав енергійніший та молодший за свої п’ятдесят три, як зазначалося в інформаційному бюлетені, вигляд. Не сказати, щоб високий, радше середнього зросту, міркував Харрі. І худий. Виразні м’язи навколо рота та на шиї свідчили про аскетичний спосіб життя. Рот прямий, рішучий, підборіддя висунуте уперед – можна сказати, що вольове, або просто випнуте. Чорне волосся вінком облямовувало лисину, але було таким густим, що вигулькувала думка, чи не обрав собі комісар просто надексцентричну зачіску. Кострубаті мефістофелівські брови принаймні свідчили, що волосся на його тілі росте буйно.

– Напрямки з армії, – мовив Харрі. – Може, влаштує у нас ранкову перевірку.

– Він ніби був гарним поліцейським, перш ніж вирішив змінити шлях.

– Чи ти про те, що він сам про себе написав у бюлетені?

– Втішливо чути, Харрі, що ти маєш позитивний настрій.

– Я? Певна річ. Я завжди ладен надати заслужений шанс новачкам.

– Один шанс. – До них підійшла Беата Льонн. Відкинула набік коротке біляве волосся. – Ти ніби накульгуєш, Харрі.

– Учора ввечері на контейнерному складі наскочив на зубатого вартового собаку.

– Що ти там робив?

Перш ніж відповісти, Харрі поглянув на Беату. Керівна посада пішла їй на користь. Та й криміналістичному відділові загалом. Беата завжди вирізнялася тямущістю та професійністю, утім, він не бачив безперечних лідерських якостей у старанній, але сором’язливій дівчині, коли вона після закінчення Поліцейської академії прийшла у відділ крадіжок.

– Лише хотів глянути на контейнер, у якому знайшли Пера Голмена. Скажи-но, як він утрапив на склад?

– Обценьками перекусив замок. Вони поряд з ним лежали. А ти як втрапив?

– Що ще ви знайшли, окрім обценьків?

– Харрі, немає нічого, що б свідчило…

– Я так і не кажу. Але що ще?

– А яка твоя думка? Усілякі дрібниці: доза героїну, пластиковий пакунок з тютюном. Знаєш, вони збирають тютюн з недопалків. Й, певна річ, майже крону грошей.

– А «Беретта»?

– Серійний номер спиляно, але сліди спиляння знайомі. Зброя контрабандна, часів Принца.

Харрі зауважив, що Беата уникає називати Тома Волера на ім’я.

– Гм. А аналіз крові вже готовий?

– Так, – кивнула Беата. – Хлопчина був чистий, принаймні не під кайфом. Себто був при тямі, здатний на самогубство. Чому ти питаєш?

– Мені випала втіха повідомити цю новину батькам.

– О-о-х! – одноголосно вигукнули Льонн та Халворсен. Таке з ними траплялося чимраз частіше, хоча роман їхній тривав усього півтора року.

Начальник Головного управління поліції кахикнув, й усі озирнулися у бік столу з подарунками, позамовкавши.

– Б’ярне просить слова, – мовив начальник, гойднувся на підборах й, потримавши паузу, додав: – І ми охоче його надамо.

Товариство в нарадчій загигикало. Б’ярне Мьоллер ледь посміхнувся начальникові.

– Дякую, Турлейфе. Й дякую тобі за подарунок на прощання. Й окрема подяка всім за розкішну картину. – Він кивнув у бік столу з подарунками.

– Це від усіх? – перепитав Харрі Беату.

– Так. Скарре з кимось збирали кошти.

– А я й не чув.

– Мабуть, вони про тебе забули.

– А тепер я від себе роздам подарунки, – мовив Мьоллер. – Як то кажуть, зі спадку. По-перше, оцю лупу. – Він приставив її до обличчя, й всі засміялися, побачивши перекручені риси обличчя колишнього комісара. – Її отримає дівчина, яка стала так само гарним слідчим та поліцейським, як і її батько. Нагород за свою працю вона не отримує, але саме завдяки цій дівчині наш відділ працює швидко й оперативно. Як ви всі знаєте, її вивчали фахівці, позаяк вона є рідкісним, так званим fusiform gyrus, тобто запам’ятовує будь-яке обличчя, яке колись бачила.

Харрі зауважив, що Беата зашарілася. Вона не любила привертати до себе увагу, а надто через таку свою рідкісну здатність, через яку її повсякчас звали на упізнання рецидивістів на гидких відеоплівках з місця пограбування.

– Сподіваюсь, – вів далі Мьоллер, – це обличчя ти не забудеш, хоч певний час не бачитимеш його. А якщо завагаєшся, скористайся ось цією штукенцією.

Халворсен легенько штовхнув дівчину в спину. А коли Мьоллер, подарувавши лупу, ще й обійняв її, загриміли оплески, й у Беати навіть чоло почервоніло.

– Далі, крісло з мого робочого місця. Адже як я знаю, мій наступник, Гуннар Хаген, вимагав нове, з чорної шкіри, з високою спинкою й рештою витребеньок. – Мьоллер посміхнувся Гуннару Хагену, але той у відповідь лише кивнув не посміхнувшись. – Крісло успадковує поліцейський із Стейнк’єра, котрого посадили в один кабінет з нашим найголовнішим бешкетником. На зламаний стілець. Гадаю, Молодший, він тобі стане у пригоді.

– Ура! – мовив Халворсен.

Всі засміялись, повернувшись до нього, Халворсен теж засміявся.

– Й нарешті, на допомогу тому, до кого маю надзвичайне ставлення. Моєму кращому слідчому й найстрашнішому жахіттю. Людині, яка завжди керується власним чуттям, власним планом і – на превеликий жаль для нас, що намагаються зібрати усіх вас на ранкову нараду в точно визначений час, – власним годинником. – Мьоллер добув з кишені наручного годинника. – Сподіваюсь, він допоможе тобі жити у тому самому часі, що й решта. Принаймні я більш-менш накрутив його на годинник відділу вбивств. І, Харрі, чимало у цьому лежить поміж рядків.

Ріденькі оплески. Харрі вийшов уперед, взяв подарунок – годинник невідомої марки на простому шкіряному ремінці.

– Дякую, – мовив він.

Вони обійнялися.

– Я підкрутив його на дві хвилини наперед, щоб ти не запізнювався, – прошепотів Мьоллер. – Далі – жодних застережень, чини, як вважаєш за потрібне.

– Спасибі, – подякував Харрі. Йому здалося, що Мьоллер обіймав його надто міцно й довго. Він нагадав собі покласти на стіл власний подарунок, що прихопив з дому. На щастя, він не розкривав пластиковий пакунок з диском «Все про Єву».

Розділ 5

Понеділок, 14 грудня. «Сторожова Вежа»

Юн знайшов Роберта на Кіркевейєн, на задвірку «Фретексу». Обіпершись на одвірок й схрестивши руки на грудях, Роберт спостерігав за вантажниками, які тягали з авто до складу чорні пластикові чували. Вантажники випускали з рота хмаринки білої пари та лаялися різними мовами та діалектами.

– Гарний вилов? – спитав Юн.

Роберт знизав плечима:

– Люди радо віддають свій літній гардероб, щоб наступного року купити новий. Але ж нам зараз потрібні зимові речі.

– Колоритна мова у твоїх хлопців. Що, параграф дванадцятий? Відробляють соціальною працею замість ув’язнення у в’язниці?

– Я вчора підрахував. Тих, хто відбуває тут покарання, вдвічі більше за тих, що прийняли Ісуса.

Юн усміхнувся:

– Неоране поле для місіонера. Треба б зорати.

Роберт покликав одного з вантажників, той приніс йому пачку цигарок. Роберт встромив у зуби цигарку без фільтру.

– Кинь цигарку, – мовив Юн. – Солдатська обітниця. Прочуханка ж буде тобі.

– А я, брате, палити не збирався. А ти чому прийшов?

Юн знизав плечима:

– Та просто потеревенити.

– Про що?

Юн ледь гигикнув:

– Як на мене, для братів звична справа – часом погомоніти.

Роберт, кивнувши, сплюнув з язика тютюнові крихти.

– Твоє «гомоніння» зазвичай зводиться до напучування мене, як мені жити.

– Припини.

– Що ж тоді?

– Нічого, просто знати хотів, як ся маєш.

Роберт, викинувши цигарку з рота, сплюнув у сніг. Потім підвів голову, примружившись, глянув на хмарову запону, білу та високу.

– Мені до смерті остогидла ця праця. До смерті набридла квартира. До смерті остогидла ця суха лицемірна капралиха, що тут керує усім. Якби вона не була така незугарна, я б… – Роберт єхиднувато посміхнувся, – відпорав цій шкапі трухлявий зад.

– Холодно, – мовив Юн. – Може, зайдімо усередину?

Роберт провів брата у малесеньку контору, сів у жорстке крісло, що заледве втиснулося поміж заваляним стосами паперів столом, маленьким вузеньким віконечком, що виходило на задвірок, й червоно-жовтим стягом Армії спасіння, на якому вибито девіз «Вогонь та кров». Юн прибрав зі стільця стос паперів, що частково пожовкли від давності. Як знав Юн, Роберт поцупив цього стільця у студентського об’єднання «Майорстюа», що розташовувалось за стіною.

– Вона каже, що ти прогулюєш, – мовив Юн.

– Хто?

– Капрал Руе. – Він кисло всміхнувся. – Трухлявий зад.

– Боже, отже, вона телефонувала тобі, хіба ні? – Роберт копирсав ножем стіл, а потім вигукнув: – Ой, я ж геть забув, ми ж тепер маємо нового управителя, начальника всієї цієї лавочки!

– Наразі ще нікого не вибрали. Так само можуть і Рікарда призначити.

– Whatever,[5] – пробурмотів Роберт і видлубав у столі два півкола, щоб вийшло щось на кшталт маленького серця. – Ти вже цілком висловився, сказавши, що хотів, але перш ніж ти підеш, чи не заплатиш мені п’ятсот крон за позавтрашнє чергування?

Юн добув гаманець, порахував гроші, поклав перед братом на столі. Роберт провів ножем по підборіддю. Чорна щетина зашурхотіла.

– Й ще хочу дещо тобі нагадати.

Юн ковтнув слину, знаючи, якими будуть його слова.

– Що?

За вікном за спиною Роберта він зауважив, що пішов сніг, але через тепло, що здіймалося із задвірку, легкі сніжинки ніби позавмирали у повітрі, наче прислухаючись.

Роберт уткнув ніж у середину серця.

– Якщо я побачу тебе поряд з тією дівчиною… – обхопивши долонею руків’я, він нахилився уперед. Під його вагою лезо з тріскотом глибоко увігналося в сухе дерево. – Я тебе знищу, Юне. Присягаюсь.

– Не потурбую? – почулося з дверей.

– Певна річ, ні, пані Руе, – надміру ввічливо відповів Роберт. – Брат саме збирався йти.

Начальник Головного управління поліції та новий комісар поліції Гуннар Хаген позамовкали, коли Б’ярне Мьоллер увійшов у свій кабінет. Тобто вже не свій.

– Отже, чи до вподоби тобі краєвид? – спитав Мьоллер, сподіваючись, що голос його пролунав бадьоренько. Й додав: – Гуннаре. – Дивне відчуття – промовляти це ім’я.

– Та-а, у грудні Осло завжди понуре, – одказав Гуннар Хаген. – Подивимось, може, й цьому можна зарадити.

Мьоллер хотів спитати, що він має на думці, але змовчав, зауваживши, що начальник поліції погідливо захитав головою.

– Я саме розповідав Гуннару певні подробиці щодо наших працівників. Конфіденційно, сказати б – між нами.

– Так, ви ж бо давно знаєтеся.

– Звісно, – мовив начальник. – Ми з Гуннаром знаємося ще з часів Поліцейської академії.

– У резюме зазначено, що ви щороку берете участь у Перегонах біркебейнерів,[6] – мовив Мьоллер Гуннару Хагену. – А чи знаєте, що наш начальник теж щороку бере там участь?

– Певна річ. – Хаген усміхнено кинув оком на начальника поліції. – Часом ми разом беремо участь. І намагаємося збороти один одного на фінішному ривку.

– Невже? – весело мовив Мьоллер. – Отже, якби наш бос сидів у кадровій комісії, то були б підстави гадати, що ви втрапили до нас завдяки знайомству.

Начальник поліції сухо гигикнув, застережливо глянувши на Б’ярне Мьоллера.

– Я саме розповідав Гуннарові про людину, якій ти зробив досить щедрий дарунок.

– Про Харрі Холе?

– Про нього, – кивнув Гуннар Хаген. – Пригадую, він відправив на той світ якогось поліцейського інспектора через неприємну справу про контрабанду. Як я чув, він у ліфті відірвав йому руку. А згодом були підозри, що саме через нього стався витік у пресу. Недобре.

– По-перше, у «неприємній справі про контрабанду» йдеться про професійну злочинну організацію, котра укорінилася у поліції й кілька років засипала Осло дешевою стрілецькою зброєю, – мовив Б’ярне Мьоллер, ретельно приховуючи роздратування. – Й попри спротив, який чинили тут, в управлінні, Харрі Холе самотужки розкрив цю справу по кількох роках ретельної поліцейської праці. По-друге, він убив Волера, захищаючи власне життя, а руку Волерові відтяло ліфтом. А по-третє, ми не маємо жодних свідчень стосовно того, хто і що збовкнув пресі.

Гуннар Хаген та начальник поліції перезирнулися.

– Хай там як, – мовив начальник, – але ти, Гуннаре, будь з ним насторожі. Як мені відомо, нещодавно його покинула кохана. А ми знаємо, що у таких людей, як Харрі, такі події часто спричиняють повернення згубних звичок. Певна річ, із цим ми не будемо миритися, попри те, що він розкрив безліч серйозних справ.

– Отже, намагатимусь тримати його у шорах, – мовив Хаген.

– Він – інспектор, – Мьоллер заплющився. – Не рядовий. Шор не полюбляє.

Гуннар Хаген повільно кивнув, погладжуючи густий вінок на потилиці.

– Ти коли починаєш у Бергені… Б’ярне? – Хаген опустив руку.

Мьоллер міг би дати голову на відсіч, що й Хагену було незвично промовляти його ім’я.

Харрі крокував вулицею Уртегата й за взуттям зустрічних перехожих бачив, що невдовзі дістанеться «Сторожової Вежі». Хлопці з відділу наркотиків недарма казали, що армійські склади обмундирування роблять величезний внесок в упізнання наркоманів. Бо завдяки Армії спасіння військове взуття рано чи пізно потрапляє на ноги наркомана. Улітку – блакитні кросівки, узимку – високі чорні чоботи, які разом із зеленим пластиковим пакунком та пайкою з Армії спасіння правили наркоманам за уніформу.

Штовхнувши двері, Харрі кивнув охоронцеві Армії, одягненому у светр з каптуром.

– Нічого немає? – спитав охоронець.

Харрі помацав кишені.

– Нічого.

На табличці, що висіла на стіні, застерігали, що спиртне треба лишати коло дверей, а перед тим як піти, його можна забрати. Харрі знав, що вони не вимагали здавати наркотики, адже розуміли, що жоден наркоман з цим добром ніколи не розлучиться.

Увійшовши, Харрі налив собі кави й сів на лавку коло стіни. «Сторожова Вежа» – це кав’ярня Армії спасіння, такий собі сучасний різновид пунктів харчування, де всіх нужденних безкоштовно годували бутербродами та кавою. Світле, затишне приміщення, яке відрізнялося від звичайних закладів лише клієнтурою. На дев’яносто відсотків – наркомани-чоловіки, решта – жінки. Відвідувачі їли хліб з коричневим та білим сиром, читали газети, спокійно теревенили. Тут була зона відпочинку, нагода відігрітися та перевести дух, на певний час призупинивши пошуки нової дози на день. Поліцейські агенти часом навідувались у заклад, але за негласної умови арешти тут ніколи не проводили.

Чоловік за столиком неподалік від Харрі завмер, звісивши голову до столу, чорні пальці тримали цигарковий папір – поруч були розкидані по столу недопалки.

Харрі дивився у спину тендітної жіночки у формі. Вона стояла біля столика з чотирма обрамленими світлинами, змінювала догорілі стеаринові свічки. На трьох світлинах було зображено якихось людей, на четвертій – хрест та напис на білому тлі. Харрі підвівся й підійшов до жінки.

– Що це? – спитав він.

Чи то через витончену шию та м’які рухи, чи то через гладеньке, чорне, як ніч, просто надприродно блискуче волосся, Харрі спала на думку кішка, ще перш ніж дівчина озирнулася. А коли він побачив личко з непропорційно широким ротом, маленьким, достоту як у японських коміксах, носиком, враження ще посилилось. Але найперше – її очі. Він не спромігся чітко визначити, але було у її очах щось неправильне.

– Листопад, – мовила дівчина.

Голос мала глибокий, спокійний, м’який, і Харрі мимоволі спало на думку, чи справді він даний природою, чи вона просто навчилася цієї манери розмовляти. Він знався з жінками, котрі змінювали голос так, як декотрі змінюють вбрання. Один голос вдома, інший – для першого враження й появ у товаристві, третій – для нічної близькості.

– У якому сенсі? – перепитав він.

– Ті, що померли у листопаді.

Поглянувши на світлини ще раз, Харрі, нарешті, збагнув, у чому річ.

– Четверо? – тихо промовив він. Перед одним зі знімків лежала цидулка, кострубаті літери олівцем.

– У середньому помирає один клієнт на тиждень. Чотири – звичайна річ. Поминають у першу середу щомісяця. У вас хтось…

Харрі похитав головою. «Коханий мій Одде…» – так починалася цидулка. Без квітів.

– Чим я можу прислужитися вам? – спитала дівчина.

Ні, мабуть, у її репертуарі немає інших голосів, окрім цього, глибокого, приємного.

– Пер Голмен, – повів він і змовк, не знаючи, що сказати ще.

– Так, бідолашний Пер. Поминатимуть у січні.

Харрі кивнув:

– У першу середу.

– Саме так. Приходьте, брате, радо зустрінемо.

Слово «брате» пролунало з її вуст легко й невимушено, ніби щось щире, а не напівмеханічний додаток. І на якусь мить Харрі майже повірив їй.

– Я поліцейський слідчий, – мовив до неї.

Вони так різнилися у зрості, що їй довелося відкинути голову назад, щоб зазирнути йому в обличчя.

– Скидається, наче я вже вас бачила, щоправда, дуже давно.

Харрі кивнув:

– Можливо. Я заходив сюди, але вас не бачив.

– Я тут лише на півдня. Решту часу сиджу у штаб-квартирі Армії спасіння. А ви працюєте у відділі наркотиків?

Харрі заперечно похитав головою:

– Ні, у відділі убивств.

– У відділі убивств? Але ж Пера не…

– Може, сядемо?

Вона нерішуче роззирнулась.

– Багато роботи? – спитав Харрі.

– Навпаки, незвично спокійно. Зазвичай ми видаємо майже тисячу вісімсот бутербродів на день. Але сьогодні виплачують соціальну допомогу.

Дівчина покликала одного з хлопців за стійкою, той відповів, що підмінить її при потребі. А разом з тим Харрі почув і її ім’я – Мартіна. У чоловіка, що тримав цигарковий папір, голова впала ще нижче.

– Дещо лишилось незорозумілим, – пояснив Харрі, коли вони сіли. – Розкажіть, що він був за людина?

– Важко сказати. – Вона зітхнула, дивлячись на запитливий вираз обличчя Харрі. – У наркоманів з таким багаторічним стажем, як у Пера, мозок вже настільки зруйновано, що про особистість важко вести мову. Потяг до наркотиків заступає решту всього.

– Розумію, але я про те, яким він був… для людей, що близько з ним зналися…

– Боюся, нічим у цьому вам не зараджу. Спитайте у його батька, на що обернувся його син як особистість. Він багато разів приходив сюди, забирав його. Та врешті-решт відступився. Пер почав поводитися вдома вкрай вороже, бо вони позамикали від нього всі цінні речі. Вони просили мене дивитися за хлопцем. Я відповіла, що ми зробимо все, на що спроможні, але дива обіцяти не можемо. Так і трапилось…

Харрі глянув на дівчину. Її обличчя набуло звичного для соціальних працівників смиренного виразу.

– Справжнісіньке пекло. – Харрі почухав литку.

– Мабуть, треба самому бути наркоманом, щоб зрозуміти все до краю.

– Я про життя його батьків.

Мартіна промовчала. До сусіднього столика підійшов хлопець у драній надимнутій куртці. Відкривши прозорий пластиковий пакунок, витрусив купу сухого тютюну. Мабуть, добутого з сотень недопалків. Тютюн засипав і цигарковий папір, і чорні пальці непорушної постаті, що сиділа там.

– Щасливого Різдва, – мовив хлопець і поплівся геть старечою ходою, властивою наркоманові.

– То що ж лишилось незрозумілим? – спитала Мартіна.

– Аналіз крові показав, що він не був під кайфом.

– То й що?

Харрі дивився за сусідній столик. Чоловік, що сидів там, відчайдушно силкувався скрутити цигарку, але пальці не слухались його. Рудою щокою покотилася сльоза.

– Я знаю, що воно таке – бути під кайфом, – мовив Харрі. – Ви не чули бува, чи він комусь не заборгував грошей?

– Ні. – Її відповідь була короткою й рішучою. Такою короткою та рішучою, що Харрі вгадав, якою буде відповідь на наступне питання.

– Але ви, певно, могли б…

– Ні, – не дала доказати вона. – Не можу я випитувати. Ці люди нікому не цікаві, й я тут для того, щоб допомагати їм, а не переслідувати.

Харрі довго дивився на неї.

– Маєте рацію. Даруйте, більше не питатиму.

– Дякую.

– Тільке одненьке останнє питання.

– Гаразд.

– Чи ви… – У голові промайнуло: дарма це я, схибив. – Чи ви повірите, коли я скажу, що мені вони не байдужі?

– А чи варто?

– Я ж розслідую обставини смерті людини, котру всі вважають безперечним самогубцем і яка всім байдужа.

Вона мовчала.

– Смачна у вас кава. – Харрі підвівся.

– На здоров’я. Благослови вас Бог.

– Дякую, – відповів Харрі й, на свій подив, відчув, що у нього палають вуха.

Підійшовши до виходу, Харрі зупинився біля охоронця, озирнувся, але вона вже пішла. Охоронець у светрі з каптуром запропонував йому зелений пакунок з пайкою, але він, подякувавши, відмовився. Щільніше запнув пальто, вийшов на вулицю, де багряне призахідне сонце вже занурювалося у води Осло-фіорда, й попростував до Акера. Біля «Ейки», просто у заметі, стояв хлопець у драній надимнутій куртці, один рукав він підгорнув, з вени на передпліччі стирчав шприц. Він усміхався, дивлячись крізь Харрі та морозяну поволоку над Грьонланном.

Розділ 6

Понеділок, 14 грудня. Халворсен

Пернілла Голмен здавалася ще тендітнішою, сидячи у кріслі на Фреденборгвейєн і дивлячись на Харрі великими заплаканими очима. На колінах тримала обрамлену синову світлину.

– Тут він має дев’ять рочків, – мовила вона.

Харрі мимоволі ковтнув клубок у горлі. Почасти через те, що, дивлячись на усміхненого хлопчину в рятівному жилеті, нікому й на думку не спаде, що він скінчить своє життя у контейнері з кулею у скроні. Почасти тому, що знімок нагадував йому про Олега, котрий часом, забувшись, кликав його татом. Чи багато часу знадобиться йому, щоб називати батьком Матіаса Лунн-Хельгесена?

– Біргер, мій чоловік, зазвичай ходив шукати його, коли хлопець зникав на кілька днів, – вела далі Пернілла Голмен. – Хоча я просила його припинити шукати, не могла більше стерпіти присутності Пера.

– Чому? – швидко спитав Харрі. Решта зачекає.

Біргер Голмен поїхав у ритуальне бюро, розповіла вона, коли Харрі не попередивши подзвонив у двері.

Вона схлипнула:

– Чи ви колись мешкали в одній квартирі з наркоманом?

Харрі не відповів.

– Він крав усе, що втрапляло під руку. Ми мовчали. Себто Біргер мовчав, він з нас двох найбільш люблячий з батьків. – Вона скривила тремтячі губи, силкуючись посміхнутися. – Він завжди й у всьому був на боці Пера. Аж до того дня цієї осені, коли Пер почав мені погрожувати.

– Погрожувати?

– Так. Мало не вбив мене. – Пернілла Голмен, дивлячись на світлину, протирала скло, ніби воно забруднилося. – Зранку Пер подзвонив у двері, я не хотіла впускати його, адже була сама удома. Він плакав і благав, але я вже навчена його іграми, тож не відчинила дверей. Пішла на кухню, сіла. Гадки не маю, як Пер зміг увійти, але раптом він став переді мною з пістолетом у руці.

– З тим, яким він…

– Гадаю, так.

– Далі.

– Він наказав мені відчинити шафу, де лежали мої коштовності. Та дещиця, що ще лишилась, адже решту він уже давно повиносив. Потім пішов геть.

– А ви?

– Я? У мене нерви не витримали. Коли повернувся Біргер, він відвіз мене у лікарню. – Вона знову схлипнула. – Там навіть ліки мені відмовилися дати. Мовляв, уже досить.

– Які ліки?

– А ви як гадаєте? Заспокійливе. Досить! Якщо через сина щоночі не спиш, боячись, що він повернеться… – Вона не доказала, затулила рукою губи. На очах виступили сльози. Потому прошепотіла так тихо, що Харрі заледве почув. – Часом жити несила…

Харрі кинув оком на нотатник – він не занотував ані слова, але подякував:

– Спасибі.

– One night, is that correct, Sir?[7] – спитала дівчина-адміністратор за стійкою у готелі «Скандія», що біля Центрального вокзалу в Осло, не відводячи очей з замовлення на моніторі комп’ютера.

– Yes, – відповів чоловік.

Вона зауважила, що на ньому бежеве пальто. З верблюжої шерсті. Чи штучної.

Довгі, пофарбовані червоним лаком нігті, ніби налякані таргани, пробігли клавіатурою. Штучна верблюжа шерсть у зимовій Норвегії. Чом би й ні. Вона бачила на фото верблюдів у Афганістані, а її друг писав та розповідав, що морози там не слабші за норвезькі.

– Will you pay by VISA or cash, Sir?[8]

– Cash.

Вона поклала на стійку реєстраційний бланк та ручку, попросила паспорт.

– No need, – мовив він. – I will pay now.[9]

Він розмовляв англійською майже як британець, хоча щось у тому, як він вимовляв приголосні, наштовхувало на думку про Східну Європу.

– Все-таки прошу паспорт, пане. Міжнародні правила.

Він погідливо кивнув, простягаючи їй тисячну купюру та паспорт. Republika Hrvatska. Мабуть, одна з новоутворених держав на Сході. Адміністраторка полічила решту, поклала у касу тисячну банкноту, нагадавши собі перевірити купюру проти світла, коли пожилець піде. Вона намагалася дотримувати певного стилю, хоча поки що працювала у готелі середнього рівня. Утім, цей чоловік не скидається на афериста, радше має вигляд… вигляд кого? Вона віддала йому пластикову картку-ключ, назвала поверх, показала, де ліфт, повідомила, коли можна поснідати й коли треба виїжджати з номера.

– Will there be anything else, Sir?[10] – процвірінькала вона, чудово усвідомлюючи, що її англійська та манери занадто добрі для цього готелю. Незабаром вона піде у кращий готель. А якщо не вийде, стане менш послужливою.

Кахикнувши, він спитав, де є найближча phone booth.

Вона пояснила, що телефонувати можна просто з номера, але він захитав головою, мовляв, ні.

Адміністраторка замислилась. Через мобільний зв’язок таксофони майже зникли з Осло, але неподалік, на Ернбанеторг, один, безперечно, ще зберігся. Насправді, шапкою докинути, але вона, добувши маленьку карту, намалювала маршрут, усе пояснила. Просто як у «Редісоні» чи решті висококласних готелів. Звівши на нього очі, щоб переконатись, що він зрозумів, вона на мить зніяковіла, сама не знати чому.

– Прорвемося, Халворсене!

Вигукнувши звичне привітання, Харрі залетів у їхній спільний кабінет.

– Два повідомлення, – доповів Халворсен. – Тебе кличе до себе новий комісар. А ще до тебе телефонувала якась жінка. З вельми приємним голосом.

– Невже? – Харрі кинув пальто у бік вішалки. Воно впало на долівку.

– Господи, – не втримався Халворсен, – невже нарешті упорався?

– Ти про що?

– Ти знову кидаєш одяг на вішалку. Й вигукуєш «прорвемося!». Але ж не вчиняв так, відколи Ракель… – Халворсен змовк, зауваживши застережний погляд Харрі.

– Чого хотіла та жінка?

– Надати тобі інформацію. Її звати… – Халворсен попорпався у жовтих папірцях на столі. – Мартіна Екхоф.

– Не знаюся з такою.

– Зі «Сторожової Вежі».

– А-а!

– Вона казала, що попитала людей, і ніхто не чув, щоб Пер Голмен завинив кому-небудь гроші.

– Невже? Мабуть, треба зателефонувати їй та спитати, чи немає новин.

– Мені теж таке спало на думку, я спитав її телефон, але вона відповіла, що їй більше немає чого додати.

– Гаразд. Добре. Пречудово.

– Хіба? Чому тоді так захвилювався?

Харрі, нахилившись, підняв пальто, але на вішалку не повісив, а знов нап’яв на себе.

– А як же комісар…

– Доведеться йому зачекати.

Брама у контейнерному складі була розчинена, але табличка недвозначно сповіщала, що в’їзд заборонено й що стоянка розташована за межею території складу. Харрі почухав укушену литку, глянув на довгу прогалину між контейнерами й заїхав у ворота. Контора охоронця розташовувалась у будівлі, зведеній, як казарми, котру за останні три десятиріччя регулярно добудовували. Й то було недалеко від правди. Залишивши автівку біля входу, Харрі легко подолав останні кілька метрів.

Поки він пояснював причину своєї появи та розповідав про вчорашню пригоду, охоронець сидів мовчки, відхилившись на спинку крісла, заклавши руки за голову, й жував сірника.

Сірник – єдине, що рухалось на обличчі охоронця. Але, як видалось Харрі, коли він почув про двобій з собакою, на його губах промайнула посмішка.

– Чорний метцнер, – мовив охоронець. – Родич родезійського риджбека. Тільки я маю такого у всій Норвегії. Чудовий охоронець пес. Ще й негавкітливий.

– Це я зауважив.

Сірник весело підскочив.

– Метцнер – мисливський пес, він підкрадається до здобичі. Щоб не сполохати.

– Себто ви кажете, що він хотів мене… з’їсти?

– Ну так уже й з’їсти. – Охоронець не вдавався до подробиць й невиразно дивився на Харрі, охопивши потилицю сплетеними долонями. Харрі спало на думку, чи то у чоловіка завеликі руки, чи то голова замала.

– Отже, у той час, як за нашими припущеннями, було убито Пера Голмена, ви нічого не бачили й не чули?

– Убито?

– Коли він застрелився. Нічого не бачили й не чули?

– Взимку охорона сидить у будівлі. А метцнер, як я вже згадував, пес негавкітливий.

– Чи слушно це? Я про те, що пес не здіймає тривогу?

Охоронець знизав плечима:

– Він робить свою справу, а ми сидимо у теплі.

– Але пес не знайшов Пера Голмена, коли той проліз на склад.

– Ділянка складу чималенька.

– А згодом?

– Ви про труп? Але ж тіло задубіло на камінь. Та й мерцями метцнер не цікавиться, він бере живу здобич.

Харрі здригнувся.

– У поліцейському звіті зазначено, що, за вашими словами, Пера Голмена ви раніше ніколи тут не бачили.

– Саме так.

– Я заходив до його матері й взяв у неї сімейну світлину. – Харрі поклав знімок на стіл перед охоронцем. – Погляньте й напевне скажіть мені, що ви ніколи раніше не бачили цього чоловіка.

Охоронець опустив очі. Перекинув сірника у куточок рота, хотів щось сказати, але раптом завмер. Вийняв руки з-за потилиці, схопив знімок. Довго вдивлявся.

– Еге ж. Помилився я. Бачив я його тут улітку. Важко вгадати… у тому, хто лежав у контейнері.

– Цілком вас розумію.

За кілька хвилин, вже збираючись йти, Харрі спочатку ледь відчинив двері й визирнув надвір. Охоронець засміявся:

– Удень собаку замкнено. До того ж, метцнер має вузькі зуби, рана швидко загоїться. Спочатку я мав на думці придбати кентуккського тер’єра. Він має ікла, мов пилка. Поталанило вам, інспекторе.

– Гаразд, – мовив Харрі. – Будьте готові, невдовзі до вас навідається наша співробітниця й вашому бровкові доведеться укусити дещо інше.

– То що? – спитав Халворсен, тихенько об’їжджаючи снігозбиральну машину.

– Собаці дадуть вкусити щось м’яке, на кшталт глини, – сказав Харрі. – Потім Беата зі своїми криміналістами заллє відбиток гіпсом, той застигне, й вийдуть ніби собачі щелепи.

– Он воно як… І цього стане, щоб довести, що Пера Голмена убили?

– Ні.

– Ти наче казав…

– Я казав, що саме це мені й потрібно, щоб довести убивство. The missing link[11] у низці доказів.

– А решта ланок які?

– Звичайні. Мотив, знаряддя убивства і привід. Тут звертай праворуч.

– Не второпаю. Ти казав, що підозра ґрунтується на тому, що Пер Голмен використав лещата, щоб пройти на склад?

– Я казав, що я цим здивований. А якщо точніше: пропащий героїновий наркоман шукає собі притулку в контейнерах, але водночас з тим міркує так тверезо, що загодя приносить лещата, щоб зламати браму. От я й почав копати глибше. Паркуйся отут.

– Не розумію, як ти можеш стверджувати, що знаєш винного?

– Міркуй самотужки, Халворсене, адже ти знаєш усі факти.

– Не терплю оцих твоїх вивертів.

– Я лише прагну, щоб ти став гарним поліцейським.

Халворсен кинув косим оком на старшого колегу – чи не кпинить? Обоє вийшли з авто.

– Замикатимеш чи ні? – спитав Харрі.

– Замок уночі замерз. Вранці я зламав ключа. Й давно ти знаєш винного?

– Певний час.

Вони перетнули вулицю.

– Знайти, хто – це найпростіше. Підозрюваний очевидний. Чоловік. Кращий друг. Чоловік з гарною репутацією. Але аж ніяк не дворецький. Клопіт не у цьому, а в іншому – як довести те, що відчуваєш чуттям давним-давно. – Харрі натиснув на домофоні кнопку з написом «Голмен». – Саме це ми зараз і робитимемо. Дістанемо шматочок мозаїки, який оберне на око незв’язну інформацію у міцний ланцюг доказів.

З динаміка почулося: «Слухаю».

– Це Харрі Холе з поліції. Чи ми можемо зайти?

Замок задзижчав.

– І діяти треба швидко, – застеріг Харрі. – Більшість убивств розкривають або у перші двадцять чотири години, або не розкривають узагалі.

– Дякую, я це вже чув, – відповів Халворсен.

Біргер Голмен чекав на них на сходовому майданчику.

– Заходьте, – мовив він і пішов уперед у вітальню.

Біля дверей у лоджію стояла ще не прикрашена по-різдвяному ялинка.

– Дружина відпочиває, – мовив Біргер Голмен, випереджаючи Харрі, поки той не спитав.

– Ми неголосно, – мовив Харрі.

Біргер Голмен зажурено посміхнувся:

– Вона не прокинеться.

Халворсен кинув на Харрі стрімкий погляд. Той гмикнув.

– Мабуть, випила заспокійливе?

Біргер Голмен кивнув:

– Завтра похорон.

– Звісно, це важке випробування. Але дякую за фото.

Харрі поклав на стіл світлину: Пер Голмен сидячи й батьки обабіч. Захищають. Чи, якщо глянути з іншого боку, утримують під вартою. У кімнаті запала тиша. Біргер Голмен почухав передпліччя під сорочкою. Халворсен нахилився у кріслі уперед, потім відхилився назад.

– Чи ви добре обізнані у тому, що таке наркозалежність, Голмене? – спитав Харрі, не підводячи на чоловіка очей.

Біргер Голмен зморщив чоло.

– Моя дружина лише випила снодійне, але з цього не випливає, що я…

– Я маю на увазі не вашу дружину. Можливо, її ви зможете порятувати. Я про вашого сина.

– Ну, дещо знаю, певна річ. Він сидів на героїні, й у цьому було його горе. – Він хотів щось додати, але передумав. Не зводив очей зі світлини на столі. – Наше спільне горе.

– Безсумнівно. Але якби ви добре зналися на тому, що таке наркозалежність, ви б розуміли, що вона пригнічує решту.

Голос Біргера Голмена раптом обурено затремтів:

– Чи ви гадаєте, інспекторе, що я не свідомий цього? Гадаєте… що моїй дружині… він. – Його душили сльози. – Рідній матері…

– Я знаю, – відповів Харрі, – але наркотик важливіший за матір, важливіший за батька. За саме життя. – Харрі зітхнув. – І за смерть.

– Я геть виснажений, інспекторе. Скажіть, чого вам треба?

– За аналізом крові, ваш син помер не від дози. Тобто йому було дуже зле. А коли героїновий наркоман почувається зле, він так конче потребує «рятівної» дози, що спроможний погрожувати навіть рідній матері, аби лише добути наркотик. Саме наркотик, а не кулю у скроню, укол у передпліччя, у шию, у пах чи в будь-яке інше місце, де є чиста вена. Вашого сина знайшли зі шприцом та пакетиком героїну, Голмене. Він не міг застрелитися. Через те, що найважливішим для нього був наркотик. Над усе… навіть над…

– …смерть. – Біргер Голмен сидів, обхопивши голову руками, але голос у нього лунав виразно. – Отже, ви вважаєте, що мого сина вбили. Чому?

– Сподіваюся, ви нам поясните.

Біргер Голмен не відповів.

– Бо він погрожував їй? – спитав Харрі. – Бо треба убезпечити дружині спокій?

Голмен підняв голову.

– Ви про що?

– Упевнений, що ви тинялися неподалік Плати, чекаючи. А коли він явився й придбав дозу, пішли за ним слідом. На склад контейнерів. Адже він ночував саме там, коли не мав іншого прихистку.

– Я про це нічого не знаю. Це нечувано, я…

– Та знали ви, знали. Я показав охоронцеві світлину, й він упізнав чоловіка, про якого я спитав.

– Пера?

– Ні, вас. Ви приходили туди улітку. Питали, чи можна пошукати сина у порожніх контейнерах.

Голмен не зводив з Харрі очей, а той вів далі:

– Ви незле все спланували. Обценьки, щоб дістатися на склад, порожній контейнер – цілком придатне для наркомана місце, щоб звести рахунки з життям, та ще й ніхто не зауважить та не почує, як ви стрілятимете. Із пістолета, який, як підтвердить мати Пера, був при її синові.

Халворсен не зводив погляду з Біргера Голмена, тримався напоготові, але той навіть не намагався що-небудь робити. Він лише голосно дихав носом, дивився у порожнечу, почісуючи передпліччя.

– Ви нічого не доведете, – відповів Голмен, наче аж із жалем.

Харрі розвів руками. У тиші, що раптом спала, залунало дзеленчання дзвіночків з вулиці.

– А що, свербить? Несила терпіти?

– Та пусте.

– Можна глянути просто тут, а можна у відділку. Обирайте, Голмене.

Дзвіночки лунали щомить голосніше. Сани? У центрі міста? Халворсен мав невідступне передчуття, що ось-ось пролунає вибух.

– Гаразд, – згодився Голмен, розстібаючи сорочку й закочуючи рукав.

На білому волохатому передпліччі виднілися дві малесенькі зашкарублі вавки. А шкіра навколо набула яскраво-червоного забарвлення.

– Поверніть руку, – попросив Харрі.

Така сама вавка, але однісінька, була з внутрішнього боку передпліччя.

– Страшенно сверблять собачі укуси, еге ж? – мовив Харрі. – А надто за десять-чотирнадцять днів, коли починають затягуватися. Таке мені лікар у травмопункті сказав, застерігши, щоб не розчісував вавок. Не варто б і вам розчісувати, Голмене.

Голмен порожнім поглядом дивився на власну руку.

– Справді?

– Три дірочки від зубів. Прислужившись зліпком щелепи, ми, Голмене, доведемо, який саме собака вкусив вас на контейнерному складі. Сподіваюся, ви легко відбилися.

Голмен захитав головою:

– Я не хотів… Я лише прагнув визволити її…

Дзвіночки на вулиці враз затихли.

– Чи ви визнаєте себе винним? – мовив Харрі, роблячи знак Халворсену, котрий враз поліз у внутрішню кишеню, але ані ручки, ані аркуша паперу там не знайшов. Харрі завів очі під лоба й поклав на стіл свого нотатника.

– Він казав, що вкрай змучився. Що йому несила більше терпіти. Я знайшов йому місце у Притулку. Ліжко та триразове харчування за тисячу двісті крон на місяць. Й за місяць-два його обіцяли взяти у програму лікування метадоном. Потому він знов зник, а коли я зателефонував у Притулок, мені сказали, що він утік, не заплативши за помешкання, а згодом… згодом він заявився до нас. З пістолетом.

– Й тоді ви наважились?

– Він уже був пропащим. Я втратив сина. Я не міг дозволити, щоб він забрав її з собою.

– Як ви знайшли його?

– Не на Платі. Я знайшов його біля «Ейки», сказав, що хочу придбати у нього пістолет. Зброя була при ньому, він показав пістолет і хотів зразу отримати гроші. Але я відповів, що при собі грошей не маю, мовляв, зустріньмося біля задньої брами контейнерного складу наступного вечора. Знаєте, а мені втішливо, що ви… що я…

– Скільки? – спитав Харрі.

– Перепрошую?

– Скільки ви мали намір заплатити?

– П’ятнадцять тисяч крон.

– І…

– Він прийшов. Виявилось, що набоїв у нього немає і, як він сам зізнався, взагалі не було.

– Але ви, певна річ, завбачили це, та ще й калібр стандартний, тож добути набої було неважко, адже так?

– Авжеж.

– Спочатку ви заплатили йому?

– Що?

– Нічого, пусте.

– Зрозумійте мене, це завдавало страждань не лише нам з Перніллою. Для Пера теж кожен день був пекельним. Мій син уже помер й лише чекав, аби хтось зупинив йому серце, котре ніяк не спиняло биття. Чекав…

– Спасителя.

– Так. Саме так. Спасителя.

– Але ж це не ваша справа, Голмене.

– Так. Це справа Господня. – Голмен, опустивши голову, щось пробурмотів.

– Як ви сказали?

Голмен підвів голову, але погляд його блукав у просторі, ні на чому не спиняючись.

– Але якщо Господь не робить своєї справи, її мусить зробити хтось замість нього.

На вулиці брунатні сутінки повили жовті ліхтарі. Коли випадав сніг, в Осло навіть уночі було ясно. Звуки були ніби загорнені у бавовну, а сніг поскрипував, мов феєрверк удалині.

– Чому ми не забрали його? – спитав Халворсен.

– Він не замірюється тікати, натомість має дещо розповісти дружині. За годину-дві пошлемо за ним машину.

– А він просто-таки артист.

– Невже?

– Але ж ридав, коли ти повідомив про синову смерть, хіба ні?

Харрі замислено захитав головою:

– Тобі ще чимало треба вчитися, Молодший.

Халворсен спересердя ко5пнув сніг.

– То просвіти мене, о наймудріший.

– Вбивство – це такий винятковий вчинок, що люди витісняють його зі свідомості, сприймаючи як напівзабуте жахіття. Я чимало разів бачив таке. Лише коли про це розповість інша особа, убивця, врешті, усвідомлює, що це існує не лише у його голові, а трапилось насправді.

– Еге ж. Утім, все одно холоднокровний добродій.

– Хіба ти не зауважив, що він геть розчавлений. Певно, Пернілла мала рацію, кажучи, що з них двох саме він любив сина більше.

– Любив? Убивця? – Голос у Халворсена мало не зірвався від обурення.

Харрі поклав руку йому на плече:

– Поміркуй сам. Хіба це не найбільший прояв кохання – пожертвувати рідним сином?

– Але ж…

– Я розумію, що у тебе на думці, Халворсене. Призвичаюйся, хлопчику, що такі моральні парадокси сповнюватимуть кожен день твого життя.

Халворсен торкнув незамкнені дверцята, але вони намертво примерзли. Несподівано роздратовано він смикнув дверцята, й ті, затріскотівши, розчинилися, а ґумова прокладка так і лишилася у проймі.

Вони посідали в авто, Харрі спостерігав, як Халворсен повертає ключ запалення, а другою рукою доволі сильно ляскає себе по лобі. Двигун заревів.

– Халворсене… – повів Харрі.

– Хай там як, а справу розкрито, комісар зрадіє, – голосно промовив Халворсен, кермуючи на дорогу просто перед вантажівкою, що пищала. Потім показав змерзлий середній палець у люстерко. – Тож звеселімося трошки. – Опустивши руку, він знову ляснув себе по лобі.

– Халворсене…

– Що таке? – пробурмотів той.

– Припаркуй авто на узбіччі.

– Що?

– Паркуйся.

Халворсен загальмував на узбіччі, біля тротуару, відпустив кермо й порожнім поглядом прикипів до вітрового скла. Поки вони гостювали у Голменів, скло вкрилося морозними візерунками. Халворсен голосно дихав, його груди різко здіймались та опускались.

– Часом хочеться послати таку роботу до бісової матері, – мовив Харрі. – Не переймайся.

– Не перейматимусь, – відповів Халворсен, дихаючи так само важко.

– Ти сам собою, а вони – самі собою.

– Так.

Харрі поклав долоню на спину Халворсену, зачекав. За кілька хвилин відчув, що колега став дихати спокійніше.

– Молодець, – мовив Харрі.

Обидва мовчали, поки машина, маневруючи у потоці пообіднього транспорту, котилася у Грьонланн.

Розділ 7

Вівторок, 15 грудня. Анонімність

Він височів на найвищому місці найжвавішої вулиці Осло, котра носила ім’я шведсько-норвезького короля Карла Юхана, – Карл-Юханс-гате. Він запам’ятав план міста, який взяв у готелі, й знав, що будівля, обриси котрої виднілися на заході, – то королівський палац, а на сході – Центральний вокзал.

Він сіпнувся.

Високо на стіні палав червоний неоновий термометр, що сповіщав про мороз, й від найменшого поруху повітря відчувався шпаркий холод, що проймав верблюже пальто, котрим він досі був цілком задоволений, а надто через те, що придбав його у Лондоні за помірною ціною.

Годинник біля термометра показував 19:00. Він попростував на схід. Обставини ніби вдало складаються. Темно, люди сунуть хмарою, відеокамери лише біля двох банків, та й ті повернуті на їхні ж таки банкомати. Метро він вже вилучив з переліку шляхів відступу, позаяк там, певно, купа камер спостереження та дещиця народу. Осло, виявляється, менше, ніж він гадав.

Він зайшов у крамничку одягу, де вподобав блакитну вовняну шапку за сорок дев’ять крон та вовняний жакет за дві сотні, але змінив думку, зауваживши тоненький дощовик за сто двадцять. Одягаючи його у примірочній, він помітив, що пастилки дезодоранту з Парижа так і лежали у його кишені, розламані, подекуди розкришені на порошинки.

За сотню метрів вулицею, ліворуч, розташовувався ресторан. Найперше він переконався, що у гардеробі – самообслуга. Чудово, воно й простіше. Пройшов у залу. Напівзалюднена. Добрий огляд. З того місця, де він стоїть, видно всі столики. Поряд виріс офіціант, й він замовив на завтра на шосту столик біля вікна.

Перш ніж піти, перевірив туалет. Приміщення вікон не має. Себто єдиний запасний вихід – через кухню. Незле. Звісно, ідеальних місць не трапляється, та й не надто ймовірно, щоб йому знадобився інший шлях відступу.

Вийшовши з ресторану й кинувши погляд на годинник, він вулицею для пішоходів попростував до вокзалу. Люди дивилися під ноги та убік. Маленьке місце, утім, наділене по-столичному холодною відчуженістю. Добре.

На пероні експресу, який ішов у аеропорт, він знов глянув на годинник. Від ресторану шість хвилин ходи. Потяги йшли що десять хвилин й за дев’ятнадцять хвилин вже були в аеропорту. Отже, можна сісти на потяг о 19:20 й вже о 19:40 бути на місці. Прямий рейс до Загреба о 20:10. У кишені він вже мав квиток, придбаний безпосередньо у компанії САС.

Цілком задоволений, він, вийшовши з нового вокзального терміналу, зійшов сходами під скляний дах, де колись, безперечно, був дебаркадер, а наразі понатикано крамниць, й вийшов на майдан. Йорнбанеторг – так було зазначено на мапі. Посеред майдану, втричі більший за природні розміри, красувався величезний тигр, що завмер у русі, поміж трамвайних рейок, машин та натовпу людей. Але телефонів-автоматів ніде немає, хоч адміністраторка казала інакше. Наприкінці майдану, біля навісу, стояла юрба людей. Він наблизився. Дехто балакав, нахиливши одне до одного вкриті каптурами голови. Можливо, мешкають в одному районі, по сусідству, й чекають на той самий автобус. Щоправда, йому вони скидалися на дещо інше. Він зауважив, як худорляві постаті передають щось із рук у руки, поспішаючи геть, горблячись від шпаркого вітру. Збагнув, у чому річ. Адже ж бачив, як продають героїн – і у Загребі, й у інших європейських містах, хоча ніде не торгували так неприховано, як тут. Й збагнув, на що це йому скидалося. Невеличкі купки людей, у яких він і сам колись стояв, коли пішли серби. Біженці.

Але згодом автобус таки під’їхав. Білого кольору. Зупинився трохи далі за навісом. Двері розчинилися, але ніхто не сідав у автобус. Звідти вийшла дівчина у формі, котру він враз упізнав. Армія спасіння. Він уповільнив крок.

Дівчина підійшла до жінки й допомогла їй зійти в автобус. Слідом за ними увійшли двоє чоловіків.

Він зупинився, спостерігаючи за ними. Випадковість, міркував він, не більше й не менше. Він відвернувся. На стіні невеличкої каплички побачив три таксофони.

За п’ять хвилин він уже повідомив їй у Загреб, що у нього все добре.

– Останнє завдання, – повторили у слухавці.

А Фред розповів, що на стадіоні «Максимар» блакитні леви, «Динамо»-Загреб, граючи проти «Рієки», пішли на перерву, ведучи у рахунку 1:0.

Розмова коштувала 15 крон. На капличковому годиннику показувало 19:25. Пішов зворотний відлік.

Група зібралася у парафіяльному будинку при церкві Вестре-Акер.

Високі замети обрамляли щебеневу стежину, що йде до цегляного будиночка на схилі біля цвинтаря. У голому приміщенні зі стільцями уздовж стін та довгим столом зібралося чотирнадцятеро людей. На перший погляд, можливо, складалося враження, що тут відбувається зібрання житлового кооперативу, адже за обличчями, статтю, віком та одягом не можна було визначити, що то за люди. Від вікон та лінолеуму долі відбивалося різке світло. Зібрання тихцем перемовлялося, крутячи у руках картонні стаканчики. Гучно зашипіла відкоркована пляшка «Ферріса».

Рівно о 19:00 чиясь рука задзеленчала дзвіночком, усі розмови постихали. Всі звернули погляди на жінку років тридцяти п’яти. Вона теж дивилася просто у вічі, не боячись. Тонкі губи підмальовані помадою, тому видавалися м’якішими, густі довгі біляві коси зібрані простенькою застібкою, великі руки спокійно лежали на столі. Витончена жінка, така, що має привабливі риси обличчя, але їй бракує шарму, аби, за норвезькою міркою, назвати її чарівливою. Вона випромінювала стриманість і силу, а владний голос, що за мить сповнив кімнату, ще й посилив це враження.

– Доброго дня, мене звати Астрід, я алкоголічка.

– Привіт, Астрід! – в один голос відповіли присутні.

Астрід нахилилася до книги, що лежала перед нею на столі, й почала читати:

– Єдина умова членства у Спільноті анонімних алкоголіків – це прагнення кинути пити.

Вона вела далі, а ті, що сиділи за столом, знаючи напам’ять усі дванадцять заповідей, ворушили губами. Коли вона замовкала, переводячи подих, згори лунали співи, – там репетирував церковний хор.

– Тема на сьогодні – перша сходинка – така: «Ми визнаємо, що були слабкі перед алкоголем і не мали більше змоги упоратися з власним життям». Я почну й висловлюватимусь коротко, бо, гадаю, покінчила з першою сходинкою.

Астрід зітхнула і криво усміхнулася.

– Я не п’ю вже сім років, але щодня, прокинувшись, найперше, що я кажу собі, – я алкоголічка. Мої діти про це не знають, гадають, мама просто дуже легко п’яніла й припинила пити, бо ставала дуже злою. У моєму житті для збереження рівноваги потрібна слушна частка правди й слушна частка брехні. Все може полетіти шкереберть, але я живу одним днем, уникаю першої випивки й наразі працюю над одинадцятою сходинкою. Дякую вам.

– Дякуємо, Астрід, – гримнуло зібрання й заплескало у долоні, а нагорі у цей час прославляли Господа.

Вона кивнула високому чоловікові з коротко підстриженим волоссям, ліворуч від себе.

– Привіт, мене звати Харрі, – мовив він хрипким голосом. Тонка сітка червоних прожилок на чималенькому носі свідчила про багаторічне, аж ніяк не тверезе життя. – Я – алкоголік.

– Привіт, Харрі.

– Я тут новачок, це лише моя шоста зустріч. Чи то сьома. Наразі я ще перебуваю на першій сходинці. Тобто знаю, що я алкоголік, але гадаю, що тримаю себе під контролем. Отож, своєю присутністю тут я ніби сам собі суперечу. Але я дав слово своєму психологові, другові, котрий хоче мені лише добра. За його словами, якщо я спроможуся витримати перші кілька тижнів міркувань про Бога та про духовність, то побачу, що це діє. Я гадки не маю, чи здатні анонімні алкоголіки допомогти самі собі, але я ладен спробувати. Чом би й ні?

Він повернувся ліворуч, показуючи, що договорив. Хтось заплескав у долоні, але Астрід перебила їх:

– Певно, ти вперше взяв слово під час нашого зібрання, Харрі. Й це чудово. Але, оскільки вже завів про це мову, то, може, розповіси більше?

Харрі глянув на неї. І решта присутніх теж. Методика забороняла тиснути на учасників групи. Астрід дивилася йому просто у вічі. Він і на минулих зустрічах відчував її погляд, але відповів лиш раз. Зміряв її нахабним всеохоплюючим поглядом з голови до п’ят, і то не один раз. Загалом побачене припало йому до душі, але найбільше уподобав він те, що коли він глянув на неї наступного разу, вона густо зашарілася. Й під час наступного зібрання дивилася на нього, мов на порожнє місце.

– Ні, дякую, – відповів Харрі.

Несміливі оплески.

Харрі покосував на неї, поки говорив його наступник.

Після зібрання вона спитала, де мешкає Харрі, й запропонувала його підвезти. Харрі завагався, а хор на другому поверсі у цей час наполегливо прославляв Господа.

За півтори години вони обоє мовчки випалювали по цигарці, спостерігаючи за димом, який забарвлював синім відтінком темряву в кімнаті. Сире простирадло на вузькому ліжкові Харрі ще пашіло теплом, але через холод у кімнаті Астрід до самого підборіддя натягла тонку білу ковдру.

– Було чудово, – мовила вона.

Харрі не відповів, гадаючи, що вона, мабуть, не питає.

– Я кінчила. Першого ж разу. Це не…

– Отже, маєш чоловіка-лікаря?

– Ти вже питав. Відповідь незмінна: так.

Харрі кивнув.

– Чи ти чуєш цей звук?

– Який звук?

– Цокання. Це твій годинник?

– Я не маю годинника. Мабуть, твій.

– Він електронний, не цокає.

Вона поклала руку йому на стегно. Харрі виліз із ліжка. Крижаний лінолеум обпік підошви.

– Хочеш води?

– М-м-м.

Харрі пішов у ванну. Відкрив кран, глянув у дзеркало. Що там вона казала про самотність у його очах? Він нахилився уперед, але побачив лише блакитну сітківку навколо маленьких зіниць й тонку сітку прожилок на білках. Халворсен, зрозумівши, що у них з Ракеллю все скінчилось, сказав, що йому треба шукати втіх у інших жінок. Чи то пак, як він висловився, «витрахати» меланхолію зі своєї душі. Але Харрі не міг, та й не хотів. Знав, що будь-яка жінка, якої він торкнеться, обернеться на Ракель. Йому треба забути, вигнати її зі своєї крові, а не зараджувати такою собі сексуальною метадоновою терапією.

Утім, можливо, він помиляється, а Халворсен має рацію. Бо йому було добре. Справді добре. Замість відчуття порожнечі, бо намагався угамувати одну жагу, утамовуючи іншу, він почувався сповненим життям. Й одночасно – знесиленим. Вона знесилила його. І йому сподобалось, як вона це робила. Може, й справді все просто, і для нього так само?

Харрі, відступивши на крок назад, розгледів власне тіло. За минулий рік він схуднув. Поменшало жиру, але й м’язів теж. Скидається тепер на батька. Імовірно.

До кімнати він повернувся з великою півлітровою склянкою води, котру вони випили вдвох. Згодом Астрід знов припала до нього. Спочатку її шкіра видавалася вологою та холодною, але за мить він відчув її тепло.

– А тепер розповідай, – мовила вона.

– Про що розповідати? – Харрі спостерігав за димом, який, звиваючись, скидався на якусь літеру.

– Як її звати? Адже уся справа у «ній», чи не так?

Літера розтанула.

– Можливо.

Харрі спостерігав, як вогонь зжирає цигарку, й розповідав. Спочатку небагатослівно. Жінка, що лежить з ним поряд, – геть чужа, у спальні зовсім темно, слова, злетівши з губ, розчинялися, він гадав, що, певно, саме так усе відбувається у сповідальні. Вихлюпуєш все із себе. Чи то «відпускаєш», як кажуть на зібраннях анонімних алкоголіків. І він повів розповідь далі. Про Ракель, яка торік виставила його за двері, вирішивши, що він одержимий гонитвою за «кротом» у поліції, за Принцом. І про Олега, її сина, котрого викрали просто з дитячої і тримали у заручниках, коли Харрі нарешті наблизився на відстань пострілу. Олег упорався, добре упорався, якщо зважати на обставини викрадення й на те, що Харрі просто на його очах убив викрадача у ліфті на Кампені. А ось для Ракелі все склалося гірше. За два тижні після викрадення, дізнавшись подробиці, вона сказала, що не бажає його більше бачити у своєму житті. Радше – в Олеговім житті.

Астрід кивнула.

– Вона полишила тебе через шкоду, якої ти їм завдав?

Харрі захитав головою.

– Через шкоду, якої я ще не завдав. Поки що.

– Справді?

– Я сказав їй, що справу закрито, але вона повторювала, що я одержимий, і це ніколи не минеться, допоки злочинці гуляють на волі. – Харрі загасив цигарку в попільничці, що стояла на нічному столикові. – Не одні, то інші. Що я повсякчас буду когось ловити. Й цей хтось повсякчас буде для них невідступною загрозою. Для неї це занадто.

– Скорше, це вона одержима.

– Та ні. – Харрі посміхнувся. – Вона має рацію.

– Невже? Поясни.

Харрі знизав плечима.

– Підводний човен… – повів він, але не доказав, бо закашлявся.

– Підводний човен?

– Це вона так сказала. Я ніби підводний човен. Занурююсь туди, де темно, холодно й неможливо дихати, а на поверхню випливаю раз на два місяці. Вона не прагне занурюватися туди зі мною. Цілком слушно.

– Чи ти досі її кохаєш?

Харрі вагався, чи до смаку йому, куди повернула їхня розмова. Він глибоко зітхнув. У голові постала остання сварка з Ракеллю. Його власний голос, тихий, як завжди, коли він сердився чи боявся. «Підводний човен?»

І голос Ракелі: «Порівняння, може, й не найбільш вдале, але ти розумієш…»

Харрі здіймає руки:

– Чому ні, чудовий образ. А цей твій… лікар? Хто він, авіаносець?

Вона йому роздратовано:

– Він геть не має до цього стосунку, Харрі. Справа у нас. У тобі і мені. Й Олегові.

– Будь ласка, не прикривайся Олегом.

– Не прикривайся…

– Ти використовуєш його як заручника, Ракель…

– Я? Використовую його як заручника? Хіба я викрадала Олега? Хіба я приклала йому до скроні пістолет, коли тобі вкрай треба було утамувати власну жагу помсти?

Жили на її шиї вип’ячуються, вона кричить, її голос стає чужим, неприємним, голосові зв’язки не витримують такого навантаження. Харрі йде, майже безшумно зачиняючи за собою двері.

Він повернувся до Астрід:

– Так, я кохаю її. Чи ти кохаєш свого чоловіка-лікаря?

– Так.

– Тоді чому?

– Він мене не кохає.

– Отже, ти мстишся йому.

Вона здивовано глянула на нього:

– Ні, просто мені самотньо. А ти мені подобаєшся. Мабуть, причини у мене такі ж, як і в тебе. Чи ти сподівався, що все складніше?

Харрі розсміявся:

– Ні-ні. Все гаразд.

– Як ти його вбив?

– Кого?

– А таких багато? Викрадача.

– Не має значення.

– Може, й так, але я прагну почути… – Вона поклала долоню йому поміж ноги, приголубилась, прошепотіла: -…у подробицях.

– Немає сенсу.

– Помиляєшся…

– Добре, але мені не до смаку…

– Припини! – роздратовано скрикнула вона, різко стиснувши йому прутень. Харрі глянув на неї. Блакитні очі зблиснули жорстким блиском у темряві. Вона поспішно всміхнулася, солодко додавши: – Будь ласочка…

За вікном спальні приморожувало дужче, дахи у районі Бішлет потріскували та стогнали, тоді як Харрі переповідав все у подробицях, відчуваючи, як вона спершу заклякла, а згодом, врешті, промовила: «Досить. Я вже наслухалася».

Потому як вона пішла, Харрі ще постояв у спальні, прислухаючись до потріскування. І цокання.

Потім нахилився, щоб підняти піджак, скинутий додолу укупі з рештою одежі, коли вони, у полоні пристрасті, стрімко вдерлися у спальню. Й у кишені знайшов те, що цокало. Прощальний подарунок від Б’ярне Мьоллера. Годинникове скло виблискувало.

Він засунув його у шухлядку нічного столика, але цокання переслідувало його на всьому шляху у країну снів.

Білим рушником з готелю він стер з деталей зброї зайве мастило.

Рух за вікном просотувався усередину рівним гудінням, заглушуючи маленький телевізор у кутку кімнати, у якому було лише три канали із зернистим зображенням, певно, норвезькі. Дівчина-портьє забрала у нього піджак, пообіцявши, що його почистять до ранку. Він розклав деталі одна до одної на розгорнутій газеті. Коли вони попідсихали, він зібрав пістолет, прицілився у люстерко й натиснув на курок. Механізм спрацював плавко, він відчув, як рух віддається у руці та плечі. Сухе клацання, холостий постріл. Удавана страта.

Так вони намагалися розколоти Бобо.

У листопаді 1991-го, по трьох місяцях облоги та бомбардувань, Вуковар нарешті капітулював. Коли серби увійшли у місто, періщив дощ. Укупі з залишками підрозділу Бобо – приблизно вісьмома десятками до смерті зморених, зголоднілих хорватських військовополонених – він стояв у їхніх лавах перед руїнами на тому місці, де колись була головна вулиця. Серби наказали їм стояти «струнко», а самі поховалися по теплих наметах. Дощ періщив як з відра, спінюючи глину. За дві години люди почали падати. Лейтенант з підрозділу Бобо полишив лави й хотів допомогти тому, хто впав, але сербський рядовий, ще зовсім хлопчина, вийшовши з намету, вистрілив йому в живіт. Опісля вже ніхто не рушив з місця, всі спостерігали за зливою, що заступила навколишні пагорби, сподіваючись, що лейтенант незабаром вже не кричатиме. Він сам заплакав, але враз почувся за спиною голос Бобо: «Не скигли». І він замовк.

Надвечір, у сутінках, під’їхав джип з відкритим дахом. Серби висипали з наметів, поставали на варту. Він збагнув, що чоловік на передньому сидінні, ймовірно, командувач, «кремінь з ласкавим голосом» – так його прозвали. На задньому сидінні, похнюпивши голову, сидів якийсь чоловік у цивільному. Джип зупинивсь просто перед лавами полонених, і він, оскільки стояв у першому ряду, почув, як командир наказав цивільному глянути на полонених. Щойно чоловік знехотя підвів голову, він враз його упізнав. Місцевий. З Вуковара. Батько одного з хлопчаків з їхньої школи. Чоловіків погляд ковзнув по лавах, дістався до нього, але без натяку на упізнання ковзнув далі. Командир, зітхнувши, підвівся у авто й зовсім неласкаво загримів:

– Хто з вас має кодове ім’я Маленький Спаситель?

У лавах ніхто не ворухнувся.

– Не насмілюєшся вийти уперед, Mali spasitelj? Підірвав дванадцять наших танків, залишив наших жінок вдовами, а сербських дітлахів сиротами!

Він чекав.

– Ну-ну. А хто з вас Бобо?

Й цього разу ніхто не ворухнувся.

Командир глянув на штатського, котрий тремтливим пальцем тицьнув у Бобо, що стояв у другому ряду.

– Підійди сюди!

Бобо наблизився до джипа та водія, що стояв біля авто. Коли Бобо, ставши «струнко», відав честь, водій збив з нього кашкета просто у багно.

– Як випливає з радіопереговорів, Маленький Спаситель під твоєю орудою, – мовив комендант. – Коли твоя ласка, покажи мені його.

– Ніколи не чув ні про якого спасителя, – була відповідь.

Командувач вдарив його руків’ям від пістолета. З носа Бобо цівкою потекла кров.

– Швидше! Я не хочу мокнути тут під дощем, крім того, на мене чекає обід.

– Я Бобо, капітан хорватської арм…

Командувач кивнув водієві, й той закинув Бобо голову назад так, що кров, котра цебеніла з рота та носа на червону хустку на шиї, змило дощем.

– Телепень! – гаркнув командувач. – Не існує ніякої хорватської армії, є лише зрадники! Обирай: чи ми розстріляємо тебе просто тут і зараз, чи ти зекономиш наш час. Все одно ми знайдемо його.

– А ти все одно нас розстріляєш, – простогнав Бобо.

– Певна річ.

– Чому?

Командувач повернув затвор пістолета. З руків’я крапало. Він притулив дуло до скроні Бобо:

– Тому, що я сербський офіцер, а чоловік має поважати свою роботу. Чи ти готовий померти?

Бобо заплющився, на віях висіли краплини дощу.

– Де Маленький Спаситель? Рахуватиму до трьох, потім стрілятиму. Раз…

– Я Бобо…

– Два!

– Капітан хорватської армії, я…

– Три…

Навіть у гучному шумові дощу сухе клацання пролунало оглушливо.

– Даруй, забув вставити обойму, – мовив серб.

Водій подав йому обойму. Встромивши її у руків’я, зарядив і знов звів курок.

– Остання нагода! Один!

– Я… мій підрозділ…

– Два!

– …перший піхотний батальйон…

– Три!

Знов сухе клацання. Вуковаровець у джипі схлипнув.

– Дідько, обойма порожня! Добре, нумо ще раз, із добрими бойовими набоями?

Вийнявши обойму, він встромив іншу, смикнув затвор.

– Де Маленький Спаситель? Один!

Бобо пробурмотів:

– «Oče naš… Отче наш…»

– Два!

Небо розітнулось, дощ уперіщив стіною, ніби відчайдушно силкуючись зупинити те, що відбувається поміж людей, й, дивлячись на Бобо, він не витримав, уже був розтулив рота, щоб прокричати, що Маленький Спаситель – це він, лише він один – той, що потрібен їм, а не Бобо, хай забирають його. Але цієї миті по ньому пробіг погляд Бобо і відійшов убік, й у його очах він побачив лютий наказ, побачив, як Бобо замотав головою. Потому Бобо здригнувся, кулею розірвало зв’язок душі та тіла, погляд його згас, став безживно-спорожнілим.

У цю мить підбіг молодий серб, котрий поранив лейтенанта.

– Стрілянина біля лікарні! – випалив він.

Командувач вилаявся, зробив знак водієві. За мить двигун заревів, і джип зник у сутінках. Він міг би сказати сербам, що вони не мають причин перейматися. У лікарні немає хорватів, які мали змогу стріляти. Вони всі знезброєні.

Бобо так і лежав обличчям у брудній багнюці. Коли вже геть стемніло й серби вже не могли нікого помітити зі своїх наметів, він полишив лави, нахилився до вбитого капітана, розв’язав вузол на червоній хустці й забрав її.

Розділ 8

Середа, 16 грудня. Вечеря

Восьма ранку, 16 грудня, день, якому судилося стати найхолоднішим за останні двадцять чотири роки, ще потопав у мороці ночі. Харрі вийшов з управління, взявши у Герд під розписку ключі від квартири Тома Волера. Крокував, піднявши комірець пальта, а коли кашляв, звук ніби потопав у бавовні, ніби повітря загусло через холод, стало важким.

Ранковий час пік, люди, тупцяючи тротуарами, поспішали якнайскоріше опинитися у приміщенні, але Харрі йшов широким кроком, трохи напруживши коліна, якщо часом гумова підошва на «док мартенсах» почне ковзатися на утоптаній кризі.

Коли він увійшов у парубоцьке помешкання Тома Волера у центрі міста, небо за пагорбами Екеберга вже заясніло. Після смерті Волера квартира кілька тижнів стояла опечатаною, але під час обшуку не знайшли жодної зачіпки, котра б привела до імовірних співучасників у контрабанді зброї. Принаймні таке сказав начальник поліції, повідомляючи, що ця справа не є першочерговою через «два нагальні розслідування».

Харрі засвітив світло у вітальні й знов відзначив, як по-особливому тихо в оселі покійного. На стіні перед канапою з блискучої чорної шкіри висів вишуканий плазмовий телевізор з великими, з метр заввишки, динаміками обабіч, котрі, безперечно, були частиною стереосистеми. Кілька картин, що зображали синіх кубічних страховиськ, Ракель називала таке лінійно-циркульним мистецтвом.

Він пройшов у спальню. У вікно просотувалося сіре світло. Прибрано. На столі стоїть монітор. Але системного блока немає. Мабуть, забрали перевірити. Але він не бачив його серед доказів, що зберігаються в управлінні. Власне, Харрі від цієї справи відсторонили. Офіційна причина у тому, що через смерть Волера він був під слідством, яке провадив відділ внутрішньої безпеки. Але його зборювало невідступне відчуття, що комусь із колег вкрай невигідно, так би мовити, перевертати все каміння.

Вже збираючись полишити спальню, Харрі раптом щось почув.

У квартирі вже не було мертвої тиші.

Віддалене цокання лоскотало шкіру, й волосинки на шкірі ставали дибки. Звук лунав із шафи. Він завагався. Потім розчинив дверцята. Просто за ними стояв розкритий картонний коробок. Він враз упізнав куртку, котра тієї ночі була на Томі Волері. А на куртці лежав цокаючи наручний годинник. Так само, як і тоді, коли Волер просунув руку у віконце у ліфтових дверцятах, до них, а ліфт поїхав, відтявши йому кінцівку. Потому вони сиділи у ліфті, а між ними долі лежала ця рука, воскова, безживна, ніби відтята у манекена, різнячись лише однією дрібницею – на ній був годинник. І цей годинник цокав, не бажаючи зупинятися, жив, достоту як у оповідці, яку батько читав йому у дитинстві, про серце убитого, яке невгамовно стукотіло, врешті звівши убивцю з розуму.

Чітке цокання, енергійне, настирне. Таке добре запам’ятовуєш. Годинник «Ролекс». Важкий і, мабуть, жахливо дорогий.

Харрі зачинив шафу. Голосно тупаючи, пішов до вхідних дверей. Задзеленчав ключами, замикаючи двері, й гарячково наспівуючи щось, поки не опинився на вулиці, де все заглушив благословенний гуркіт транспорту.

О третій по обіді довгі тіні вже спадали на будинок № 4 на Коммандер-Т. І. Егрімс-плас, й у вікнах штаб-квартири Армії спасіння світилося. О п’ятій стало зовсім темно, й ртуть у градусниках опустилася нижче мінус п’ятнадцяти градусів. Поодинокі приблудні сніжинки падали на дах кумедної автівочки, у якій чекала Мартіна Екхоф.

– Ну ж бо, тату, виходь, – бурмотіла жінка, опасливо зиркаючи на шкалу акумулятора. Хтозна, як електромобіль – подарунок від королівської родини – поводитиметься на морозі. Вона перебрала подумки все, що зробила перед тим, як залишити контору: виклала у Мережу повідомлення про прийдешні, а також скасовані службові зібрання, уточнила розклад чергування в автобусі-їдальні, а також біля кружки на Егерторг, прочитала коректуру листа-відповіді у канцелярію прем’єр-міністра щодо щорічного різдвяного концерту в Концертному залі.

Дверцята авто розчинилися, впустивши холод та чоловіка з густим сивим волоссям під форменим кашкетом, із найяснішими блакитними очима, які лишень знала Мартіна. Принаймні у людей старших за шістдесят. Не без зусиль він поставив ноги між панеллю приладів та сидінням.

– Можна їхати, – мовив він, струшуючи сніг з командирських відзнак, з яких випливало, що він є головним командувачем Армії спасіння у Норвегії. Його коротенька фраза пролунала жваво, невимушено-владно, природно для людей, котрі звикли, що їхні накази завжди виконують.

– Пізно ти, – мовила Мартіна.

– А ти просто янгол. – Батько погладив її по щоці, блакитні очі вилискували енергійністю та веселістю. – Тепер треба поквапитись.

– Тату…

– Одну хвильку. – Він опустив віконце. – Рікарде!

Біля входу до Храму, що розташовувався поряд, під одним дахом із штаб-квартирою, стояв молодик. Він сіпнувся, поспішив до них, клишоного загрібаючи ногами й притиснувши лікті до тулуба. Послизнувшись, мало не впав, але втримався на ногах. Підійшов до авто, перевів дух.

– Слухаю, командувачу.

– Клич мене Давидом, як решта, Рікарде.

– Слухаюсь, Давиде.

– От тільки не на кожному слові, будь ласка.

Погляд Рікарда перескакував з командувача Давида Екхофа на його дочку Мартіну й назад. Двома пальцями він стер піт з верхньої губи. Мартіна часто міркувала, як виходить, що у людини впріває одне й те саме місце, хай яка погода чи вітер. Надто коли під час служби чи за інших обставин він опинявся поруч неї, щось шепочучи, ніби кумедне, утім, може, вона б справді вважала його слова кумедними, якби не його погано приховувана нервовість та надто надокучлива присутність. Та ще піт на верхній губі. Часом, коли Рікард сидів поруч неї й навколо стояла тиша, вона чула, як він шарудів, витираючи упрілу губу. Але він не лише упрівав, у нього дуже швидко відростала напрочуд густа щетина. Вранці приходить у штаб-квартиру щойно поголений, як немовля, гладенький, а вже по обіді біла шкіра набуває сизого відтінку, й увечері він приходить на зібрання, поголившись вдруге.

– Я пожартував, Рікарде, – усміхнувся Давид Екхоф.

Мартіна знала, що жартував батько геть незлобливо. Лише часом був неспроможний зрозуміти, що командує людьми.

– Звісно, – Рікард удавано посміхнувся. Нахилився до вікна. – Привіт, Мартіно!

– Привіт, Рікарде, – привіталася вона, удаючи, ніби розглядає шкалу акумулятора.

– Гадаю, ти спроможний мені прислужитися, – мовив командувач. – Останнім часом дороги дуже скуті кригою, а на моєму авто, попри те, що стоїть зимова ґума, вона непошипована. Я б самотужки змінив, але мені потрібно у «Сторожову Вежу»…

– Знаю, – швидко промовив Рікард. – Вечерятимете з міністром соціального захисту. Сподіваємося, що збереться чимало журналістів. Я розмовляв з шефом прес-служби.

Давид Екхоф стримано посміхнувся:

– Втішно, що ти у курсі справ. Але річ у тім, що моє авто стоїть тут, у гаражі, й добре було б поставити пошиповану ґуму ще до того, як я повернуся. Збагнув?

– Де вона? У багажнику?

– Так. Але лише якщо не маєш нагальніших справ. Я саме телефонував Юнові, він казав, що має таку змогу…

– Ні, ні, – захитав головою Рікард. – Я все зроблю. Не сумнівайтеся… теє, Давиде.

– Певний?

Рікард розгублено глянув на командувача.

– Тобто?

– Справді не маєш нагальніших справ?

– Справді. Я радо. Полюбляю порпатися у машинах та…

– Змінювати ґуму?

У відповідь на широку усмішку командувача Рікард лише мовчки кивнув.

Скло піднялося, автівка рушила, й Мартіна сказала батькові, що, як на неї, недобре так використовувати службове завзяття Рікарда.

– Ти, певно, маєш на увазі покірність, – одказав батько. – Не хвилюйся, любонько, це всього лише перевірка.

– Перевірка? Самовідданості? Чи страху перед авторитетом?

– Останнє. – Командувач пирхнув. – Я балакав з Теа, Рікардовою сестрою, й вона мимохідь збовкнула, що Рікардові до завтра дуже кортить закінчити з бюджетом. Якщо так, він мав би залишити ґуму на Юна.

– То й що? Рікард просто слухняний.

– Так, слухняний і тямущий. Працелюбний та серйозний. Я лише переконуюсь, чи вдосталь у ньому непохитності та мужності, потрібних на важливій керівній посаді.

– Всі кажуть, що посаду отримає Юн.

Давид Екхоф ледве помітно посміхнувся, дивлячись на власні руки.

– Он як. До речі, я ціную, що ти заступаєшся за Рікарда.

Мартіна дивилася на дорогу, але відчувала на собі батьків погляд, коли він вів далі:

– Ти ж знаєш, що наші родини пов’язані багаторічною дружбою. Вони добрі люди. З глибоким корінням в Армії.

Мартіна голосно зітхнула, придушуючи роздратування.

Для такого завдання потрібна лише одна куля.

Попри те, він зарядив обойму повністю. По-перше, коли обойма повна, зброю чудово збалансовано. А по-друге, осічка найменш імовірна. Шість куль в обоймі, одна в набійнику.

Він надягнув наплічну кобуру, шкіра була м’яка, пахла сіллю, гірким потом та зброярським мастилом. Пістолет лежав так, як годиться. Ставши перед дзеркалом, він одягнув піджак. Не помітно. Пістолети з великим калібром прицільніші, але ж він не снайпер. Штормівка. На неї – пальто. Шапку він поклав у кишеню, перевіривши, чи не забув покласти у внутрішню кишеню червону шийну хустку.

Глянув на годинник.

– Непохитність, – мовив Гуннар Хаген. – І мужність. – Ось дві найголовніші якості моїх інспекторів.

Харрі змовчав. Гадав, що це не питання. Обійшов поглядом кабінет, у якому часто сидів, достоту як-от зараз. Окрім фрази про те, що комісар розповідає інспекторові, як усе є насправді, все тут тепер інакше. Зникли купи паперів Мьоллера, альбоми з Каченятком Дональдом та К°, встромлені на полицю поміж кодексів та поліцейських інструкцій, велика родинна світлина й ще більше фото золотавого ретривера, котрого колись подарували дітям і про якого вони давно забули, бо дев’ять років тому він помер, але Б’ярне Мьоллер досі за ним тужив.

Чистий стіл з монітором та клавіатурою, маленька срібна підставка з уламком білої кісточки й лікті Гуннара Хагена, на які він саме спирався, спрямувавши на Харрі погляд з-під стріхоподібних брів.

– Утім, є ще й третя якість, як на мене, ще важливіша, Холе. Вгадайте, яка.

– Не знаю, – байдуже одказав Харрі.

– Дисципліна. Дис-цип-лі-на.

Комісар викарбував це слово по складах, й Харрі мало не чекав почути лекцію про походження слова. Але Хаген підвівся й поважно, заклавши руки за спину, пройшовся кабінетом, наче мітячи територію. Харрі це видалось кумедним.

– Я кажу про це у кожнім підрозділі, віч-на-віч, щоб усі усвідомили, чого я від них сподіваюся.

– У відділі.

– Перепрошую?

– Нас тут ніколи не називали підрозділом. Хоч колись посада називалася «начальник поліцейського підрозділу». Але це просто так, щоб ви знали.

– Дякую, інспекторе. Я врахую. То на чому я спинивсь?

– На дис-цип-лі-ні.

Хаген прошив Харрі поглядом. Той і бровою не повів, тож Хаген знову закрокував кімнатою.

– Останні десять років я читав лекції у Вищому військовому училищі. Зокрема, я фахівець з Бірманської операції. Гадаю, Харрі, ви здивувалися, як це стосується моєї теперішньої посади у поліції.

– Саме так. – Харрі почухав ногу. – Ви, ніби розгорнуту книгу, мене читаєте, босе.

Хаген пройшовся пальцем по підвіконню і невдоволено зморщився.

– У тисяча дев’ятсот сорок другому році безмаль сто тисяч японських солдатів завоювали Бірму. А Бірма за площею переважає Японію удвічі й на той час була окупована британцями, які набагато переважали японців за кількістю та технікою. – Хаген звів угору замазаний палець. – Але в одному японці переважали супротивника й завдяки цьому подолали англійців та індійських найманців. У дисципліні. Японці йшли на Рангун сорок п’ять хвилин, маршируючи, а п’ятнадцять хвилин – на сон. Лягали просто на дорозі, не знімаючи мішків, повернувшись ногами у бік, куди марширували. Щоб, коли прокинуться, не опинитися у канаві й не посунути в іншому напрямку. Напрям надзвичайно важливий, Холе. Розумієте?

Харрі збагнув:

– Гадаю, урешті вони дійшли до Рангуна, босе.

– Саме так. Усі. Тому що діяли, як наказано. Мені саме повідомили, що ви брали ключі від квартири Тома Волера. Так, Холе?

– Зазирнув на хвильку, бос. Виключно з терапевтичних міркувань.

– Сподіваюсь. Справу закрито. Порпатися у квартирі Волера – марнування часу, а поза тим, це суперечить наказові, котрий ви раніше отримали від начальника поліції, а тепер ще й від мене. Гадаю, мені не треба розповідати вам про наслідки непідкорення наказу, зазначу, що японські офіцери розстрілювали солдатів, які пили воду в неналежний час. Не через садизм, а через те, що дисципліна – це оперативне видалення ракової пухлини. Зрозуміло, Холе?

– Зрозуміло… тобто цілком зрозуміло, босе.

– Наразі у мене все, Холе. – Хаген сів у крісло, добувши з шухляди якийсь документ, почав уважно читати, ніби Харрі вже покинув кабінет, й, підвівши голову, здивовано зауважив, що чоловік досі стоїть перед ним. – Ще є питання, Холе?

– Гм, я лише гадав, хіба японці війну не програли?

Після того як Харрі пішов, Гуннар Хаген ще довго сидів, уп’явшись порожнім поглядом у свої папери.

Ресторан був наполовину заповнений. Так само, як і напередодні. У дверях його зустрів привабливий блакитноокий молодик-офіціант з білявими кучерями. Він був такий подібний на Джорджі, що чоловік на мить завмер, не зводячи з нього очей. Збагнув, що видав себе, коли на губах офіціанта засяяла широка посмішка. Вішаючи пальто та штормівку на гачок у гардеробній, він відчував на собі погляд офіціанта.

– Your name?[12] – спитав офіціант.

Він відповів нерозбірливо.

Довгим тонким пальцем офіціант пройшов сторінкою нотатника із замовленнями.

– I got my finger on you now,[13] – промовив офіціант, блакитні очі прошивали його поглядом, поки він не зашарівся.

З виду ресторан має не надто вишуканий вигляд, але якщо він подумки обрахував правильно, то ціни у меню мають бути помірними. Він замовив пасту й склянку води. Зголоднів. Але серце билося рівно й спокійно. Решта відвідувачів розмовляли, сміялися, усміхалися, наче з ними нічого трапитись не може. Він завжди дивувався, що ніхто нічого не помічає, що навколо нього немає чорного сяйва, що від нього не відгонить ані холодом, ані смородом розкладу.

Радше, решта нічого не помічають.

Знадвору дзиґар на ратуші шість разів ударив свої три ноти.

– Затишний заклад, – мовила Теа роззираючись. Ресторація добре проглядалася, столик стояв біля вікна, що виходило на вулицю. З прихованих динаміків лунала заледве чутна медитаційна музика у стилі нью-ейдж.

– Я хотів повечеряти у надзвичайному оточенні, – відповів Юн, розгортаючи меню. – Що ти замовиш?

Погляд Теа несміливо бігав рядками у меню.

– Найперше замовлю води.

Теа пила чимало води. Юн знав, що це мало якийсь стосунок до діабету та нирок.

– Дійсно непростий вибір, – мовила вона. – Все видається смачним.

– Але ж усе меню не з’їси.

– Не з’їси.

Юн ковтнув слину. Фраза вихопилась мимохіть. Він нишком глянув на Теа. Вона явно нічого не зауважила.

Раптом вона підвела голову:

– Власне, що ти мав на увазі?

– Ти про що?

– Щодо всього меню. Ти прагнув щось сказати, Юне. Я ж знаю тебе, що саме то було?

Він знизав плечима:

– Ми ж домовились, що ще до заручин все розповімо одне одному, хіба ні?

– То й що?

– Чи ти справді розповіла мені… все?

Вона з досадою зітхнула:

– Звісно, Юне. У мене ні з ким нічого такого не було. У тому сенсі.

Утім, у погляді дівчини та на обличчі він зауважив дещо, чого раніше не помічав. Маленький м’яз коло кутика рота напружився, ніби бленда враз затулилася. І він не стримався:

– З Робертом теж?

– Що?

– З Робертом. Я пригадую, як ви фліртували того першого літа в Естгорі.

– Я мала чотирнадцять років, Юне.

– То й що?

Спочатку у її погляді проступила недовіра. Потім він ніби пішов усередину, згас, вона віддалилася від нього. Юн схопив її руку, нахилившись до неї, прошепотів:

– Пробач мені, пробач, Теа. Я й сам не второпаю, що зі мною вдіялось. Я… забудьмо про моє питання, добре?

– Що замовлятимете?

Обидва глянули на офіціанта.

– Свіжу спаржу на перекуску, – мовила Теа, віддаючи йому меню. – Й шатобріан з білими грибами на головну страву.

– Чудовий вибір. Чи можу порадити вам прекрасне, до того ж годяще для цих страв, вино, яке ми щойно отримали?

– Порадити ви можете, але я б залюбки випила води, – сяйливо посміхнулася Теа. – Багато.

Юн глянув на неї, захоплюючись її вмінням приховувати власні почуття.

Коли офіціант пішов геть, вона глянула на Юна:

– Якщо вже ти скінчив допитувати мене, то що скажеш щодо себе самого?

Юн криво посміхнувся, похитав головою.

– У тебе ніколи не було дівчини. Навіть у Естгорі.

– А знаєш, чому? – Юн накрив її руку своєю долонею.

Вона похитала головою.

– Бо того літа я закохався в одну дівчинку. – Юн зазирнув їй в очі. – Вона мала лише чотирнадцять років. Відтоді я покохав її.

Він посміхнувся. Теа теж всміхнулася, знову повернувшись зі свого сховку до нього.

– Смачний суп, – мовив міністр соціального забезпечення до командувача Давида Екхофа. Але досить гучно, щоб розчули журналісти.

– Наш власний рецепт, – відзначив командувач. – Кілька років тому вийшла друком наша кулінарна книга, от ми й гадали, що вам, пане міністре, мабуть… – Він дав знак Мартіні, та підійшла і поклала книгу коло тарілки міністра. -…вона стане у пригоді, якщо забажаєте вдома приготувати смачний та поживний обід.

Дещиця журналістів та фотографів, які були присутні у кав’ярні «Сторожова Вежа», почали перешіптуватись. Загалом відвідувачів було небагато, кілька чоловіків з Притулку, заплакана панянка й наркоман із садном на лобі, з якого сочилася кров, котрий трусився, наче осиковий листок, боячись зійти на другий поверх, у медичний пункт Армії спасіння. Мала залюдненість не була дивиною. Зазвичай «Сторожова Вежа» о цій порі зачинена. Позаяк ранковий візит не вписався у денний розклад міністра, він не застав, як залюднено тут зазвичай буває. Командувач пояснив йому це. Додавши, як ефективно провадиться діло й скільки це коштує. Міністр лише кивав головою, не забуваючи справно орудувати ложкою.

Мартіна глянула на годинник. За чверть сьома. Секретар міністра казав, що о 19:00 вони мусять іти.

– Дякую за смачну вечерю, – сказав міністр. – Чи нам стане часу, щоб познайомитися із кимось з відвідувачів?

Прес-секретарка кивнула.

Кокетує, міркувала Мартіна. Звісно, їм стане часу привітатися з відвідувачами, адже саме з цією метою вони прийшли. А не для того, щоб виділити грошей. Це можна зробити й по телефону. Щоб показати пресі та громадськості міністра, який спілкується з нужденними, їсть суп, за руку вітається з наркоманами, співчутливо та уважно слухаючи їх.

Прес-секретарка знаком показала фотографам, що можна розпочати фотографування. Утім, радше переконалася, що вони зробили знімки.

Міністр підвівся, застебнув піджак, обвів поглядом заклад. Мартіна здогадалася, що він обирає серед трьох можливих варіантів: двоє літніх чоловіків мали вигляд звичайних мешканців будинку для літніх людей й навряд чи є слушними героями для газети – міністр вітається з якимсь наркоманом чи якоюсь повією. Наркоман із садном, як скидається, ніби сам не свій, та й це взагалі вже занадто. А от жіночка… На перший погляд, пересічна громадянка, така, з якою кожен може ототожнитися й котрій хочеться допомогти, дізнавшись її історію, що шарпає душу.

– Чи багато важить для вас змога приходити сюди? – спитав міністр, простягаючи руку.

Жінка звела на нього очі. Міністр назвався.

– Пернілла… – повела жінка, але міністр обірвав її мову:

– Доволі лише імені, Пернілло. Знаєте, з нами тут журналісти. Вони нас сфотографують, чи ви не проти?

– Голмен, – додала жінка й делікатно висякалася у хустинку. – Пернілла Голмен. – Вона показала на стіл, де біля однієї світлини палала свічка. – Я прийшла через сина. Чи не могли б ви дати мені спокій?

Мартіна забарилася біля жінки, а міністр з почтом тим часом поспіхом відійшов. Вона зауважила, що він все-таки пішов до літніх чоловіків.

– Мені прикро, що з Пером таке трапилось, – тихо мовила Мартіна.

Жінка підвела обличчя, набрякле від сліз. І від пігулок, спало на думку Мартіні.

– Чи ти знала Пера? – прошепотіла вона.

Мартіна віддавала перевагу правді. Навіть болісній. Не тому, що її так виховали, а тому, що дійшла висновку, що так жити легше. Але у голосі, що тремтів від сліз, чулося благання. Благання того, щоб хоч хто-небудь сказав, що її син був не лише роботом-наркоманом, тягарем, від якого нарешті звільнилося суспільство, а людиною, яку хтось знав, з якою приятелював, а може, навіть любив.

– Пані Голмен, – вагаючись мовила Мартіна. – Я зналася з ним. Він був гарним хлопцем.

Пернілла Голмен двічі змигнула, не прохопившись ані словом. Силкувалася усміхнутися, але лише скривилася. Спромоглася прошепотіти «дякую», й по щоках знов потекли сльози.

Мартіна зауважила, що командувач махає до неї рукою, але сіла поруч із Перніллою Голмен.

– Вони… вони забрали мого чоловіка, – насилу промовила вона крізь ридання.

– Що?

– Поліція. Кажуть, це він оте скоїв.

Коли Мартіна відійшла від Пернілли Голмен, вона мала на думці довготелесого білявого поліцейського. Він видавався дуже щирим, кажучи тоді, що йому небайдуже до Пера. Її охопив гнів. І водночас вона почувалася спантеличеною, адже не могла збагнути, чому так сердиться на чоловіка, котрого геть не знає. Зиркнула на годинник. За п’ять сьома.

Харрі зварив рибну юшку. До висипаного пакетика «Фундуса» він додав молока та шматочки рибної запіканки. І багет. Все придбав у «Ніязі» – крамничці, що належала сусідам знизу, Алі та його братові. На столі поруч з величезною тарілкою стояла півлітрова склянка з водою.

Харрі поставив диск. Зробив голосніше. Викинув з голови геть усі думки, зосередившись на музиці та юшці. Звуки та смак. І нічого більше.

Він до половини спорожнив тарілку й вже слухав третій запис, коли телефон задзеленчав. Нехай. Утім, після восьмого дзвінка він підвівся, вимкнув музику.

Телефонувала Астрід.

– Харрі, що поробляєш? – Вона розмовляла тихо, хоча у голосі все одно чулася луна. Мабуть, удома, у ванній замкнулася.

– Їм. І слухаю музику.

– Я збираюся вийти з дому. Маю справу неподалік від твого помешкання. Чи маєш якісь плани на решту вечора?

– Маю.

– Які саме?

– Слухатиму музику.

– Гм. Вочевидь, компанії не потребуєш.

– Не потребую.

Тиша. Астрід зітхнула.

– Повідом, якщо раптом зміниш думку.

– Астрід.

– Слухаю.

– Річ не у тобі, розумієш? Річ у мені.

– Не треба вибачень, Харрі. Якщо ти собі бува подумав, що це для когось з нас є пекучою потребою. Я гадала, було б чудово…

– Може, іншим разом.

– Коли?

– Іншим разом.

– Зовсім іншим?

– Скажімо, саме так.

– Гаразд. Ти подобаєшся мені, Харрі. Не забувай про це.

Розмова скінчилася. Харрі постояв, навіть не вслухаючись у несподівану тишу. Надто був збитий з пантелику. Коли Астрід зателефонувала, йому привиділось обличчя. Здивувало його зовсім не це, а те, що це не було обличчя ані Ракелі, ані Астрід. Він упав у крісло, вирішивши поміркувати про це згодом. Адже якщо це свідчило, що час зробив свою справу й Ракель відходить, то це й так гарний симптом. А отже, немає сенсу ускладнювати цей процес.

Знов увімкнувши стереопрогравач, він викинув усі думки з голови.

Він сплатив рахунок. Кинув у попільничку зубочистку й глянув на годинник. За три хвилини сьома. Кобура натирала під пахвою. Добув з внутрішньої кишені світлину. Глянув пильніше. Вже час.

Ніхто з відвідувачів ресторану, враховуючи парочку за столиком по сусідству, не звернув уваги, коли він підвівся й пішов у туалет. Зачинився в одній з кабінок, хвильку почекав, не поступившись спокусі переконатися, чи пістолет заряджено. Цього його навчив Бобо. Реакція уповільниться, якщо призвичаїшся до розкоші перевіряти двічі.

Хвилина спливла. Він вийшов у гардеробну, одягнув штормівку, зав’язав на шиї червону хустину, нап’яв на самі очі шапку. Відчинивши двері, вийшов на Карл-Юханс-гате.

Стрімким кроком вийшов на найвище місце. Не тому, що поспішав, а через те, що, як він зауважив, таким темпом тут рухалися всі, й завдяки йому ти не вирізнявся із натовпу. Проминув смітник біля ліхтарного стовпа, куди вирішив викинути зброю на зворотному шляху. Просто посеред залюдненої пішохідної вулиці. Поліція знайде його, але це не має значення. Головне, щоб пістолета у нього не знайшли.

Музику він розчув ще здалеку.

Кількасотенна юрба стояла півколом неподалік музикантів, котрі, коли він наблизився, саме доспівали пісню. Поки люди плескали, годинник сповістив, що він нагодився хвилина до хвилини. Всередині у півколі, збоку й перед групою висів на дерев’яній підпорці чорний кухоль, а поруч стояв чоловік з фото. Правда, освітлювало його лише вуличними ліхтарями та двома факелами, але це, безсумнівно, саме він. Тим паче що на ньому форма та кашкет Армії спасіння.

Вокаліст щось крикнув у мікрофон, люд зрадів, заплескав у долоні. Музики заграли, блиснув спалах фотоапарата. Грали гучно. Ударник здіймав високо руку, потому вибивав різкі дрібушки.

Він проштовхався крізь натовп, зупинився метрів за три від чоловіка з Армії спасіння й переконався, що шлях відступу вільний. Перед ним стояли дві дівчинки-підлітка, від яких пахло жувальною гумкою, з рота клубочилась пара. Обидві нижчі за нього. Він ні про що не розмірковував, неквапно й без зайвих церемоній зробив те, навіщо прийшов: добув пістолет, простягнув руку, скоротивши відстань до двох метрів. Прицілився. Чоловік біля кухля розділився надвоє. Він припинив цілитися, й дві постаті знову злилися в одну.

– За твоє здоров’я! – мовив Юн.

Музика текла з динаміків, мов в’язка начинка з пирога.

– Й за твоє! – Теа покірно цокнулася з ним.

Вони випили, глянули одне на одного, й він беззвучно промовив: я кохаю тебе.

Вона, зашарівшись, опустила очі, але всміхнулася.

– Маю для тебе маленький подарунок.

– О! – Тон був грайливий, кокетливий.

Юн встромив руку у кишеню, намацав під мобільником твердий пластик коробочки з-під коштовності. Серце закалатало. Господи, як же він радів цьому вечору, цій миті, але водночас млів зо страху.

Мобільник заворушився.

– Чи щось трапилось?

– Ні, ні, даруй… я зараз повернуся.

У туалеті він добув з кишені телефон, глянув на дисплей. Зітхнувши, натиснув «Прийняти».

– Привіт, любий, як ся маєш?

Голос у неї ласкавий, веселий, ніби вона щойно почула щось кумедне, щось, що викликало у неї згадку про нього, цілком імпульсивно. Але мобільник показував шість пропущених дзвінків.

– Привіт, Рагнхільд.

– Дивний такий відголосок, чи ти…

– Стою у туалеті у ресторані. Ми з Теа вечеряємо. Побалакаймо іншим разом.

– Коли?

– Та… іншим разом.

Тиша.

– О, звісно.

– Я мав зателефонувати, Рагнхільд. Я маю дещо тобі розповісти. Певна річ, ти здогадуєшся, що саме. – Юн зітхнув. – Ти і я, ми не можемо…

– Юне, я до пуття не розберу, що ти кажеш.

Юн сумнівався, що вона каже правду.

– Може, я зазирну до тебе завтра увечері, – мовила Рагнхільд. – І ти все поясниш.

– Завтра увечері я буду не сам. І решту вечорів також…

– Тоді зустрінемося у «Гранді», пообідаємо. Я у смс напишу номер кімнати…

– Рагнхільд, я не…

– Не дочуваю. Перетелефонуй мені завтра, Юне. Хоч я матиму зустрічі протягом усього дня. Я сама тобі зателефоную. Не вимикай телефону. Бажаю тобі гарно розважитися, любий.

– Рагнхільд?

Юн глянув на дисплей. Роз’єдналася. Можна вийти надвір й перетелефонувати. Порозумітися з нею, врешті-решт. Просто зараз, якщо вже почав. Це єдине слушне рішення. Й розумне. Розрубати вузол, щоб не заважав.

Вони стояли один проти одного, але чоловік з Армії спасіння наче не зауважував його. Він дихав спокійно, палець поволі тиснув на курок, придушуючи його. Потім їхні погляди перестрілися. І йому спало на думку, що солдат не виказав ані подиву, ані шоку, ані переляку. Навпаки, його обличчя ніби посвітліло, ніби він побачив пістолет у відповідь на свої думки. Прогримів постріл.

Якби він злився з барабанними дрібушками, вони б, певно, цілком заглушили його, але зараз кілька чоловік обернулися й глянули на чоловіка у штормівці. На пістолет й на солдата з Армії спасіння, у якого просто під козирком форменого кашкета з’явився отвір і він упав навзнак, викинувши руки уперед, немов лялька.

Харрі здригнувся у кріслі. Треба ж таке, задрімав. У кімнаті панувала тиша. Що ж розбудило його? Він прислухався, але чув лише рівне, тихе, заспокійливе гудіння міста. Хоч ні, додавався ще якийсь звук. Він напружив слух. І дійсно. Звук заледве можна розібрати, але коли Харрі збагнув, що це, він пролунав чіткіше. Тихе цокання.

Сидячи у кріслі, Харрі заплющився.

Раптом у ньому закипіла лють, він скочив на ноги, пішов у спальню, відкрив шухлядку у нічному столику, схопив подарований Мьоллером годинник й, розчинивши вікно, не вагаючись, замахнувшись, жбурнув його за вікно. Почув, як він ляснув об стіну сусіднього будинку, а потім впав на обледенілий асфальт. Він зачинив вікно, зачинив на засуви і, повернувшись до вітальні, додав гучності. Та ще й настільки, що мембрани динаміків попливли перед очима, високі частоти приємно лоскотали барабанні перетинки, а баси дрижали у роті.

Юрба на майдані дивилася вже не на музик, а на чоловіка, що лежав у снігові. Формений кашкет, відкотившись убік, лежав тепер біля мікрофона вокаліста, гурт ще не збагнув, що сталося, продовжуючи грати.

Дівчатка-підлітки, що стояли найближче всіх до чоловіка, що впав, обидві відсахнулися. Одна закричала.

Вокаліст, що співав, заплющивши очі, розплющившись, побачив, що увагу прикуто геть не до нього. Озирнувшись, зауважив чоловіка у снігу. Почав шукати очима охоронця, організатора, керівника – хоч когось, хто має змогу взяти ситуацію під свій контроль, але концерт був вуличний, кожен кивав, мовляв, моя хата скраю, музики грали далі.

Потім натовп заворушився, люди розступилися перед жінкою, котра, валаючи: «Роберте!» – штовхалася уперед.

Голос у неї хрипів та зривався. Бліда, зодягнена у тоненьку чорну шкіряну куртку з діркою на лікті. Вона дошкандибала до лежачого, упала поряд навколішки.

– Роберте!

Кістлявою рукою вона торкнулася його шиї. Потім тремтячими пальцями тицьнула у бік музик.

– Цитьте, чорт забирай!

Один за одним вони перестали грати.

– Хлопець помирає. Лікаря покличте, хутко!

Вона знов торкнулася його шиї. Пульсу немає. Як часто вона опинялася у таких обставинах. Часом усе закінчувалося вдало, але здебільшого – зле. Вона була спантеличена. Безперечно, це не передозування, адже хлопець з Армії спасіння не сидить на голці! Посипав сніг, сніжинки розтавали на його щоках, заплющених повіках, нестулених губах. Привабливий хлопець. Його обличчя розслабилось, і їй спало на думку, що він скидається на її синочка, коли той спить. І раптом вона зауважила тоненьку цівку крові, що стікала з маленького чорного отвору у голові, навскіс до скроні й у вухо.

Чиїсь руки підхопили її, відтягли вбік, над парубком схилився чоловік. Вона спромоглася ще раз глянути на обличчя хлопчини й раптом з болісною упевненістю усвідомила, що така доля чекає й на її сина.

Він крокував швидко, але не занадто, не біжучи. Спостерігав за спинами перед собою, зауваживши чоловіка, що квапливо йшов попереду, пішов слідом за ним. Ніхто не намагався його зупинити. Й не дивина. Грім пострілу змушує людей задкувати. А таке видовище – тікати. За цих обставин більшість свідків навіть не збагнули, що сталося.

Останнє замовлення.

Гурт продовжує грати.

Почався снігопад. От і добре, люди мимохіть дивитимуться під ноги, щоб уберегти очі.

За кількасот метрів виднілася жовта вокзальна будівля. Він, як часом з ним траплялось, мав відчуття, що навколо все пливе, що з ним нічого не трапиться, що сербський танк «Т-55» – всього-на-всього неквапливе залізне страховисько, сліпе та глухе, й що коли він повернеться додому, рідне місто стоятиме неушкодженим.

Біля смітника, у який він замірився викинути пістолет, хтось стовбичив. Чоловік був у новому, досить модному одязі, але взутий у блакитні кросівки. А обличчя згрубіле, потьмяніле, ніби обпалене, наче у коваля. Й скидається на те, ніби чоловік ще певний час не квапитиметься покидати це місце, бо він опустив праву руку в зелений смітник.

Не вповільнюючи кроку, він глянув на годинник. Дві хвилини тому він вистрілив, а за одинадцять хвилин рушить потяг. А зброя ще при ньому. Проминувши смітник, попростував до ресторану.

Перехожий, що йшов назустріч, кинув на нього погляд. Але він не відвернув обличчя, коли вони порівнялися.

Підійшовши до ресторану, розчинив двері.

У гардеробній мати вовтузилась із блискавкою на дитячій куртці. Вони його не зауважили. Верблюже пальто досі висіло на своєму місці. Під ним стояла валіза. Забравши те й те, він пішов до чоловічого туалету, замкнувся в одній з двох кабінок, знявши штормівку та шапку, одягнувся у пальто. Попри те, що приміщення не мало вікон, він розчув відлуння поліцейських сирен на вулиці. Роззирнувся. Треба позбутись пістолета. Вибір невеликий. Злізши на сидіння унітаза, дістався рукою душника, силкувався покласти пістолет усередину, але він був закритий решіткою.

Він зліз додолу. Важко дихав, упрів під сорочкою. До потяга лишається вісім хвилин. Звісно, можна поїхати наступним, то не клопіт. Клопіт у тому, що вже збігло вісім хвилин, а пістолет досі при ньому, хоч вона завжди казала, що загаяння більш як на чотири хвилини спричиняє неприйнятний ризик.

Певна річ, можна лишити пістолет долі, але за одним з головних принципів, яким вони керувалися у своїй праці, зброю мають виявити не раніше, ніж він сам убезпечиться.

Він вийшов з кабінки, підійшов до мийки. Вимивши руки, обійшов поглядом приміщення. Upomoc! Очі спинились над мийкою, над скринькою з милом.

Юн та Теа вийшли з ресторану на Торггата, обійнявшись.

Теа зойкнула від несподіванки й засміялася, послизнувшись на підступно ковзкому свіжому снігові на пішохідній вулиці. Вона потягла слідом Юна, але в останню мить він втримався на ногах, порятувавши її, щоб не впала. Сміх Теа дзеленчав у вухах, наче дзвіночки.

– Ти відповіла «так»! – гукнув він у небо, відчуваючи, як на обличчі розтають сніжинки. – Ти погодилась!

У темряві завила сирена. А згодом ще й ще одна. Сирена лунала з боку Карл-Юханс-гате.

– Ходімо гляньмо, що там? – сказав Юн, беручи її за руку.

– Ні, Юне. – Теа насупилася.

– Ну ж бо, ходімо!

Теа вперлася ногами у тротуар, але гладенькі підошви неслухняно ковзали.

– Ні, Юне.

Розсміявшись, він потягнув її слідом, наче санчата.

– Я кажу «ні»!

Через те, як пролунав її голос, Юн зупинився. Він здивовано глянув на дівчину.

Вона зітхнула:

– Не хочу зараз дивитися на якусь пожежу. Хочу додому, у ліжко. З тобою.

Юн довго дивився на неї.

– Я щасливий, Теа. Завдяки тобі я страшенно щасливий.

Він не розчув, чи відповіла Теа. Вона ткнулася обличчям у його куртку.

Частина друга

Спаситель

Розділ 9

Середа, 16 грудня. Сніг

Сніг, що засипав майдан Егерторг, через поліцейські прожектори видавався жовтим.

Харрі з Халворсеном стояли біля входу до пивниці «Три брати», спостерігаючи за роззявами та репортерами, які юрмилися за огорожею. Харрі, витягнувши з рота цигарку, закашлявся.

– Багацько репортерів, – мовив він.

– Стрімко понабігали, – кивнув Халворсен. – До редакції ж бо – шапкою докинути.

– Ласий шматочок для журналістів. Убивство у розпал різдвяної клопотні на найвідомішій вулиці Норвегії. Жертву бачили всі – парубок стояв біля кухля Армії спасіння. Під час виступу відомого гурту. Хіба можна бажати більшого?

– Інтерв’ю зі знаменитим слідчим Харрі Холе?

– Наразі, постоїмо тут, – відповів Харрі. – Чи ти визначив час убивства?

– Відразу по сьомій.

Харрі глянув на годинник:

– Вже безмаль годину тому. Чому ніхто раніше мені не зателефонував?

– Гадки не маю. Комісар зателефонував мені десь пів на восьму. Я гадав, що ти вже будеш тут, поки я прийду…

– Отже, ти зателефонував мені з власного почину?

– Ти ж наче інспектор.

– Наче, – пробурмотів Харрі й жбурнув цигарку у сніг. Провалившись у пухку порошу, вона зникла з очей.

– Незабаром всі докази вкриє півметровим сніговим шаром, – мовив Халворсен. – Буденна історія.

– Немає тут жодних доказів.

До них підійшла Беата, сніжинки припорошили її біляве волосся. Між пальцями вона тримала поліетиленовий пакунок з вистріляною гільзою.

– От і помилився! – переможно всміхнувся Халворсен.

– Дев’ять міліметрів, – Беата скривилася. – Цілком звичайнісінька. Й це все, що маємо.

– Забудь, що ви маєте, а чого не маєте. Яке твоє перше враження? Не розмірковуй, кажи, і квит.

Беата посміхнулася. Вона вже знала Харрі. Спершу інтуїція, потім факти. Бо інтуїція – то теж факти, сукупна інформація з місця злочину, яку мозок не відразу здатен висловити.

– Не скажу багато. Егерторг – місце з величезною кількістю пішоходів, тому все страшенно затоптали, попри те, що ми приїхали вже за двадцять хвилин після убивства. Утім цілком зрозуміло, що працював професіонал. Судмедексперт зараз оглядає труп, але, очевидно, що був усього один постріл. Просто у лоб. Фахівець. Отакі відчуття.

– Працюємо, керуючись інстинктами, га, інспекторе?

Всі троє озирнулися. Гуннар Хаген. У зеленій армійській куртці й чорній вовняній шапці. Ледь помітна усмішка у кутиках рота.

– Ми послуговуємося усіма засобами, шефе, – мовив Харрі. – А ви яким вітром?

– Хіба не тут розгортаються всі події?

– Певним чином.

– Чув, Б’ярне Мьоллер віддавав перевагу кабінету. Але я вважаю, що голова має перебувати на полі. Скільки було пострілів? Один чи більше? Халворсене!

– Свідки кажуть, що один, – поспіхом доповів той.

Хаген поворушив пальцями у рукавичках.

– Прикмети?

– Чоловік. – Погляд Халворсена бігав між комісаром та Харрі. – Більше ми нічого не знаємо. Люди спостерігали за музиками, а все трапилось надзвичайно стрімко.

Хаген важко зітхнув.

– У такому натовпі хтось мав би бачити стрільця, хіба ні?

– Можливо, – мовив Халворсен. – Але ми точно не знаємо, де саме стояв убивця.

– Розумію. – Знов ледве помітна усмішка.

– Він стояв просто перед убитим, – мовив Харрі. – Щонайдалі – два метри.

– Справді? – Хаген та колеги обернулися до Харрі.

– Убивця знав, що коли хочеш убити з дрібнокаліберної зброї, треба стріляти у голову, – вів далі Харрі. – А оскільки стріляв усього раз, був певен у результаті. Отже, стояв так близько, що зауважив отвір на лобі або ж знав, що не схибить. На одязі жертви, звісно, лишилися сліди пороху, які підтвердять мою теорію. Щонайбільше два метри.

– Півтора, – мовила Беата. – Більшість пістолетів викидають гільзу праворуч, і то недалеко. Ця була втоптана у сніг за сто сорок шість сантиметрів від трупа. На закотах шинелі вовняні нитки обпалено.

Харрі глянув на Беату. Найперше, що він цінував у ній, – це її здатність запам’ятовувати обличчя, та її розум, старанність та дурнячу віру, що поєднувала їх, – віру в те, що їхня праця – важить.

Хаген тупцяв у снігу.

– Чудово, Льонн. Тоді у кого ж це, скажіть, будь ласка, виникла потреба убити офіцера Армії спасіння?

– Він не офіцер, – мовив Халворсен. – Лише солдат. Офіцери – це їхні штатні співробітники, а солдати – добровольці та контрактники. – Він розкрив нотатника. – Роберт Карлсен. Двадцять дев’ять років. Парубок. Дітей немає.

– Натомість вороги є, – зауважив Хаген. – А якої ви думки, Льонн?

Відповідаючи, Беата дивилася не на Хагена, а на Харрі.

– Може, стріляли взагалі не у певну особу.

– Хіба? – озирнувся Хаген. – А у яку?

– Може, у Армію спасіння.

– Чому ви так вважаєте?

Беата знизала плечима.

– Суперечливі погляди, – встряв Халворсен. – Гомосексуалісти, жінки-священики, аборти. Може, фанатик який-небудь…

– Я врахую цю версію, – мовив Хаген. – Покажіть-но мені тіло.

Беата та Халворсен питально глянули на Харрі. Той кивнув Беаті.

– Святий Боже! – мовив Халворсен, коли Хаген та Беата пішли геть. – Комісар зібрався очолити розслідування?

Харрі, у глибокій задумі, потер підборіддя, дивлячись у бік огорожі, за якою у зимовій темряві повсякчас виблискували спалахи фотоапаратів. А потому кинув:

– Фахівець.

– Що?

– На думку Беати, стріляв фахівець. З цього ми й почнімо. Що справжній профі зробить відразу після убивства?

– Накиває п’ятами?

– Не обов’язково. Позбавляється всього, що, можливо, пов’яже його з убивством.

– Від знаряддя убивства.

– Саме так. Треба перевірити всі смітники, сміттєві кошики, контейнери, баки на відстані п’яти кварталів від Егерторг. Негайно. За потреби викликай підкріплення з кримінальної поліції.

– Гаразд.

– І позбирай всі відеозаписи з камер спостереження у крамницях перед та відразу по 19:00.

– Попрошу Скарре взятися за це.

– І ще одне. Видання «Дагбладет» бере участь в організації вуличних концертів і робить про них репортажі. Перевір, чи фотографували присутніх.

– Звісно. Як же мені це на думку не спало?!

– Потім відправ знімки Беаті, нехай подивиться. Завтра о десятій ранку нарада за присутності всієї групи. У червоній зоні. Перекажеш?

– Yes.

– Де Лі та Лі?

– Допитують свідків в управлінні. Пара дівчаток стояли поряд зі стрільцем.

– Добре. Попроси Улу скласти перелік родичів та друзів убитого. Спочатку погляньмо, чи не мають вони безперечних мотивів.

– Ти наче щойно казав, що це фахова робота.

– Спробуємо опрацювати заразом кілька версій, Халворсене. Й почнімо з того, що видається багатонадійним. Родину та друзів зазвичай знайти найлегше. А у восьми випадках з десяти убивства скоюють…

– …знайомі жертви, – зітхнув Халворсен.

Харрі покликали, й розмова увірвалася. Озирнувшись, він зауважив юрму журналістів, що спішили до них крізь хуртовину.

– Видовище починається, – мовив Харрі. – Переправ їх до Хагена. Я буду в управлінні.

Пройшовши реєстрацію та віддавши валізу у багаж, він попростував до контролю безпеки. У доброму гуморі. Останнє замовлення виконано. Втішений, наважився прокрутити тест із квитком. Жінка-контролер захитала головою, коли він, добувши конверта з внутрішньої кишені, хотів показати квиток.

– Мобільний телефон? – спитала вона норвезькою.

– No. – Він поклав конверт з квитком поміж рентгенівським апаратом та металошукачем, почав знімати пальто й раптом зауважив, що червона хустка досі на шиї, розв’язав її, сунув у кишеню, опустивши пальто у запропонований контейнер, пройшов під аркою металошукача, відчуваючи, як пильно за ним спостерігають двоє охоронців. Враховуючи жінку, яка неухильно стежила на екрані за тим, як просвічували його пальто, й охоронця біля протилежного краю конвеєра, він нарахував п’ятьох працівників, які пильнували тільки за тим, щоб він не проніс на борт річ, якою можна послуговуватися як зброєю. Пройшовши крізь арку, він одягнув пальто, повернувся й забрав зі столу квиток. Ніким не зупинений, він пройшов повз охоронців. Отже, ось як легко пронести нишком у конверті з квитком лезо ножа. Перше, що впало в око, – панорамне вікно просто проти нього. Нічого не видно. Вікно запнуте снігом, мов білою запоною.

Мартіна сиділа, нахилившись до лобового скла, з якого двірники неухильно струшували сніг.

– Міністр налаштований прихильно, – задоволено мовив Давид Екхоф. – Вельми прихильно.

– Про це ти знав з самого початку, – сказала Мартіна. – Такі люди не йдуть на вечерю, запросивши пресу, якщо збираються відмовити. Їм же треба перемогти на виборах.

– Звісно, – зітхнув Екхоф, – перемогти на виборах. – Він дивився у вікно. – Ніби добрий хлопчина, цей Рікард, га?

– Ти сам собі суперечиш, тату.

– Треба його трохи навернути, тоді він стане для нас чудовим співпрацівником.

Мартіна під’їхала до гаража біля штаб-квартири й натиснула на дистанційний пульт – сталеві двері почали підійматися вгору. Машина заїхала у гараж, пошипована ґума зашурхотіла по кам’яній долівці напівпорожнього приміщення.

Під однією з ламп на стелі, біля синього службового «вольво», стояв Рікард у робі та рукавичках. Але Мартіна дивилася не на нього, а на високого білявця поруч з Рікардом, вона враз упізнала його.

Дівчина поставила машину біля службового авто, але не вилізла з машини, а взялася щось шукати у торбинці, тоді як батько, не зачинивши дверцят, вийшов, й вона почула голос поліцейського:

– Екхоф?

Між голих стін голосно прокотилася луна.

– Саме так. Як можу вам зарадити, добродію?

Дочка чудово знала такий батьківський тон. Привітний, але владний.

– Харрі Холе, інспектор Поліцейського управління Осло. Йдеться про вашого працівника. Роберта…

Мартіна, виходячи з авто, відчула на собі погляд поліцейського.

– …Карлсена, – вів далі Харрі, знов обернувшись до командувача.

– Про брата, – мовив Давид Екхоф.

– Перепорошую?

– Ми ставимося до колег як до членів родини.

– Розумію. У такому разі мушу з жалем повідомити вас про смерть у вашій родині, Екхофе.

Мартіна відчула, як всередині все стислося. Поліцейський помовчав, ніби надаючи їм час, щоб усвідомили звістку, потім вів далі:

– Роберта Карлсена застрелено сьогодні о сьомій вечора на Егерторг.

– Святий Боже! – вихопилося у командувача. – Як же це?

– Наразі ми лише знаємо, що його застрелила невідома особа з натовпу, яка згодом зникла.

Батько Мартіни не розуміючи захитав головою.

– Але ж ви кажете: о сьомій? Чому… чому ви не повідомили раніше?

– Бо за таких обставин ми найперше повідомляємо найближчим родичам. Щоправда, у нас наразі не виходить з ними зв’язатися.

Поліцейський відповідав по-діловому, терпляче, й Мартіна збагнула, що він звик, що, дізнавшись про смерть, люди ставлять недолугі питання.

– Звісно, звісно, розумію, – відповів Екхоф. Надувши щоки, випустив повітря ротом. – Батьки Роберта наразі мешкають за межами Норвегії. Але ви могли б зв’язатися з його братом, Юном.

– Його немає вдома, а мобільник вимкнено. Мені казали, що, може, він затримується у штаб-квартирі. Але тут я перестрів лише цього парубка. – Він кивнув у бік Рікарда, котрий стояв, наче зажурена горила, – скляний погляд, безвільно звисають руки у великих рукавицях, на сизій верхній губі виступили краплини поту.

– Де, на вашу думку, я можу знайти брата? – спитав поліцейський.

Мартіна з батьком перезирнулися, похитали головами.

– Чи є якісь думки щодо того, хто б міг бажати смерті Робертові Карлсену?

Обидва знову захитали головами.

– Гаразд. Тепер ви все знаєте. Мені вже час, але завтра мені доведеться поставити вам кілька питань.

– Певна річ, інспекторе, – мовив командувач і випростався. – Але поки ви ще з нами, якщо ваша ласка, розкажіть подробиці того, що трапилось.

– Почитайте у телетексті. Я кваплюся.

Мартіна зауважила, як батько потьмянів на лиці. Обернувшись до поліцейського, перестріла його погляд.

– Мені прикро, – відповів він. – Час – найголовніший фактор на цьому етапі розслідування.

– Спробуйте… пошукати його у моєї сестри, Теа Нільсен.

Усі троє озирнулися на Рікарда. Він ковтнув слину.

– Вона мешкає на Гетеборггата, у будівлі, яка належить Армії.

Поліцейський кивнув. Уже збираючись йти, ще раз звернувся до Екхофа:

– Чому його батьки не мешкають у Норвегії?

– Це довга історія. Вони відійшли.

– Відійшли?

– Втратили віру. Людям, які виросли в Армії, часто непросто, якщо вони обирають інший шлях у житті.

Мартіна пильно спостерігала за батьком. Але навіть вона, його дочка, не зауважила й краплі нещирості на його кам’яному обличчі. Поліцейський пішов геть, й вона відчула, як очі сповнюються слізьми.

Коли кроки інспектора стихли, Рікард, кахикнувши, промовив:

– Літню ґуму я поклав до багажника.

На той час, коли інформаційна служба аеропорту Осло зробила оголошення, він уже давно все збагнув.

– Due to weather conditions, the airport has been temporarily closed.[14]

Нічого страшного, мовив він собі, як і годину тому, коли повідомляли, що через снігопад рейс затримується.

Вони чекали, а тим часом сніг вкривав літаки волохатим килимом. Він мимохіть почав шукати поглядом людей у формі. Чомусь йому видавалось, що на льотному полі вони мають бути зодягнені у форми. А коли жінка у синьому біля виходу 42 піднесла до рота мікрофон, він збагнув усе за виразом її обличчя. Вона з прикрістю повідомляла: посадка відбудеться завтра о 10:40. Пасажири всі гуртом придушено застогнали. Вона прощебетала, що авіакомпанія оплатить зворотну дорогу потягом у Осло й ночівлю у готелі «САС» для транзитних пасажирів та пасажирів, що мають зворотний квиток.

Нічого страшного, знову повторював він собі, коли потяг мчав крізь темний нічний краєвид. Дорогою в Осло потяг зупинився лише раз: біля осередку будиночків, оточених білизною. Під самісінькою лавкою на платформі сидів собака, у ліхтарному світлі виднілися снігові пластівці, що літали у повітрі. Собака подібний до Тінто, блудного грайливого пса, що тинявся околицями у Вуковарі, коли він був малим. Джорджі та старші хлопці напнули на нього нашийник з написом: «Звати Тінто, власник – всі». Ніхто не кривдив Тінто. Ніхто. Але часом цього було замало.

Потяг протяжливо застогнав й знову рушив у сніговий вихор.

Коли Теа йшла відчиняти двері, Юн відійшов у дальший кінець кімнати, щоб бути непомітним із вхідних дверей. Емма, сусідка:

– Даруй, Теа, але цьому чоловікові конче треба побалакати з Юном Карлсеном.

– З Юном?

Почувся чоловічий голос:

– Мені сказали, що я, імовірно, знайду його у такої собі Теа Нільсен, що мешкає за цією адресою. Біля домофону прізвищ не зазначено, але ця добродійка ласкаво допомогла.

– Юн? Тут? Не знаю, як…

– Я з поліції, мене звати Харрі Холе. Річ у братові Юна.

– Робертові?

Юн вийшов до дверей. З порога на нього дивився чоловік однакового з ним зросту, з ясно-блакитними очима.

– Чи Роберт щось накоїв? – спитав він, силкуючись не зважати на сусідку, що виглядала з-за плеча поліцейського.

– Ми не знаємо. Дозволите увійти?

– Прошу, – мовила Теа.

Увійшовши, поліцейський зачинив двері перед носом роздосадуваної сусідки.

– Боюся, я маю недобрі новини, може, сядете?

Всі троє посідали навколо журнального столика. Просто як удар у сонячне сплетіння – Юн машинально нахилився уперед, почувши від поліцейського, що трапилось.

– Мертвий? – перепитала пошепки Теа. – Роберт?

Поліцейський кахикнув й повів далі. Слова лунали для Юна ніби темні, таємничі, майже незбагненні звуки. Поки поліцейський переповідав обставини смерті, він упнувся поглядом в одну точку. У нестулений рот дівчини, на губи, що виблискували, – вогкі, почервонілі. Дихала вона часто й неглибоко. Юн зауважив, що поліцейський змовк, лише почувши голос Теа:

– Юне, він тебе дещо спитав.

– Я знаю, що вам зараз дуже зле, але, я гадав, може, ви знаєте, хто бажав смерті вашому братові.

– Робертові? – Все, що оточувало Юна, відбувалося ніби при сповільненій зйомці, навіть те, як він захитав головою.

– Гаразд. – Поліцейський тримав у руках нотатника, нічого не записуючи. – Чи міг він якось на роботі чи в особистому житті нажити собі ворогів?

Юн почув, як недоречно засміявся.

– Роберт служив в Армії спасіння, – мовив він. – Ми маємо лише одного ворога – злидні. Матеріальні та духовні. Через це нас нечасто позбавляють життя.

– Гм. Це щодо роботи. А що стосується особистого життя?

– Мої слова стосуються і роботи, й особистого життя.

Поліцейський чекав.

– Роберт був гарним хлопцем. – Юн відчував, що голос підводить його. – Порядний. Всі любили його. – Він… – Голос зірвався, обернувшись на схлипування.

Погляд поліцейського ковзнув кімнатою. Не надто приємні обставини, але він чекав. Чимало чекав.

Юн силкувався вгамувати сльози.

– Часом він був нестриманим. Трохи… гарячковим. Може, хтось вважав його за циніка. За висловлюваннями. Але це просто манера поводитися. Глибоко у душі він був некривдним.

Обернувшись до Теа, поліцейський глянув у нотатник.

– Ви – Теа Нільсен, сестра Рікарда Нільсена, чи я правильно зрозумів? Чи ви такої самої думки про Роберта Карлсена?

Теа знизала плечима.

– Я не дуже добре зналася з Робертом. Він… – Вона схрестила руки на грудях, силкуючись не дивитися на Юна. -…як я знаю, ніколи нікому не заподіяв зла.

– Чи Роберт згадував щось таке, що, можливо, свідчило, що він має з кимось конфлікт?

Юн рвучко крутнув головою, ніби у неї втрапило щось, чого він прагнув позбутись. Роберт мертвий. Мертвий.

– Чи Роберт заборгував грошей?

– Ні. Небагато. Мені.

– Чи ви певні, що він більше нікому не винен?

– Що ви маєте на думці?

– Чи Роберт вживав наркотики?

Юн спантеличено глянув на поліцейського, згодом відповів:

– Ні, у жодному разі.

– Ви упевнені? Адже не завжди…

– Наша праця пов’язана з наркоманами. Ми обізнані у симптомах. Роберт зілля не вживав. Зрозуміло?

Поліцейський, кивнувши, щось занотував.

– Даруйте, та ми мусимо ставити такі питання. Звісно, не виключено, що стріляла душевнохвора людина й Роберт став випадковою жертвою. Або ж, позаяк солдат Армії спасіння, що стоїть біля різдвяного горняти на Егерторг, став мало не вашим символом, убивством цілили у вашу організацію. Чи ви знаєте що-небудь, що свідчить на користь цього припущення?

Обидва захитали головами.

– Дякую, що допомогли. – Поліцейський сунув нотатник у кишеню пальта й підвівся. – Нам так і не надали ані телефону, ані адреси ваших батьків.

– Я зв’яжуся з ними, – мовив Юн, порожнім поглядом упнувшись у простір. – Чи ви цілком певні?

– У чому?

– Що це Роберт?

– На жаль, боюся, упевнений.

– Але ж це все, у чому ви упевнені, – раптом встряла Теа. – Ви більше нічого не знаєте.

Поліцейський, зупинившись перед дверима, замислився над її словами.

– Так, ви зробили цілком слушний підсумок.

О другій годині ночі сніг припинився. Хмарини, що важкою темною запоною нависали над містом, розійшлися, випустивши великий жовтий місяць. Під ясним небом температура знов почала падати, стіни будинків потріскували й стогнали від морозу.

Розділ 10

Четвер, 17 грудня. Скептик

Сьомий день перед Святвечором дихав холодом, котрий ніби залізною рукавицею хапав людей, що швидко й мовчки поспішали вулицями Осло туди, де можна сховатися від морозу.

Харрі сидів у червоній зоні в управлінні, слухаючи невтішне звітування Беати Льонн, силкуючись не звертати уваги на газети на столі. На кожній шпальті – пишуть про вбивство, на кожній шпальті – зерниста світлина по-зимовому темного майдана Егерторг. І посилання до такої чи такої сторінки всередині. «Верденс ганг» та «Дагбладет» склепали статтю, яку через силу можна назвати портретом Роберта Карлсена на основі побіжних бесід з друзями та знайомими. «Добрий хлопець», «Завжди готовий зарадити», «Трагедія». Харрі все уважно прочитав, але не знайшов нічого хоч трохи вартісного. З батьками ніхто зв’язатися не мав змоги, й лише у «Афтенпостен» цитували Юна: «Незбагненно». Це коротке слово надруковано під фото спантеличеного хлопця зі скуйовдженим волоссям, біля будинку Армії на Гетеборггата. Підписана стаття старим знайомим, Рогером Єндемом.

Харрі почухав ногу крізь дірку у джинсах, міркуючи, що варто було б одягти підштаники. Він прийшов на роботу о пів на восьму й найперше завітав до Хагена й спитав, хто очолить розслідування. Хаген, глянувши на нього, відповів, що вони з начальником поліції, порадившись, вирішили наразі доручити справу йому. Харрі не став випитувати, що означає «наразі», кивнувши, пішов геть.

З десятої ранку дванадцятеро працівників кримінального відділу, а також Беата Льонн та Гуннар Хаген (він вирішив лише «бути присутнім») сиділи на нараді.

Й підсумок, якого вчора увечері дійшла Теа Нільсен, лишився чинним.

По-перше, немає свідків. Жодна людина на Егерторг не бачила нічого надзвичайного. Плівки з камер спостереження неподалік ще опрацьовували, але скидалося на те, що пуття з них ніякого. Опитування персоналу крамниць та ресторанів, що розташовуються на Карл-Юханс-гате, теж не принесли результату, більше ніхто свідчити не визвався. Беата, котрій напередодні переслали світлини з «Дагбладет», на яких знято присутніх, звітувала, що на світлинах або доволі великі плани усміхнених дівчаток, або ж це взагалі оглядові плани, надто крупнозернисті, щоб можна було щось розгледіти. Вона збільшила світлини людей, що стояли поряд з Робертом Карлсеном, але не зауважила ані зброї, ані будь-чого іншого, що дало б змогу виявити шуканого убивцю.

По-друге, окрім гільзи, жодних вартісних доказів немає, й балістик з криміналістичного відділу дійшов висновку, що порожня гільза, яку знайшли на майдані, відповідає кулі, що прошила голову Робертові Карлсену.

По-третє, вони зовсім не мають мотиву.

Беата Льонн відзвітувала. Харрі дав слово Магнусу Скарре.

– Зранку я розмовляв з управителькою крамниці «Фретекс», що на Кіркевейєн, де працював Роберт Карлсен, – повів Скарре, котрого доля, схиляючи до гіркого гумору, наділила скрипучим голосом. – Вона була приголомшена, казала, що Роберта всі любили, чарівливий хлопець, завжди перебував у доброму гуморі. Щоправда, часом нерозважливий. Ураз візьме й не прийде. Але їй не спадало на гадку, щоб він мав хоч яких ворогів.

– Ті, з ким я мав розмову, описали його достоту так само, – додав Халворсен.

Протягом наради Гуннар Хаген сидів, заклавши руки за голову, спостерігаючи за Харрі з вичікувальною усмішкою, ніби за ілюзіоністом, який ось-ось добуде кролика із капелюха. На жаль, ніякої чудасії. Лише версії.

– Припущення? – спитав Харрі. – Ну ж бо, повідайте, після наради буде вже запізно.

– Застрелено серед білої днини, та ще й на очах у всього зібрання, – сказав Скарре. – Так роблять лише одну справу. Це страта, яку виконали фахово, щоб інші боялися, на науку решті, хто заборгував за наркотики.

– Що ж, – мовив Харрі, – у відділі наркотиків ніхто й слова не чув про Роберта Карлсена й в очі його не бачив. Він чистий, несуджений, у наших базах даних не зазначений. Чи хтось із вас чув про негрошовитих наркоманів, які ні на чому не попадалися?

– Судмедексперти не знайшли у крові жодної протизаконної речовини, – мовила Беата. – Жодних слідів від ін’єкцій теж немає.

Хаген кахикнув, і всі озирнулися на нього.

– Солдат Армії спасіння, певна річ, не має стосунку до таких речей. Кажіть далі.

Харрі зауважив, що на чолі у Магнуса Скарре проступили червоні плями. Скарре – невисокий кремезний чолов’яга, колишній гімнаст, мав гладеньке каштанове волосся зі скісним проділом. Один з наймолодших у відділі, чваньковитий, собі на умі, честолюбний, багато чим скидався на Тома Волера замолоду. Окрім притаманної Волеру метикуватості та здібностей до поліцейської справи. Щоправда, цього року самовпевненості у Скарре поменшало, й Харрі вирішив, що, можливо, із часом з нього буде годящий поліцейський.

– З іншого боку, скидається на те, ніби Роберт Карлсен був експериментатором за вдачею, – мовив Харрі. – Ми знаємо, що у крамницях «Фретекс» працюють наркомани, що мають умовний термін. Цікавість та доступність – погане поєднання.

– Отож, – кивнув Скарре. – Коли я спитав управительку крамниці, чи мав Роберт подружку, вона відповіла: «Гадаю, не мав». Хоч кілька разів туди навідувалася дівчинка-іноземка, питала про нього, але вже надто вона юна. Звідкілясь з колишньої Югославії. Б’юсь об заклад, албанка з Косова.

– Чому це? – спитав Харрі.

– Албанці з Косова, зілля, хіба ні?

– Ну-ну, – пробубнів Хаген, гойдаючись на стільці. – Це все скидається на неабияку небезсторонність, хлопче.

– Саме так, – погодився Харрі. – Але наша упередженість розкриває справи. Позаяк ґрунтується не на нестачі знань, а на сухих фактах та власному досвіді. Й тому ми лишаємо за собою право дискримінувати всіх, незалежно від раси, віросповідання та статі. А виправдовує нас лише одне: ми дискримінуємо не виключно найвразливіших членів суспільства.

Халворсен гигикнув. Не вперше вже чув таке.

– Гомосексуалісти, релігійно ревні люди й жінки, статистично більш законослухняні, ніж гетеросексуальні чоловіки у віці від вісімнадцяти до шістдесяти років. Отож, припустімо, якщо ти жінка, лесбійка та ще й вірянка, косовська албанка, то ймовірність, що ти торгуєш наркотиками, вища, ніж якщо йдеться про молодицю, що говорить норвезькою й має пірсинг по всьому тілові й тату на лобі. Отже, якщо вже до когось схилятися, а у нашій справі інакше не можна, то першою ми допитаємо албанку. Несправедливо щодо законослухняних албанців з Косова? Звісно. Але ми опрацьовуємо ймовірності, маючи обмежені ресурси, а тому нам недозволено нехтувати будь-якою інформацією. Якщо, за досвідом, більшість з тих, кого ми взяли на митниці у «Гардермоені», – інваліди на візках, котрі провозять наркотики в отворах тіла, – то ми попіднімаємо їх з візків, начепимо гумові рукавички й обмацаємо кожного. Тільки пресі нічого про це не розповімо.

– Цікава філософія, Холе. – Хаген роззирнувся, спостерігаючи за тим, як реагує решта присутніх, але не спромігся нічого прочитати на потайливих обличчях. – Повернімося до справи.

– Добре, – мовив Харрі. – Продовжимо шукати знаряддя убивства, але збільшимо пошуковий радіус до шести кварталів. Продовжимо також опитувати свідків й обходити крамниці, котрі вчора були зачинені. Наразі ми не маємо на руках нічого певного, тому не марнуватимемо часу на перегляд записів із камер спостереження. Лі та Лі, ви отримали адресу й дозвіл на обшук квартири Роберта Карлсена. Гьорбіц-гате, чи не так?

Лі та Лі кивнули.

– Перевірте і його офіс, може, там знайдете щось корисне. Зберіть всю кореспонденцію та жорсткі диски, подивимося, з ким він підтримував зв’язки. Я розмовляв з Управлінням кримінальної поліції, вони зв’яжуться з Інтерполом, дізнаються, чи були схожі випадки у Європі. Халворсене, поїдеш зі мною у штаб-квартиру Армії спасіння. А з тобою, Беато, хочу поговорити після наради. До справи!

Зашаркали ноги та стільці.

– Хвилиночку, панове!

Всі озирнулися на Гуннара Хагена.

– Як я зауважив, дехто з вас приходить на роботу у драних джинсах й сорочках, що рекламують футбольний клуб «Волеренген». Можливо, мій попередник дозволяв таке, але я не схвалюю. Преса пильнуватиме нас, як стоокий Аргус. Відзавтра хочу бачити вас в одязі без дірок та будь-якої реклами. Люди дивляться на нас, і ми повинні мати вигляд поважних, безсторонніх службовців. Співробітників, що мають ранг інспектора й вищий, прошу залишитися.

Кімната спорожніла, лишились лише Беата та Харрі.

– Я збираюся віддати наказ, щоб з понеділка всі інспектори носили при собі зброю, – мовив Хаген.

Харрі з Беатою уп’яли у нього недовірливий погляд.

– Війна розпалюється, – мовив Хаген, випнувши підборіддя. – Маємо усвідомити, що у подальшому нам не обійтися без зброї. І керівництво має стати прикладом. Зброя – не чужорідна складова, а звичайне знаряддя нашої праці на кшталт мобільного телефону чи комп’ютера. Згодні?

– Але я не маю дозволу носити зброю, – зауважив Харрі.

– Чи ти жартуєш? – спитав Хаген.

– Восени я пропустив атестацію зі стрільби. Довелося здати зброю.

– Я дам вам дозвіл, маю таке право. На пошті побачите відповідний документ й отримаєте зброю. Викрутитися ніхто не зможе. До справи!

Хаген пішов.

– Зовсім схибнувся, – мовив Харрі. – На біса нам зброя?

– Доведеться тепер латати джинси й купити портупею, – мовила Беата, очі її виблискували сміхом.

– Гм. Власне, я б хотів глянути на фото Егерторг з газет.

– Прошу. – Вона простягла йому жовту течку. – Чи можу я щось у тебе спитати, Харрі?

– Звісно.

– Навіщо ти так чиниш?

– Як?

– Навіщо ти став на бік Магнуса Скарре? Ти ж знаєш, що він – расист, і ти не віриш жодному сказаному слову про дискримінацію. Чи ти просто прагнув роздратувати нового комісара? Вирішив з першого ж дня спричинити до себе неприязнь?

Харрі розкрив течку.

– Згодом віддам.

Стоячи біля вікна у готелі «Редісон-САС», що на Хольберг-гате, він дивився на біле задубіле місто у передсвітанкових сутінках. Будиночки низенькі, хисткі, дивовижно, що це столиця однієї з найзаможніших країн у світі. Королівський палац – безлика жовта будівля, такий собі компроміс між пієтистською демократією та безгрошовою монархією. Крізь гілки голих дерев видніється великий балкон. З нього король звертається до своїх підданців. Поклавши на плече уявну гвинтівку, він заплющив око, прицілився. Балкон вмить роздвоївся.

Йому наснився Джорджі.

Коли вони зустрілися вперше, він сидів навшпиньки біля собаки, який скиглив. Собаку він знав, то Тінто, але хто цей парубок, блакитноокий, з кучерявим білявим волоссям? Вони разом поклали пса у дерев’яну скриню й понесли до міського ветеринара, що мешкав біля річки у сірому двокімнатному будиночку серед здичавілого яблуневого саду. Ветеринар визначив, що у пса болить зуб, тільки ж він зубів не лікує. На додачу, хто ж заплатить йому за старого собаку, котрий незабаром й решту зубів розгубить? Краще всипити його, та й по всьому, не доведеться страждати від болю й від голоду. Й раптом Джорджі розплакався. Плакав голосно, з надсадою, навіть милозвучно. А коли ветеринар запитав, чому він плаче, хлопець відповів, що, може, той пес – то Ісус, так йому казав батько: часом він ходить серед нас, як один зі зневажених чи навіть у подобі бідолашного безталанного пса, що не має ані прихистку, ані їжі. Ветеринар, похитавши головою, зателефонував дантисту. Після уроків, повернувшись, вони з Джорджі побачили веселого Тінто, що виляв хвостом, а ветеринар показав у пащі нові темні пломби.

Попри те, що Джорджі був на клас старший, відтоді вони часом гралися разом, наступні кілька тижнів. Потім почалися літні канікули. Восени, коли знов пішли на навчання, Джорджі ніби забув його. Нехтував ним, ніби не хотів мати з ним ніяких стосунків.

Він забув про Тінто, але не про Джорджі. А за кілька років, під час облоги, наскочив у околицях міста на змарнілого пса. Він підбіг до нього, лизнув обличчя. Нашийника він уже не мав, й, лише побачивши пломби на зубах, він згадав Тінто.

Глянув на годинник. Автобус в аеропорт йде за десять хвилин. Узявши валізу, він востаннє оглянув кімнату, переконуючись, що нічого не забув. Коли розчиняв двері, щось зашурхотіло. У коридорі долі лежала газета. Він огледів коридор, побачив, що такі самі газети лежать біля багатьох дверей. На першій шпальті – фото з місця злочину. Нахилившись, він узяв газету, назву якої, надруковану готичним шрифтом, годі було прочитати.

Чекаючи на ліфт, спробував прочитати, та попри те, що деякі слова скидалися на німецькі, він нічого не зрозумів. Однак перегорнув кілька сторінок, знайшов місце, до якого відсилали на першій шпальті. Раптом двері ліфта розчинилися, й він вирішив встромити товсту й незграбну газету у сміттєвий кошик поряд. Але у ліфті було порожньо, тому він вирішив взяти її з собою, натиснув кнопку нульового поверху й зосередив погляд на світлинах. Його увагу привернув напис під однією з них. Він не повірив власним очам. Ліфт рушив, й тієї ж миті він із жаскою ясністю збагнув, що трапилось, навіть у голові запаморочилось, довелось прихилитись до стіни. Газета випала з рук, він навіть не зауважив, як ліфтові двері розійшлися.

А коли нарешті звів очі вгору, побачив перед собою морок, збагнув, що спустився у підвал, а не у хол, котрий з незбагненних причин позначався тут першим поверхом.

Він вийшов з ліфта, двері зачинилися. Він присів у темряві й спробував поміркувати. Бо все перекинулося догори дриґом. Автобус рушає за вісім хвилин. Ще є час прийняти рішення.

– Я намагаюся роздивитися деякі знімки, – замислено мовив Харрі.

Халворсен підвів голову, він сидів за столом напроти.

– Авжеж, будь ласка.

– Може, припиниш клацати? Що воно таке?

– А, он ти про що! – Халворсен поглянув на свої пальці, швидко видихнув й трохи зніяковіло пояснив: – Дурнувата звичка.

– Звідки вона?

– Батько був прихильником Лева Яшина, російського воротаря шістдесятих років.

Харрі чекав на подальше пояснення.

– Він прагнув, щоб я став воротарем у команді Стейнк’єра. Коли я був малим, він завжди клацав мені межи очима. Загартовував, щоб я м’яча не боявся. Батько Яшина, певно, чинив так само. Якщо я не кліпав очима, мене частували цукеркою.

По цих словах у кімнаті запанувала цілковита тиша.

– Певно, жартуєш, – мовив Харрі.

– Аж ніяк. Коричнева цукерка, смачнюча.

– Я про щиголь. То правда?

– Певна річ. Він повсякчас сипав мені щиглів. За обідом, біля телевізора, навіть коли до мене навідувалися товариші. Врешті я почав сам давати собі щигля. Написав «Яшин» на всіх зошитах та шкільних торбинках, вирізьбив на парті. Досі, коли на комп’ютері чи ще десь потрібен пароль, я пишу «Яшин». Хоч знаю, що батько мною маніпулював. Розумієш?

– Ні. Допомогли щиглики?

– М’яча я не боюся.

– Отже, ти…

– Ні, виявилося, що я футбольним талантом не обдарований.

Харрі придушив пальцями верхню губу.

– Чи ти щось знайшов на світлинах? – спитав Халворсен.

– Ні, поки ти роздаєш щиглики та базікаєш.

Халворсен повільно захитав головою.

– Ми наче збиралися у штаб-квартиру Армії спасіння?

– Ось закінчу, тоді поїдемо! Халворсене?

– Що?

– Тобі обов’язково треба так… пихтіти?

Халворсен стулив рота й затамував подих. Харрі швидко глянув на нього й знову уп’явся поглядом у світлини. Халворсену здалось, що він ледь усміхнувся. Хоч він не був певен до кінця. Усмішка вмить зникла, поміж брів інспектора з’явилася глибока зморшка.

– Ходи-но сюди, поглянь, Халворсене.

Халворсен підійшов. Перед Харрі лежало дві світлини, на обох – присутні на Егерторг.

– Бачиш отут, збоку, хлопця в шапці, з хусткою на шиї? – Харрі показав на зернисте обличчя. – Хай там як, а він стоїть просто перед Робертом Карлсеном, поруч з музиками, хіба ні?

– Ну…

– А тепер дивися. Отут. Ця ж сама шапка, та ж хустинка, але тепер стоїть посередині, просто напроти музик.

– Й що надзвичайного? Проштовхався всередину, щоб краще бачити й чути.

– А якщо все було у зворотному порядку?

Халворсен не відповів, а Харрі вів далі:

– Ніхто не переходитиме з центру убік, щоб динаміки кричали у вухо, а гурту не було видно. Хіба що для цього є причина.

– Маєш на увазі, щоб застрелити?

– Не мели дурниць.

– Гаразд. Але ж ти не знаєш, яке фото знято раніше. Закладімося, він просунувся усередину.

– На скільки закладімося?

– На дві сотні.

– Згода. Поглянь на світло під ліхтарем на обох світлинах. – Харрі подав Халворсену лупу. – Бачиш різницю?

Халворсен повільно закивав.

– Сніг, – мовив Харрі. – На знімкові, де він стоїть збоку, – сніжить. А хуртовина припинилася лише вночі. Отже, цей знімок зроблено останнім. Треба зателефонувати Ведлогу в «Дагбладет». Якщо знімали цифровою камерою з годинником, може, ми дізнаємось точний час, коли зробили знімок.

Ганс Ведлог з «Дагбладет» досі віддавав перевагу дзеркальним камерам та плівковим касетам. Тому, як не прикро інспектору Холе, точний час знімання він назвати не міг.

– Добре, – мовив Харрі. – А позавчора ви знімали під час концерту?

– Так, ми з Рьодбергом, завжди знімаємо музик на вулицях.

– Позаяк ви використовуєте плівку, світлини, певно, збереглися?

– Звичайно. Якби я знімав цифровою, давно б вже стер їх.

– Саме так я й міркував. Ще я хотів попросити вас про послугу.

– Справді?

– Подивіться, будь ласка, знімки за позавчора, чи бува нема там хлопця у плетеній шапочці й чорній штормівці? З хустинкою на шиї. Ми маємо одне ваше фото, на якому його знято. Халворсен відсканує й перешле вам, якщо маєте комп’ютер неподалік.

Харрі зауважив, що Ведлог вагається.

– Певна річ, я можу вислати знімки, але загалом перевіряти – це робота поліції, а мені як репортеру не надто кортить з цим вовтузитися.

– Нам бракує часу, розумієте? То як? Переслати вам фото, де зняли чоловіка, котрого шукає поліція, чи ні?

– Чи це означає, що ви дозволяєте нам використати цей факт?

– Атож.

Голос у Ведлога пожвавішав:

– Я зараз у лабораторії, тож можу тут-таки й перевірити. Знімків, де зображено присутніх на майдані, безліч, отже, є на що сподіватися. П’ять хвилин.

Халворсен відсканував й відправив знімок, а Харрі сидів, вистукуючи пальцями по столу, чекав.

– Чому ти певен, що він був там напередодні увечері? – спитав Халворсен.

– Я ні в чому не певен. Але якщо Беата має рацію й він – профі, то, імовірно, пішов напередодні на розвідку, до того ж у той момент, що майже збігається з запланованим часом убивства. А напередодні увечері теж грали концерт.

П’ять хвилин спливло. Але телефон задзеленчав лише за одинадцять.

– Ведлог. Даруйте. Ані вовняної шапки, ані штормівки, ані хустинки.

– Трясця! – гучно й розбірливо вилаявся Харрі.

– На жаль. Переслати вам, щоб ви особисто переглянули? Того вечора я повернув один софіт на присутніх, там обличчя краще видно.

Харрі вагався. Час треба використовувати якнайефективніше, надто у цю критичну першу добу.

– Перешліть, згодом перегляну, – сказав Харрі й, вже збираючись надиктувати Ведлогу свою електронну скриньку, додав: – До речі, перешліть ці світлини й Льонн у криміналістичний відділ. Вона має надзвичайну пам’ять на обличчя, може, щось помітить. – Він надиктував Ведлогу обидві адреси. – Але завтра у газеті про мене анічичирк, гаразд?

– Певна річ, «анонімне джерело у поліції». Приємно мати з вами справу.

Харрі поклав слухавку, глянув на ошелешеного Халворсена.

– Гаразд, Молодший. Їдемо у штаб-квартиру Армії спасіння.

Халворсен озирнувся на Харрі. Інспектор повагом тупцював, роздивляючись дошку з оголошеннями про прибуття заїжджих проповідників, розкладом хорових репетицій та чергувань. Але ось сива жіночка побалакала по телефону й усміхаючись повернулася до них.

Харрі швидко й коротко розповів, у чому суть справи, вона погідливо кивнула, мовби чекала на їхній візит, й пояснила, куди йти.

Обидва чекали на ліфт мовчки, але Халворсен зауважив краплини поту над бровою інспектора. Він знав, що Харрі не любить їздити ліфтом. Вийшовши з кабіни на п’ятому поверсі, Халворсен ледь не побіг слідом за Харрі жовтим коридором, наприкінці якого виднілися розчинені двері. Харрі зупинився так різко, що Халворсен трохи не наштовхнувся на нього.

– Привіт, – мовив Харрі.

– Привіт, – почувся жіночий голос. – Знову ви?

Височенна постать Харрі заступала одвірок, Халворсен не бачив, з ким він розмовляє, але зауважив, що тон його голосу змінився.

– Цілком правильно. Командувач на місці?

– Так. Він чекає на вас. Заходьте.

Слідом за Харрі Халворсен пройшов через маленьку приймальню, спромігшись кивнути тендітній панянці за письмовим столом. Стіни у кабінеті командувача було обвішано дерев’яними щитами, масками та списами. На заставлених книжками полицях стояли дерев’яні статуетки та світлини, на яких, як гадав Халворсен, зображено родину командувача.

– Вдячний, що так швидко знайшли для нас час, Екхофе, – мовив Харрі. – Це поліцейський Халворсен.

– Трагічний випадок. – Екхоф стояв за столом, рукою пропонуючи їм сідати у крісла. – Преса напосідає на нас цілісінький день. Розповідайте, що ви спромоглися дізнатися.

Харрі та Халворсен перезирнулися.

– Наразі ми не збираємося оприлюднювати свої знахідки, гер Екхоф.

Брови командувача грізно насупилися, Халворсен тихо зітхнув, приготувавшись до чергової жорсткої суперечки. Але з обличчя командувача зійшла напруга.

– Даруйте, Холе. Звичка. Посівши крісло начальника, часом забуваєш, що не всі мусять тобі звітувати. То чим можу зарадити?

– Якщо коротко, то хотілося б знати ваші здогади щодо мотивів того, що трапилося.

– Звісно, я розмірковував про це. Й мені важко назвати якусь певну причину. Роберт був шибайголова, але хлопець добрий. Хоч вони з братом цілком різнилися.

– Юн не добрий?

– Не вскакував у халепи.

– І у які ж це халепи вскакував Роберт?

– Вскакував? Я геть не це мав на думці. Просто життя у Роберта було якесь безладне, не те що у Юна. Я ж бо чудово знався з їхнім батьком. Юсеф Карлсен був одним з найкращих наших офіцерів. Але загубив віру.

– Ви згадували, що це довга історія. Чи можна почути скорочено?

– Слушне питання. – Командувач, важко зітхнувши, глянув у вікно. – Юсеф працював у Китаї, коли там трапився паводок. Там небагато чули про Бога, й люди вмирали як мухи. За тим, як Юсеф тлумачив Біблію, всі, хто не прийняв Ісуса, не матимуть спасіння й горітимуть у пеклі. Вони працювали у провінції Хунань, розподіляли ліки. Через паводок повсюдно плавали гадюки Рассела, кусаючи людей. Незважаючи на те, що Юсеф та його люди мали достатньо сиворотки у запасі, вони, зазвичай, запізнювалися, адже отрута цієї гадюки діяла дуже стрімко, руйнуючи стінки кровоносних судин, через що у постраждалих починається кровотеча з очей, вух та решти отворів на тілі й за годину-дві вони помирають. Я на власні очі бачив, як діє отрута, коли був у Танзанії й мені довелося споглядати жертв, які постраждали від укусів деревних гадюк. Жаске видовище. – На мить Екхоф заплющився. – Коротше кажучи, Юсеф разом з медсестрою давали пеніцилін двом близнюкам, котрі захворіли на запалення легенів. І раптом прийшов їхній батько, якого на рисовому полі щойно вкусила гадюка Рассела. У Юсефа була лише одна ампулка із сивороткою, й він наказав медсестрі зробити постраждалому ін’єкцію. А сам вийшов у туалет, адже, як і решта, страждав проносом та шлунковими спазмами. Він присів у воді навшпиньки, й гадюка вкусила його просто у яєчка, він упав горілиць, волаючи так, що всі зрозуміли, що саме трапилось. Коли він повернувся, медсестра сказала, що китайський язичник не дозволяє ввести собі сиворотку. Оскільки випало так, що Юсефа теж вкушено, він хоче, щоб укол зробили йому. Адже, лишившись серед живих, Юсеф врятує ще безліч дітей, а той усього-на-всього селянин, якому тепер навіть господарювати ніде. – Екхоф зітхнув. – Юсеф розповів, що так злякався, що навіть не подумав відмовитися від ін’єкції, дозволивши медсестрі зробити укол. А потім розплакався, й китайський язичник намагався втішити його. Врешті він опанував себе й попросив, щоб медсестра спитала, чи чув чоловік про Ісуса, але вона не встигла, бо штани чоловіка просякли кров’ю й за мить він помер.

Екхоф дивився на них, наче наділяючи їм часу, щоб вони обміркували розповідь. «Майстерна пауза досвідченого проповідника», – міркував Харрі.

– Отже, бідолаха китаєць горить у пеклі?

– Так, за Юсефом Карлсеном. Власне, нині він зрікся Писання.

– Через це він втратив віру й покинув Норвегію?

– Саме так він мені пояснив.

Харрі кивнув, глянувши на нотатник, якого добув з кишені, згодом спитав:

– Отже, тепер Юсеф Карлсен сам горітиме в пеклі, адже не зміг прийняти цей… цей парадокс з вірою. Чи правильно я висловився?

– Ви стали на ґрунт невирішуваних теологічних проблем, Холе. Чи ви християнин?

– Ні. Я слідчий. Я вірю в докази.

– Себто?

Харрі поглянув на годинника, завагався, потім безстороннім тоном швидко випалив:

– Я маю проблеми з релігією, за якою віра сама по собі – квиток на вхід у Царство Небесне, а отже, ідеал – це здатність маніпулювати власним розумом, змусивши його прийняти те, що є неприйнятним для здорового глузду. По суті, таку ж саму модель інтелектуального підкорення, яку використовували всі диктатури за всіх часів, ідея вищого розуму, яку не обов’язково переконливо доводити.

Командувач кивнув.

– Філософська думка, інспекторе. І ви, певна річ, не перший, хто дійшов такого висновку. Й з усім тим люди, набагато розумніші за нас з вами, вірують. Чи вам це не видається парадоксальним?

– Не видається, – мовив Харрі. – Я зустрічаю чимало людей, набагато розумніших за мене. Часом вони позбавляють людей життя через міркування, незбагненні для нас із вами. Як гадаєте, чи можливо, щоб убивство Роберта було спрямоване проти Армії спасіння?

Командувач мимохіть випростався, сидячи у кріслі.

– Якщо ви ведете до того, що це вчинила якась група з політичних міркувань, я сумніваюся. Армія спасіння завжди була політично безсторонньою. До того ж, дотримувалася безсторонності вельми послідовно. Навіть під час Другої світової війни ми не засуджували публічно німецьку окупацію, а намагалися, у міру спромоги, чинити власну справу.

– Вітаю, – мовив Халворсен, враз перестрівши застережливий погляд Харрі.

– Єдине вторгнення, яке отримало наше благословення, трапилося у 1888 році, – незворушно вів далі Екхоф. – Шведська Армія спасіння тоді наважилась на окупацію Норвегії й у найбіднішому районі Осло, де зараз розташоване Поліцейське управління, відкрили першу безкоштовну їдальню.

– Як на мене, це не привід лютувати, – зауважив Харрі. – Гадаю, Армія спасіння нині популярна як ніколи.

– І так і ні, – зітхнув Екхоф. – Населення нам довіряє, звісно, ми свідомі цього. Але лави наші поповнюються поганенько. Цієї осені в Офіцерському училищі в Аскені набрали лише одинадцять курсантів, а тамтешня казарма вміщує шістдесят. Позаяк ми неухильно дотримуємося консервативного тлумачення Біблії, зокрема щодо гомосексуалізму, нас не надто схвалюють в обох таборах. Ми трохи відстали порівняно з рештою більш ліберальних релігійних організацій. Але знаєте що? Як на мене, у наш мінливий час не надто страшно, коли щось зазнає змін не так стрімко. – Він посміхнувся Халворсену та Харрі, ніби вони погодились з його словами. – Хай там як, а нас змінює молодь. Яка має, мабуть, свіжіший погляд на речі. Саме зараз призначатимемо нового управителя, й кандидати на цю посаду – люди дуже молоді. – Він поклав руку на свій живіт.

– Чи Роберт був одним з них?

Командувач, усміхаючись, захитав головою.

– Можу беззаперечно стверджувати: не був. Серед кандидатів його брат, Юн. Управитель має орудувати значними цінностями, зокрема нашою нерухомістю, а Роберт ще не дозрів для такої відповідальності. Та й Офіцерського училища він не закінчив.

– Нерухомість розташовується на Гетеборггата?

– І не лише. На Гетеборггата мешкають лише кадрові співробітники Армії, у решті помешкань, як-от на Якоб-Оллс-гате, ми поселили біженців з Еритреї, Сомалі та Хорватії.

– Ммм. – Харрі глянув у нотатник, стукнув ручкою об підлокітник і підвівся. – Гадаю, ми вже забрали у вас чимало часу, гер Екхоф.

– Пусте. Справа-то значуща. – Він провів їх до дверей. – Чи можна поставити вам особисте питання, Холе? Я десь стрічав вас раніше, я чудово запам’ятовую обличчя.

– Може, на телебаченні чи у газетах, – мовив Харрі. – Навколо мого імені здійняли чималий галас через убивство норвежця в Австралії.

– Ні, світлини я забуваю. Річ у тім, що я десь бачив вас живцем.

– Зійди вниз, піджени машину, – мовив Харрі до Халворсена, а коли той пішов, обернувся до командувача: – Гадки не маю, але якось ви допомогли мені. Підібрали мене взимку на вулиці, коли я упився до нестями. Солдат, що знайшов мене, спершу хотів повідомити у поліцію, гадаючи, що там про мене ліпше подбають, але я спромігся пояснити, що я працюю у поліції і що у такому разі мене звільнять. Він відвіз мене у медпункт, де мені зробили укол й дали проспатися. Тож я вам дуже завинив.

Давид Екхоф кивнув:

– Я здогадувався про щось таке, але не хотів сам заводити мову. Стосовно вашої вини, то, як на мене, дякувати нам нема за що. Це ми будемо вдячні вам, якщо ви знайдете Робертового убивцю. Бог благословить вас, Холе, за вашу працю.

Харрі кивнув, вийшовши у приймальню, на мить зупинився, дивлячись на зачинені двері кабінету Екхофа.

– Ви надзвичайно схожі, – мовив Харрі.

– Невже? – обізвався низький жіночий голос. – Чи він був суворий?

– Я про світлину в кабінеті.

– Дев’ять років, – сказала Мартіна Екхоф. – Треба ж таке, ви впізнали мене.

Харрі труснув головою.

– Загалом, я мав на думці зв’язатися з вами. Маю до вас розмову.

– Справді?

Харрі збагнув, як вона зрозуміла його слова, й поспіхом додав:

– Щодо Пера Голмена.

– А хіба є про що говорити? – Вона збайдужіло знизала плечима, але голос втратив теплоту. – Ви робите своє діло, а я – своє.

– Мабуть, але я… я лише хотів сказати, що все трапилось зовсім інакше, ніж здавалося на перший погляд.

– То як же?

– Я казав вам, що мені небайдуже до Пера Голмена. А справа завершилася тим, що я знищив те, що лишилось від його родини. Часом така моя робота.

Мартіна хотіла відповісти, але задзеленчав телефон. Вона взяла слухавку і, вислухавши додзвонювача, відповіла:

– Церква Вестре-Акер. У понеділок, двадцятого, о дванадцятій. Так. – Вона поклала слухавку, почала гортати папери. – Усі йдуть на поховання. Політики, духівництво, знаменитості. Усі хочуть бути з нами. Вчора телефонував менеджер нашої нової співочої зірки: запропонував, щоб вона заспівала на похороні.

– Що ж… – озвався Харрі, намагаючись зосередитися. – Я…

Телефон знову задзеленчав, він уторопав, що час забиратися, і, кивнувши, покрокував до дверей.

– Я записала Уле на четвер на Егерторг, – почув він за спиною. – Так, замість Роберта. Річ у тім, чи маєш ти змогу сьогодні чергувати зі мною під час роздавання бутербродів, у автобусі.

У ліфті він тихо вилаявся, потер долонями обличчя. Потім розгублено розсміявся. Як регочуть над поганими клоунами.

Робертова контора сьогодні видалася геть крихітною. Й досі безладною. При змерзлому вікні на чільному місці стояв прапор Армії, біля купи паперів та кількох невідкритих конвертів стирчав у столі кишеньковий ніж. Юн сидів за столом, обводячи поглядом стіни. Погляд спинивсь на світлині: він та Роберт. Коли ж це було? Звісно, знімали у таборі в Естгорі, але яке то було літо? Роберт ніби силкувався бути незворушним, але мимохіть посміхався. Власне, посміхався змучено, силувано.

Він читав сьогоднішні газети. Незбагненно: попри те, що зараз він був обізнаний у всіх подробицях, йшлося ніби про іншу особу, а не про Роберта.

Двері розчинилися. На порозі стояла висока білявка у захисного кольору куртці військових льотчиків. Губи вузькі, знекровлені, погляд неприхильний, байдужий, на обличчі ніякого виразу. За її спиною виднівся невисокий рудий хлопець з пухкенькою фізією і єхидною посмішкою, котра у декого ніби приклеєна до обличчя й з нею вони зустрічають і хороші й погані днини.

– Хто ви?

– Юн Карлсен, – відповів він, зауваживши, що жіночий погляд став ще менш прихильним. – Робертів брат.

– Наші співчуття, – рівним тоном мовила білявка, закрокувала у кімнату, простягла руку. – Туріль Лі. – Поліція, відділ убивств. – Руку вона мала кістляву, грубу, але теплу. – А це поліцейський Ула Лі.

Хлопчина кивнув, Юн кивнув у відповідь.

– Прикро, що таке трапилось, – вела далі жінка-поліцейський. – Та оскільки скоєно вбивство, ми маємо опечатати приміщення.

Юн кивнув. Знов глянув на світлину на стіні.

– Отже, маємо просити вас…

– А-а-а, звісно, – мовив Юн. – Даруйте, я трохи спантеличений.

– Цілком зрозуміла річ, – посміхнулася Туріль Лі. Усміхалася вона не широко й сердечно, а ледве помітно, люб’язно, доречно обставинам.

Юнові спало на думку, що вони, певно, не раз стикалися з такими речами, адже працюють над убивствами, і не тільки. Просто як священики. І як батько.

– Чи ви щось чіпали? – спитала Туріль Лі.

– Чіпав? Ні, навіщо? Лише сидів у кріслі.

Він підвівся й не знати чому висмикнув кишенькового ножа зі стільниці, склав його й поклав до кишені.

– Прошу. – Сказавши так, тихо вийшов з кімнати, причинивши двері. Вже біля сходів він раптом збагнув, що утнув дурницю: забрав складаного ножа. Він розвернувся, вирішивши повернути його. Але завмер біля зачинених дверей, почувши жіночий голос, що сміявся:

– Але ж я й злякалася! Він схожий на брата, як дві краплі води, я навіть спершу гадала, що перестріла примару.

– Та геть вони не схожі.

– Бачив би ти фото!

Страшна думка вразила Юна.

Рейс SK-655 на Загреб вилетів з аеропорту Осло рівно о 10:40, повернувши ліворуч над озером Хурдал, взяв курс на південь, на навігаційний маяк в Ольборзі. Оскільки днина була надзвичайно морозна, то холодний атмосферний прошарок, що зветься тропопаузою, опустився так низько, що MD-81 поринув у нього ще над центром Осло. А позаяк саме у цьому прошаркові літак лишає інверсійний слід, він, якби дивився вгору, тремтячи від холоду біля таксофонів на Ернбанеторг, побачив би літак, квиток на який саме лежав у його кишені.

Дорожню сумку він залишив у камері зберігання на Центральному вокзалі. Йому потрібен номер у готелі. Й треба виконати завдання. Отже, він потребує зброї. Але де розжитися зброєю у місті, де не маєш знайомих?

Він слухав жінку з телефонної довідкової служби, котра співочою скандинавською англійською розповідала, що в Осло зареєстровано сімнадцять Юнів Карлсенів й, на жаль, вона не має змоги надати йому всі адреси. Але телефон Армії спасіння, певна річ, надасть.

Панянка зі штаб-квартири Армії спасіння сказала, що у них є лише один Юн Карлсен, але сьогодні він вихідний. Він пояснив, що хоче послати різдвяний подарунок, й спитав, чи не надасть вона йому домашню адресу.

– Зараз гляну. Гетеборггата, чотири, поштовий індекс нуль-п’ять-шість-шість. Як втішливо, що хтось зараз непокоїться про нього, сіромаху.

– Сіромаху?

– Еге ж, учора застрелили його брата.

– Брата?

– Так. На Егерторг. Сьогодні всі газети про це пишуть.

Він подякував за допомогу й поклав слухавку.

Хтось поплескав його по плечу, він рвучко озирнувся.

Картонний стаканчик у руках хлопчини був добрим поясненням. Досить брудна джинсова куртка, зате пострижений по-модному, нещодавно поголений, зодягнений пристойно, погляд жвавий, щирий. Хлопчина щось промовив, а коли той знизав плечима, мовляв, не розуміє норвезької, повів чудовою англійською:

– I’m Kristoffer. I need money for a room tonight. Or else I’ll freeze to death.[15]

Пролунало це ніби завчений маркетинговий слоган, вичерпне повідомлення, якому надано емоційної визначеності згадуванням власного імені. Потім хлопчина широко посміхнувся.

Він захитав головою й хотів був піти, але жебрак заступив дорогу:

– Пане! Чи вам колись доводилось ночувати просто неба й проплакати всю ніч від холоду?

– Yes, actually I have.[16] – На якусь мить його опанувало несамовите бажання розповісти, як одного разу він четверо діб пролежав у лисячій норі, чекаючи на сербський танк.

– Тоді ви розумієте, пане, що я маю на увазі.

У відповідь він повільно кивнув. Встромивши руку у кишеню, добув не дивлячись банкноту й простягнув Крістоферу.

– Ви ж все одно ночуватимете просто неба, адже так?

Крістофер поспіхом засунув гроші у кишеню й, кивнувши, винувато посміхнувся:

– Я мушу обирати ліки, пане.

– А де ви зазвичай ночуєте?

– Отам, – показав наркоман довгим тонким пальцем із доглянутим нігтем. – На контейнерному складі. Улітку там почнуть зводити оперний театр. – Крістофер знову широко посміхнувся. – Я люблю оперу.

– Але ж зараз там холодненько, га?

– Мабуть, сьогоднішньої ночі завітаю до Армії спасіння. Там завжди є вільне ліжко.

– Он як? – Він глянув на хлопчину. На око цілком небідний, рівні зуби виблискували білим, коли він посміхався. Попри те, від нього тхнуло занепадництвом. Прислухаючись, він немовби чув, як плямкають тисячі щелеп, що пожирають його плоть зсередини.

Розділ 11

Четвер, 17 грудня. Хорват

Халворсен сидів за кермом, терпляче чекаючи, поки автівка з бергенівськими номерами, що відчайдушно піддавала газу, припинить буксувати на кризі. Харрі розмовляв по мобільному з Беатою.

– Ти до чого ведеш? – голосно спитав Харрі, намагаючись перекричати гуркіт бергенця.

– Не схоже, щоб на обох світлинах була одна й та сама людина, – повторила Беата.

– Вони зодягнені в однакові шапки, однакові штормівки, мають однакові хустки на шиї. Мабуть, все-таки одна особа?

Вона не відповіла.

– Беато?

– Обличчя нечіткі. Дивно, не второпаю, у чому річ. Мабуть, так світло падає.

– Гм. Гадаєш, ми пішли хибним слідом?

– Не знаю. Він стоїть просто перед Карлсеном, загалом це збігається з технічними доказами. Що то у вас за галас?

– Корова на кризі забуксувала. Гаразд, бувай.

– Чекай!

Харрі зачекав.

– Ще ось що, – мовила Беата. – Я переглянула позавчорашні знімки.

– Отже?

– Не бачу там жодного обличчя, тотожного обличчям на майдані у момент убивства. Але є одна особливість. Чоловік у бежевому пальті, ймовірно, з верблюжої вовни. На ньому шарф…

– Гм. Маєш на увазі нашийну хустку?

– Ні, на око звичайний вовняний шарф. Але зав’язано його так само, як у хлопця чи хлопців з червоною хусткою на шиї. Правий край стирчить із верхнього вузла. Зауважив?

– Ні.

– Я ніколи раніше не бачила, щоб так шарф зав’язували, – мовила Беата.

– Перешли на електронну скриньку, я теж гляну.

Увійшовши в кабінет, Харрі найперше роздрукував знімки, які прислала Беата.

А коли зайшов забрати їх у канцелярію, перестрів там Гуннара Хагена.

Харрі привітався, кивнувши, певний час обидва стояли мовчки, спостерігаючи, як сірий пристрій випльовує сторінку за сторінкою.

– Чи є новини? – врешті спитав Хаген.

– І є, й нема.

– Преса взяла мене в облогу. Треба б кинути їм хоч дрібну кісточку.

– Саме так, босе, мало не забувся. Я натякнув їм, що ми шукаємо ось цю людину. – Харрі добув з купи роздруківок аркуш і показав на хлопця з червоною хусткою.

– Що ви зробили? – перепитав Хаген.

– Дав підказку пресі. Радше репортеру з «Дагбладет».

– Переступивши через мене?

– Звична річ, босе. У нас це зветься конструктивними витоками. Кажемо, що дані від анонімного джерела у поліції, тож редакція може вдати, що за цим стоїть журналістське розслідування. Вони таке полюбляють, й заголовки більші, ніж у фотографій, які вони друкують за нашим проханням. Може, народ допоможе нам упізнати цього чоловіка. Усім на втіху.

– Тільки не мені, Холе.

– Тоді мені прикро, босе, – мовив Харрі із щиро засмученим виглядом.

Хаген дивився на нього, водячи щелепами з боку в бік. Ніби жуйку ремиґає, спало на думку Харрі.

– А що то за чоловік? – спитав Хаген, беручи роздруківку у Харрі.

– Ми поки до пуття не певні. Може, він узагалі не один. Беата Льонн вважає, що хустинка на шиї… зав’язана у них дуже прикметно.

– Так краватки зав’язують. – Хаген знов глянув на фото. – То й що?

– Як ви сказали, босе?

– Краватки так зав’язують.

– Й у чім тут виверт?

– Хорватський вузол.

– Що?

– Це ж найпростіше з історії, хіба ні?

– Радо послухаю, якщо просвітите мене, босе.

Хаген заклав руки за спину.

– Що ви знаєте про Тридцятирічну війну?

– Гадаю, обмаль.

– Під час Тридцятирічної війни король Густав Адольф, шведський король, збираючись увійти в Німеччину, поповнив свою дисципліновану, утім, нечисленну армію солдатами, яких вважали найкращими в Європі. Бо про них йшла слава як про безстрашних вояків. Він найняв хорватів. Чи знаєте ви, що норвезьке слово «krabat», «головоріз», прийшло зі шведської і спочатку означало «хорват», тобто «безстрашний шибайголова».

Харрі захитав головою.

– Попри те, що хорвати воювали за чужу країну й носили шведські мундири, їм на знак відзнаки дозволяли носити кавалерійську хустку. Нашийну хустку, яку вони зав’язували особливим вузлом. Французи запозичили й модифікували цю деталь одягу, втім залишили назву на честь хорватів – cravate, краватка.

– Он як.

– Саме так.

– Дякую, босе. – Харрі забрав з принтера останню світлину й глянув на чоловіка у шарфі, котрого Беата обмалювала кільцем. – Цілком можливо, що ви зараз кинули нам зачіпку.

– Ми не маємо дякувати один одному за те, що виконуємо свою справу, Холе. – Хаген взяв решту світлин і вийшов.

Халворсен підвів голову, коли Харрі стрімко увірвався до кабінету.

– У мене є зачіпка!

Халворсен зітхнув, позаяк зазвичай це свідчило, що на них чекає купа безрезультатної праці.

– Я телефоную Алексу в Європол, – мовив Харрі.

Халворсен був обізнаний, що Європол – молодший брат Інтерполу, розташований у Гаазі, був заснований країнами Євросоюзу після терактів у Мадриді у 1998-му й опікується передусім боротьбою з тероризмом та організованою злочинністю. Дивно тільки, що цей Алекс повсякчас радо допомагає Харрі, попри те, що Норвегія не є членом Євросоюзу.

– Алексе? Harry from Oslo. Could you check something out for me, please?[17]

Халворсен чув, як Харрі своєю кострубатою, проте дієвою англійською просив Алекса пошукати у базі даних інформацію щодо злочинів, які, ймовірно, скоїв міжнародний злочинець у Європі за останні два роки. У розділі «Убивці-найманці» та «Хорват».

– I’ll wait,[18] – мовив Харрі й чекав. Згодом здивовано мовив: – Really? That many?[19] – Харрі почухав підборіддя й попросив додати у пошук пістолет калібру 9 мм. – Двадцять три влучання, Алексе? Двадцять три убивства, які, можливо, скоїв кілер-хорват? Святий Боже! Так, я знаю, що війни народжують професійних убивць, одначе… Перевір Скандинавію. Нічого? А імена маєш, Алексе? Ні? Hang on a sec.[20]

Харрі глянув на Халворсена, ніби сподіваючись, що той промовить щось рятівне, але чоловік лише знизав плечима.

– Гаразд, Алексе, – мовив Харрі. – Остання спроба.

Він попросив додати у пошук червону хустку чи шарф.

Халворсен почув, як Алекс сміється.

– Дякую, Алексе. Тримаємо зв’язок.

Харрі поклав слухавку.

– То що? – спитав Халворсен. – Маєш зачіпку?

Харрі кивнув. Сів у крісло глибше, потім рвучко випростався.

– Поміркуймо знову. Що ми маємо? Анічогісінько? Чудово, я люблю починати з чистого аркуша.

Халворсену спало на думку, як одного разу Харрі казав, що хороший та посередній слідчий різняться один від одного здатністю забувати. Хороший слідчий забуває всі випадки, коли чуття обманювало його, забуває про всі сліди, на які він сподівався, але які вели хибним шляхом. Й, щиро забувши про все, починає спочатку з таким самим запалом.

Задзеленчав телефон. Харрі схопив слухавку.

– Хар… – Але голос на тому боці дроту вже про щось розповідав.

Харрі за столом підвівся, суглоби на пальцях, що стискали слухавку, побіліли.

– Стривай, Алексе. Я попрошу Халворсена, щоб занотував. – Затуливши слухавку долонею, Харрі гукнув до Халворсена: – Він для сміху спробував ще раз. Викреслив про хорвата, дев’ять міліметрів й решту, лишивши тільки «червоний шарф». Поцілив чотири рази. Чотири професійних вбивства, скоєних за допомогою пістолета, до всього свідки зауважили ймовірного кілера, що носив червоний шарф. Занотуй: Загреб, двотисячний та дві тисячі перший. Мюнхен, дві тисячі другий, а також Париж, дві тисячі третій. – Харрі знов заговорив у слухавку: – This is our man, Alex.[21] Ні, я не впевнений, але чуття нашіптує, що це саме він. А здоровий глузд підказує, що два убивства у Хорватії – не випадковий збіг. Чи маєш прикмети, щоб Халворсен занотував?

Халворсен зауважив, що Харрі роззявив рота.

– Як це «жодних надзвичайних прикмет»? Якщо вони запам’ятали шарф, то найпевніше мали запам’ятати щось іще. Що? Зріст звичайний? І квит?

Харрі хитав головою, слухаючи співрозмовника.

– Що каже? – пошепки спитав Халворсен.

– Що свідчення різняться, – теж пошепки відповів Харрі.

Халворсен достоту так і занотував.

– Так, не зле було б переслати подробиці на скриньку. Дякую тобі. Якщо накопаєш щось іще, ймовірне місце перебування абощо, зателефонуй. Добре? Як? Ха-ха. Звісно, незабаром перешлю відео, моє з дружиною.

Поклавши слухавку, Харрі зауважив питальний погляд Халворсена.

– Старий жарт, – пояснив Харрі. – Алекс гадає, що всі скандинавські подружжя знімають приватне порно.

Він знов схопив слухавку, але, зауваживши, що Халворсен досі не зводить з нього очей, зітхнувши, додав:

– Я навіть жодного разу не одружувався, Халворсене.

Магнусові Скарре довелося горланити, щоб перекричати гудіння кавоварки, котра кахикала, мов хворий на сухоти.

– Може, це різні кілери, що належать до одного угруповання, досі невідомого, а червона хустка – то у них ніби уніформа.

– Дурниці, – байдуже кинула Туріль Лі, заступивши за Скарре місце у черзі за кавою. У руці тримала чашку з написом «Найкраща мама у світі».

Ула Лі коротко чи то заквохкав, чи то засміявся. Він сидів за столиком у кухоньці-ніші, яка правила кухнею відділу убивств та відділу розслідування сексуальних злочинів.

– Дурниці? – перепитав Скарре. – А що як це тероризм? Релігійна війна проти християн. Мусульман. Пекло ж навколо. Чи оті, теє… латиноси, хіба вони червоних хусток не носять, га?

– Вони воліють зватися іспанцями, – зауважила Туріль Лі.

– Баски, – уточнив Халворсен, що сидів за столиком напроти Ули Лі.

– Що?

– Корида. Сан-Фермін в Памплоні. Баскська держава.

– ЕТА! – вигукнув Скарре. – Трясця, як же ми про них забули?

– Тобі б кіносценарії писати, справді, – встряла Туріль. Цього разу Ула Лі голосно розреготався, але, як завжди, ані пари з вуст.

– Сиділи б зі своїми грабіжниками банків, – бовкнув Скарре, натякаючи, що Туріль Лі та Ула Лі, які не були ані подружжям, ані хоч якимись родичами, прийшли з відділу крадіжок.

– От тільки терористи зазвичай беруть на себе відповідальність, – мовив Халворсен. – У чотирьох справах, які прислали з Європолу, йдеться про hit-and-run,[22] по яких жодних зачіпок, мовчання. Й жертва, зазвичай, мала рильце у пушку. Жертви у Загребі – серби, з яких зняли звинувачення у військових злочинах, вбитий у Мюнхені зазіхав на гегемонію місцевого короля торгівлі людьми, а паризький небіжчик був педофілом, що вже мав дві судимості.

Зайшов Харрі Холе, тримаючи у руках чашку. Лі та Лі, наливши собі кави, пішли геть. Халворсен зауважив, що дехто з колег саме так реагував на появу Харрі. Інспектор сів, замислено насупившись. Халворсен й таке зауважив.

– Двадцять чотири години майже вичерпано, – мовив Халворсен.

– Так, – відповів Харрі, дивлячись у свою досі порожню чашку.

– Щось не так?

Харрі завагався.

– Не знаю, я зателефонував у Берген Б’ярне Мьоллеру. Гадав, він підкаже щось конструктивне.

– Й що він підказав?

– Загалом, нічого. Складається враження… – Харрі добирав слушне слово: -…наче йому самотньо.

– Хіба родина не з ним?

– Мабуть, приїдуть згодом.

– Неприємності?

– Не знаю. Гадки не маю, жодної.

– Що ж тебе непокоїть?

– Він п’яний був, ось що.

Халворсен сіпнув чашку, хлюпнув каву.

– Мьоллер напідпитку, на роботі? Жартуєш?

Харрі змовчав.

– Може, йому було зле, чи… – поспіхом припустив Халворсен.

– Я за голосом п’яного чую, Халворсене. Треба їхати у Берген.

– Зараз? Ти ж очолюєш розслідування убивства, Харрі.

– Я упораюсь за добу: туди й назад. Прикриєш тил, Халворсене.

Халворсен посміхнувся.

– Чи ти старієш, Харрі?

– Старію? До чого це ти?

– Старієш і стаєш людяним. Вперше чую, щоб ти віддав перевагу живому перед мертвим. – Зауваживши вираз, якого набуло обличчя інспектора, хлопець враз пошкодував про сказане. – Я не мав на увазі…

– Гаразд, пусте. – Харрі підвівся. – Дістань перелік пасажирів, які відлітають чи прилітають з Хорватії. Спитай у поліції аеропорту Осло, чи потрібен запит поліцейського юриста. Якщо знадобиться судова постанова, поїдь і добудь. Коли матимеш списки, зателефонуй Алексові у Європол, попроси, щоб перевірив для нас імена. Перекажи, що це моє прохання.

– Певен, що він не відмовиться?

Харрі кивнув.

– А ми з Беатою тим часом поговоримо з Юном Карлсеном.

– Он як?

– Дотепер він розповідав нам про Роберта лише зворушливі оповідки. Гадаю, він має й дещо інше.

– А чому ти не береш мене з собою?

– Тому що, на відміну від тебе, Беата відчуває, коли люди брешуть.

Глибоко зітхнувши, він піднявся сходами у ресторан «Бісквіти».

На відміну від учорашнього вечора, там було майже незалюднено. Той самий офіціант стояв, прихилившись до одвірка. Подібний до Джорджі, кучерявий, блакитноокий.

– Hello there, – привітався офіціант. – Я не відразу вас упізнав.

Він закліпав очима, спантеличений, що його таки впізнали.

– За вашим пальто, – мовив офіціант. – Надзвичайно елегантне. Верблюже?

– Сподіваюся, – відповів він посміхаючись.

Офіціант, засміявшись, поклав йому руку на плече. Він не зауважив переляку у погляді, тож вирішив, що офіціант не має ніяких підозр. Й дуже сподівався, що поліція ще не навідувалася й не знайшла зброю.

– Обідати не буду, – мовив він. – Просто хотів скористатися туалетом.

– Туалетом? – перепитав офіціант, силкуючись перехопити його погляд. – Туалетом прийшли скористатися? Невже?

– Я на хвильку. – Офіціант поруч викликав у нього зніяковіння.

– На хвильку. I see. Розумію.

У туалеті ані душі. Пахне милом. Але не свободою.

Милом запахло ще дужче, коли він, піднявши кришку контейнера над мийкою, закотивши рукав, устромив руку в холодну рідоту. У голові промайнуло: а раптом вони змінили контейнер? Та ось намацав пальцями зброю. Він повільно витягнув її, мило, наче довгі зелені щупальця, потяглося у мийку. Вимити, змастити – й пістолет знову стане до ладу. В обоймі ще є шість патронів. Він квапливо почав ховати зброю у кишеню пальта, коли двері розчинилися.

– Hello again, – прошепотів офіціант, широко посміхаючись. Але, щойно зауважив пістолет, усмішка на його губах застигла.

Встромивши пістолета у кишеню, він пробурмотів «good bye» й просунувся у вузьку пройму у дверях повз офіціанта. Він відчув на обличчі його подих, відчув доторк стегон.

Лише опинившись на морозі, він зауважив, що серце калатає. Ніби з переляку. Кров линула жилами, роблячи його гарячим та легким.

Юн Карлсен саме вийшов з парадної, коли Харрі під’їхав на Гетеборггата.

– Зараз? – перепитав Юн, спантеличено глянувши на годинник.

– Я прибув зарано, – мовив Харрі. – Моя колега ось-ось приїде.

– Чи я встигну купити молока? – Юн був одягнений у тонку куртку. Волосся щойно зачесане.

– Звісно. Певна річ.

Найближча крамниця стояла на розі через дорогу. Поки Юн ходив купувати літровий пакунок знежиреного молока, Харрі наче зачарований дивився на безліч ялинкових прикрас поміж туалетного паперу та пакунків з кукурудзяними баранцями. Жоден з них не коментував газетну ятку біля каси, де яскраві заголовки на перших шпальтах повідомляли про убивство на Егерторг. «Дагбладет» надрукувала на першій шпальті фрагмент зернистого, розпливчастого знімка присутніх на майдані, який зробив Ведлоґ, з окресленою червоним головою й написом: «Чоловік, якого шукає поліція».

Вони вийшли на вулицю. Юн зупинивсь коло рудого жебрака, що мав довгі вуса, як було модно у сімдесяті. Довго порпався у кишені, нарешті добув монетку й кинув у коричневий паперовий стаканчик.

– Я небагато чим можу вас почастувати, – мовив Юн до Харрі. – Кава вже давненько стоїть у кавоварці, тож, певно, смакує, ніби асфальт.

– Чудово, саме таку я полюбляю.

– І ви теж? – Юн похмуро посміхнувся. – Ой! – Він схопився за голову, озирнувся до жебрака й здивовано спитав: – Ти чого грошима розкидаєшся?

Жебрак сердито пирхнув у вуса й голосно гримнув:

– У нас лише вжиткову копійку беруть. Красно дякую!

Помешкання Юн Карлсен мав достоту таке саме, як Теа Нільсен. Чисте, впорядковане, але за інтер’єром, безперечно, парубоцьке. Харрі вмить зауважив три речі. По-перше, старі, утім доглянуті меблі придбали там, де й він придбав свої. У «Елеваторі», на Уллеволсвейєн. По-друге, Юн не відвідував виставки, яку рекламував поодинокий постер на стіні у вітальні. По-третє, їв він здебільшого за низеньким столиком перед телевізором, а не за столом у відмежованій кухоньці. На напівпорожній книжковій полиці стояла світлина чоловіка у формі Армії спасіння, він владно дивився у порожнечу.

– Чи це не ваш батько? – спитав Харрі.

– Так, – відповів Юн, добув з шафки дві чашки й налив кави із закопченого скляного горняти з кавоварки.

– Ви схожі.

– Дякую. Сподіваюся, так і є. – Він поставив чашки на журнальний столик, а молочний пакунок – на численні кільця й розмиви, які свідчили, що саме тут «трапезували». Харрі мав на думці спитати, як батьки сприйняли звістку про Робертову смерть, але передумав.

– Почнімо з гіпотези, – мовив Харрі. – А саме про те, що вашого брата вбили, бо він комусь допік. Надурив, боргу не повернув, образив, погрожував, нашкодив абощо. Всі кажуть, що ваш брат був доброчесним хлопцем. Зазвичай, починаючи розслідування убивства, ми часто чуємо такі означення, люди охоче підкреслюють чесноти. Але більшість з нас має темний бік. Хіба ні?

Юн кивнув, але Харрі не добрав, чи то на знак згоди.

– Маємо пролляти світло на темний Робертів бік.

Юн здивовано уп’явся в нього очима.

Харрі кахикнув.

– Почнімо з грошей. Чи мав Роберт фінансові негаразди?

Юн знизав плечима.

– І мав і не мав. Він жив не на широку ногу, й я сумніваюся, щоб він назбирав великих боргів, якщо ви саме це маєте на увазі. Позичав він, гадаю, здебільшого у мене. Утім, позички бувають різні… – Юн журливо посміхнувся.

– Про які кошти йдеться?

– Про невеликі. Окрім позички цієї осені.

– Скільки?

– Е-е-е… тридцять тисяч.

– З якою метою?

Юн почухав потилицю.

– Мав він якийсь задум, він не казав, який саме, знаю лишень, що йшлося про виїзд за кордон. Побачиш, казав він. Гроші, як на мене, чималенькі, та я живу просто, навіть авто не маю. Мені видавалось, він мав запал. А потім… трапилось оце.

Харрі щось занотував.

– Гм. А як щодо темного боку його особистості?

Харрі чекав. Дивлячись на журнальний столик, поки Юн міркував у вакуумі тиші, що так чи інак витягував інформацію назовні – брехню, недоречний коментар у відчаї, щонайліпше – правду.

– Замолоду Робертові… – повів він і замовк.

Харрі мовчав, не ворушився.

– …бракувало гальм.

Харрі кивнув, не підіймаючи голови. Заохотив, утім, вакууму не порушив.

– Я повсякчас побоювався, аби він чого не скоїв. Страшенно був нестриманий. Ніби двоє людей в ньому жили. Перший – стриманий, холоднокровний, дослідник, який переймався… як то висловити? Реакціями. Почуттями. Пристрасть, так, мабуть, і вона теж. Отаке.

– Чи наведете приклади? – спитав Харрі.

Юн проковтнув клубок у горлі.

– Якось, коли я прийшов додому, каже мені, мовляв, ходімо у льох, щось тобі покажу. Він посадив кішку у маленький акваріум, де колись мешкали гупі, просунув під кришку огородній шланг і вивернув кран до кінця. Акваріум сповнився водою так стрімко, що я заледве встиг скинути кришку й вийняти кішку з води. Роберт сказав, що лише хотів глянути, як вона поводитиметься, але часом мені видавалося, що його набагато більше цікавила моя власна поведінка.

– Хм, якщо він був такий, дивно, що ніхто про це не збовкнув.

– Небагато хто знав про цей бік його особистості. Почасти це моя заслуга. Ще дитиною я обіцяв батькові наглядати за Робертом, щоб він не накоїв чогось уже дійсно лихого. Іншими словами, я старався щосили. А Роберт загалом опановував себе. Він був і холодний і гарячий водночас, розумієте? Здебільшого, його… решту граней бачило лише найближче оточення. І якісь жабки. – Юн посміхнувся. – Він відправляв їх літати на гелієвих повітряних кулях. Коли батько піймав його, Роберт відповів, що жабкам, мовляв, нудно просиджувати життя на землі, нехай побачать світ з висоти пташиного льоту. Я… – Юн дивився у порожнечу, а Харрі зауважив, що на його очах виступили сльози. – Я реготав. Батько лютував, а я не міг опанувати себе. Лише Роберт був здатний так мене розсмішити.

– Й що, з роками він те переріс?

Юн знизав плечима:

– Відверто кажучи, навіть я знаю не про все, що поробляв Роберт останніми роками. Після від’їзду батьків у Таїланд ми з братом трохи віддалилися один від одного.

– Чому?

– З братами таке часто трапляється. Без вагомої причини.

Харрі змовчав, лише чекав. У під’їзді гепнули двері.

– Мав він певні історії з жінками.

Завивання «швидкої» вдалині. Металеве гудіння ліфта. Юн, зітхнувши, тужливо мовив:

– З молоденькими.

– Наскільки молоденькими?

– Гадки не маю, але якщо Роберт не прибріхував – з дуже молоденькими.

– А чому б це він вам прибріхував?

– Я ж казав. Він полюбляв перевіряти мою реакцію.

Харрі, підвівшись, підійшов до вікна. Якийсь чоловік йшов навпростець через Софієнберг-парк стежкою, що скидалася на нерівну коричневу лінію, яку намалювала дитина на білосніжному аркушеві паперу. На північ від церкви виднілося невеличке загороджене кладовище єврейської громади. Столе Еуне, психолог, якось казав, що років зі сто тому увесь Софієнберг-парк був цвинтарем.

– Чи він вчинив наругу над котроюсь з дівчат? – спитав Харрі.

– Ні! – Вигук Юна луною прокотився між голими стінами.

Харрі нічого не відповів. Чоловік проминув парк по Хельгесенс-гате, попростувавши до будинку, де мешкає Юн.

– Він мені не казав. А якби й розповів, я б не йняв віри.

– Чи ви знаєтеся з котроюсь з його дівчат?

– Ні. Та й він не ходив з ними довго. Загалом, як я знаю, по-справжньому його цікавила лише одна.

– Справді?

– Так. Теа Нільсен. Він божеволів через неї, ще коли ми юнаками були.

– Ваша подруга?

Юн замислено дивився на кавову чашку.

– Видається, ніби я мав би відступитися від дівчини, яку мій брат вибрав для себе, адже так? Бог мені за свідка, я сам себе питав не раз, чому я не спроможний.

– І що?

– Я лишень знаю, що Теа – найчудовіша людина, яку я колись зустрічав.

Гудіння ліфта раптово припинилось.

– Чи брат знав про вас із Теа?

– Він дізнався, що ми зустрічалися кілька разів, дещо запідозрив, але ми з Теа намагалися зберігати наші стосунки у таємниці.

У двері постукали.

– Це Беата, моя колега, – мовив Харрі – Я відчиню.

Він перевернув нотатник, поклав ручку паралельно з його ребром, зробив кілька кроків до вхідних дверей. Трохи забарився, поки збагнув, що двері розчиняються всередину, розчинив їх. Обличчя за дверима мало не менш здивований вигляд, ніж його власне, якусь мить вони дивилися одне на одного. Харрі відчув солодкуваті парфумові пахощі, ніби прибулий щойно скористався вельми пахучим дезодорантом.

– Юн? – спитав гість.

– Хвильку, – мовив Харрі. – Даруйте, ми чекали на іншу особу. Чекайте. – Він повернувся до кімнати. – Це до вас.

Сідаючи на канапу, Харрі відчув: щось відбувається просто зараз, у ці миттєвості. Переконався, що ручка лежить, як він її поклав. Саме так, ніхто її не чіпав. Але у мозку щось заснувалося, щоправда, він не міг збагнути, що саме.

– Доброго вечора, – почувся за спиною Юнів голос, увічливе, стримане вітання, від якого відгонило питанням. Так вітаються з незнайомцями чи коли не розуміють, що їм потрібно. Й знов. Щось відбувається, щось геть незбагненне. Гість, щось з ним не те. Він кликав Юна на ймення, але той, цілком певно, не знається з ним.

– What message?[23] – спитав Юн.

Тієї ж миті все стало на свої місця. У прибулого щось було на шиї. Хустка. Із саме тим вузлом. Підводячись, Харрі штовхнув столика коліном, чашки перевернулися, а він закричав:

– Зачиніть двері!

Але Юн стояв, ніби загіпнотизований, прикипівши поглядом до одвірка. Згорбивши спину, мов намагався допомогти.

Харрі, перестрибнувши через канапу, кинувся уперед.

– Don’t…[24] – мовив Юн.

Харрі зауважив, кинувся до дверей. І раптом час наче зупинивсь. Так траплялося й раніше, коли сплеск адреналіну змінював сприйняття часу. Всі рухи наче у воді. Й він знав, що вже запізно. Правим плечем відчув двері, лівим – стегно Юна, а у барабанну перетинку вдарила повітряна хвиля від пороху, що вибухнув, й від кулі, котра щойно вилетіла з пістолета.

Потім пролунав звук. Кулі. Дверей, що грюкнули. І Юна, що вдарився об гардероб, а потому об куток столу на кухні. Харрі, перевернувшись набік, глянув угору. Руків’я у дверях опустилося.

– Трясця! – прошепотів Харрі, зводячись навколішки. Схопивши безживного Юна за ремінь на штанях, потягнув його долівкою у спальню.

За дверима щось заскреготіло. Знову постріл. З середини дверей дибки полетіли друзки, одна з подушок на канапі смикнулася, поодинока сіро-чорна пушинка злетіла до стелі, пакунок з молоком забулькав, білою веселкою з пакунка на стіл виринуло молоко.

Люди недооцінюють, на що здатна дев’ятиміліметрова куля, подумав Харрі, перевертаючи Юна на спину. Одна-однісінька краплина крові витекла з рани на лобі.

Знов прогримів постріл. Задзеленчало скло.

Харрі добув з кишені мобільний, набрав номер Беати.

– Так-так, вже їду, не хвилюйся, – почувся голос Беати після першого ж гудка. – Я вже…

– Слухай-но мене, – обірвав її Харрі, – повідом по рації, щоб усі патрульні машини прожогом линули сюди. Біля дверей оселі стоїть чоловік, решетячи нас кулями. Носа сюди не показуй, зрозуміла?

– Зрозуміла. Будь на зв’язку.

Харрі поклав мобільний поряд, долі. Хтось шкрябає по стіні. Чи він їх чує? Харрі завмер. Шурхіт ставав дедалі ближчим. Що це за стіни у них тут такі? Куля, що прошила куленепробивні двері, завиграшки пройде крізь гіпсоліт та бавовняну ізоляцію полегшеної стіни. Чимраз ближче. Звук стих. Харрі затамував подих. І раптом почув. Юн дихає.

Потім у одноманітному міському галасі прорізався звук, що залунав у його вухах, наче музика. Одна поліцейська сирена, потім наступна.

Харрі прислухався, чи не шкребеться. Ні. Біжи, благав він. Накивай п’ятами. І його молитву було почуто. Квапливі кроки віддалялися коридором, стихнувши на сходах.

Харрі лежав потилицею на холодній долівці, дивлячись у стелю. З-під дверей дмухав протяг. Він заплющився. Дев’ятнадцять років. Святий Боже. До пенсії ще дев’ятнадцять років.

Розділ 12

Четвер, 17 грудня. Лікарня та попіл

У вітрині крамниці він побачив відображення поліцейської машини, що під’їжджала за його спиною. Він крокував далі, наказуючи собі не бігти. Всього кілька хвилин тому він промчав униз сходами від помешкання Юна Карлсена, вибігши на тротуар, мало не збив з ніг молодицю з мобілкою в руках, помчав через парк на захід, до залюднених вулиць, по котрих крокує саме зараз.

Поліцейська машина утримувала однакову з ним швидкість. Побачивши якісь двері, він розчинив їх і ніби потрапив у фільм. Американський, з «кадилаками», краватками-шнурками й молодими Елвісами. Музика, що лунала з динаміків, нагадувала прадідівські платівки, а бармен наче зійшов з обгортки вінілового диска.

Він обійшов поглядом малесенький, але на диво залюднений бар, не відразу збагнувши, що бармен заговорив до нього.

– Sorry?

– A drink, Sir?[25]

– Чом би й ні? Що маєте?

– Скажімо, «Slow Comfortable Screw-Up».[26] Та, як на мене, вам не зашкодить порція оркнейского віскі.

– Дякую.

За вікном поліцейська сирена то ближчала, то віддалялася. У барі було тепло, й піт вільно потік з пор. Він зірвав з шиї хустину й засунув її у кишеню пальта. Добре, що тут стоїть цигарковий дим, він перебиває запах пістолета у кишені.

Взявши склянку з питвом, він сів коло стіни біля вікна.

Хто був той другий чоловік у квартирі? Приятель Юна Карлсена? Родич? Чи вони просто разом знімають квартиру? Він ковтнув віскі. Смак лікарні та попелу. А навіщо ставити собі такі дурні питання? Лише поліцейський міг відреагувати так. Лише поліцейський спроможний так швидко викликати допомогу. І тепер вони знають, хто його мішень. Це дуже ускладнить завдання. Може, варто відступитися? Він ковтнув ще.

Поліцейський бачив верблюже пальто.

Вийшовши у нужник, він переклав пістолет, паспорт і хустку у піджак, а пальто запхав у смітник під мийкою. Постояв на тротуарі, оглядаючи вулицю, тремтячи від холоду й розтираючи руки.

Останнє завдання. Найважливіше. Від нього залежало все.

«Заспокойся, – мовив до себе. – Вони не знають, хто ти. Повернися до початку. Міркуй конструктивно».

І все-таки промайнула та сама думка, він не встиг спинити її: хто такий той чоловік у квартирі?

– Ми не знаємо, – мовив Харрі. – Знаємо лишень, що убивця, найпевніше, той самий, що застрелив Роберта.

Він підібгав ноги, щоб санітар зміг провезти повз них вузьким коридором порожню каталку.

– Мм-аб-буть, – затинаючись відповіла Теа Нільсен. – Чи їх декілька? – Вона сиділа, нахилившись вперед, учепившись руками у сидіння твердого стільця, ніби боячись упасти.

Беата Льонн нахилилася, заспокоюючи, поклала долоню Теа на плече.

– Ми гадки не маємо. Головне, що все гаразд. Лікар каже, що у нього лише струс мозку.

– Через мене, – зітхнув Харрі, – й через куток лави на кухні, що обдерла йому лоба, куля з пістолета пройшла повз нього, ми знайшли її у стіні. Друга втрапила у пакунок з молоком. Уявіть, просто всередину, третю ми знайшли на кухні, поміж родзинок та…

Беата кинула на Харрі погляд, котрий, як він розтлумачив, свідчив, що Теа навряд чи зараз цікавиться химерами балістики.

– Добре, з Юном все гаразд, але він знепритомнів, тому лікарі на певний час залишать його під наглядом.

– Зрозуміло. Чи тепер мені можна піти до нього?

– Певна річ, – мовила Беата. – Але спершу погляньте на ці світлини. Може, ви колись раніше бачили кого-небудь з цих людей.

Вона добула з течки три знімка й простягла їх Теа. Фото з Егерторг було добряче збільшено, й обличчя скидалися на мозаїку білих та чорних цяток.

Теа захитала головою:

– Навряд, вони взагалі видаються всі однаковими.

– Згоден, – мовив Харрі. – Але Беата – спеціаліст з опізнання облич і каже, що це дві різні особи.

– Авжеж, саме так я гадаю, – сказала Беата. – Та ще й той, хто вибіг з під’їзду на Гетеборггата, мало не збив мене з ніг. І, як на мене, він не скидався на ці фото.

Харрі здивувався, він ніколи не чув, щоб Беата сумнівалася у такому.

– Боже! – прошепотіла Теа. – Скільки ж їх тут?

– Не переймайтеся, – відповів Харрі. – Біля дверей Юна стоять охоронці.

– Що? – Теа витріщилась на нього, й Харрі второпав, що вона навіть гадки не мала, що тут, в Уллевольській лікарні, Юн може бути у небезпеці. Вона втямила це лише цієї миті. Приголомшливо.

– Ходімо глянемо, як у нього справи, – привітно запропонувала Беата.

Еге, міркував Харрі, а цей телепень нехай посидить тут та поміркує, як треба з людьми спілкуватися. Він озирнувся, почувши квапливі кроки в другому кінці коридору.

Халворсен біг, невимушено маневруючи між пацієнтів, відвідувачів та персоналом у дерев’яних черевиках, що постукували по долівці. Засапаний, він спинивсь перед Харрі, простягаючи йому глянцевий аркуш паперу з безбарвним чорним текстом, тож Харрі враз збагнув: це факс, що прийшов у їхній відділ.

– Сторінка зі списками пасажирів. Я намагався додзвонитися.

– Тут заборонено користуватися мобільними, – відповів Харрі. – Щось цікаве є?

– Списки я отримав без жодної мороки. Й переслав їх Алексові електронною поштою, який враз узявся їх опрацьовувати. Дехто має стосунок до певних дрібних злочинів, але зараз за наших умов – поза підозрою. Щоправда, дещо-таки видалось доволі дивним…

– Он як?

– Один з пасажирів прилетів у Осло два дні тому й мав зворотний квиток на рейс, який мав би вилетіти учора. Але рейс було затримано й перенесено на сьогодні. Христо Станкич. Він не з’явився. Й це дивно, бо він мав дешевий квиток, який не треба реєструвати знов. У переліку пасажирів його зазначено громадянином Хорватії, я попросив Алекса звірити з хорватським Управлінням реєстрації населення. Певна річ, Хорватія не є членом Євросоюзу, але, позаяк вони прагнуть у ЄС, то охоче співпрацюють, коли…

– Не ходи околяса, Халворсене.

– Христо Станкича не існує на світі.

– Цікаво. – Харрі потер підборіддя. – Але Христо Станкич не обов’язково має стосунок до нашої справи.

– Певна річ.

Харрі дивився на ім’я у списку. Христо Станкич. Всього-на-всього ім’я. Але воно має стояти у паспорті, який авіакомпанія вимагає показати під час реєстрації, оскільки це ім’я зазначено у списку. У тому ж паспорті, який треба показати, реєструючись у готелі.

– Треба перевірити списки пожильців усіх готелів в Осло, – мовив Харрі. – Подивимося, чи не мешкав там цими днями Христо Станкич.

– Візьмуся просто зараз.

Харрі випростався, кивнув Халворсенові, сподіваючись, що наділив цей кивок усім, що прагнув сказати. Що він задоволений ним.

– Тоді я піду до свого психолога, – мовив він.

Приймальня психолога Столе Еуне була розташована у тій частині Спурвейсгата, тобто Залізничної вулиці, де рейок й близько немає, зате на вулицях можна помилуватися дуже прикметною мішаниною ходи. Упевнена, пружна хода хатніх господарок, котрі займалися фітнесом у спортзалі «САТС», обачна хода людей з собаками-поводирями з Об’єднання сліпих й необачна – обтріпаної, проте безстрашної клієнтури хоспісу для наркоманів.

– Отже, Роберт Карлсен полюбляв дівчаток, що не досягли статевозрілого віку. – Столе Еуне повісив твідовий піджак на спинку стільця, подвійне підборіддя зсунулося до краватки-метелика. – Цьому, звісно, є чимало ймовірних пояснень, але, якщо я правильно зрозумів, він зростав у пієтистському оточенні Армії спасіння?

– Саме так, – відповів Харрі, роздивляючись безладно заставлені книжками полиці у свого особистого й фахового консультанта. – Але хіба не міф те, що людина, яка зростала у відстороненому, суворо релігійному оточенні, стає збоченцем?

– Ні, – коротко відповів Еуне. – Стосовно християнських сект, то у них такі збочення трапляються більше, ніж просто часто.

– Чому?

Еуне склав руки, з’єднав кінчики пальців і вдоволено прицмокнув.

– Якщо, наприклад, у дитинстві та юності батьки карають чи принижують дитину за прояви природної сексуальності, то вона витісняє цю частину своєї особистості. Тому природне статеве дозрівання зупиняється, й сексуальні вподобання приходять, так би мовити, манівцями. Дехто вже дорослим повертається на той етап, коли їм ще дозволяли поводитися природно, виявляти свою сексуальність.

– На кшталт ходіння у підгузку.

– Так. Чи забав з екскрементами. Я згадую випадок у Каліфорнії, коли такий собі сенатор…

Харрі кахикнув.

– Або ж, подорослішавши, вони повертаються до так званого core-event,[27] – вів далі Еуне. – Зазвичай це останній раз, коли вони вдало виконали свій сексуальний намір, тобто коли все спрацювало. А це може бути закоханість чи сексуальний контакт у підлітковому віці, коли їх не заскочили й не покарали.

– Чи статевий злочин?

– Слушно. Ситуація, яку вони контролювали, таким чином відчуваючи свою силу, що є противагою приниженню. Й решту життя вони марнують на те, щоб відтворювати цю ситуацію.

– Але ж стати сексуальним збоченцем – не проста річ, адже так?

– Звісно. Багатьох б’ють так, що синці залишаються, заскочивши у підлітковому віці з порножурналом, та, подорослішавши, вони стають цілком звичайними, сексуально здоровими особами. Але щоб ймовірність стати збоченцем стала найбільшою, треба мати батька, схильного вдаватися до грубої сили, чи матір, схильну до сексуальних домагань, й оточення, якому властиве замовчування й погрози, що за хіть своїх чресел горіти тобі у пеклі.

Мобільник у Харрі запищав один раз. Він добув телефон, прочитав есемеску від Халворсена. Такий собі Христо Станкич переночував одну ніч у готелі «Скандія» біля Центрального вокзалу.

– Як почуваєшся серед анонімних алкоголіків? – спитав Еуне. – Утримання діє?

– І так, і ні, – відповів Харрі підводячись.

Через крик він здригнувся.

Озирнувшись, він уп’явся поглядом у вирячені очі та роззявлену чорну діру рота всього за кілька сантиметрів від власного обличчя. Дитина прилипла носом до скла ігрової кімнати «Бургер-кінг», а потім впала навзнаки просто на килим з червоних, жовтих, синіх пластикових кульок, радісно скиглячи.

Він стер з губів залишки кетчупу, висипав усе з таці у смітник і квапливо вийшов на Карл-Юханс-гате. Силкувався скрутитися під тонким піджаком, але мороз був безжальним. Конче треба купити нове пальто, але спершу зняти номер у готелі «Скандія». Шість хвилин по тому він увійшов у хол готелю, заступивши місце за парою, яка, певно, саме реєструвалася. Дівчина-портьє кинула на нього швидкий погляд, але у ньому не було й тіні упізнання. Вона знов схилилася над паперами нових пожильців, розмовляючи з ними норвезькою. Жінка озирнулася, білява, молода. Усміхнулася. Приваблива, міркував він. Ні, просто гарненька. Він посміхнувся у відповідь. Встиг посміхнутися. Тому що усвідомив, що бачив її раніше. Кілька годин тому. Біля будинку на Гетеборггата.

Не рухаючись, він схилив голову й встромив руки у кишені. Грубе руків’я пістолета діяло заспокійливо. Він обережно підвів очі, зиркнув у люстро за стійкою портьє. Але відображення розпливалося, роздвоювалося. Він заплющився, глибоко вдихнув, знов розплющився. Обережно зосередив погляд на високому чоловікові. Коротко стрижене волосся, бліда шкіра, червоний ніс, різкі, суворі риси обличчя на противагу чуттєвому роту. Це він. Другий чоловік, що був у квартирі. Поліцейський. Він стрімким поглядом оглянув хол. Більше нікого немає. Й ніби щоб розвіяти його сумніви, він почув у норвезькій мові два знайомих слова: Христо Станкич. Живосилом змусив себе не сходити з місця. Як вони докопалися, хто він, чоловік гадки не мав, але вже почав розуміти, які будуть наслідки.

Білявці віддали ключ, вона схопила валізку, мабуть, з інструментами, й попростувала до ліфта. Високий чоловік щось промовив до портьє, дівчина занотувала. Потім поліцейський озирнувся, на мить перестрів його погляд і покрокував до виходу.

Портьє посміхнулася, промовила норвезькою якусь привітну завчену фразу й питально поглянула на нього. Він спитав, чи є номер для некурців на першому поверсі.

– Зараз гляну, сер. – Вона пробігла пальцями по кнопках клавіатури.

– Excuse me. Чоловік, з яким ви щойно розмовляли, бува не поліцейський, чиє фото надруковане у газеті?

– Не знаю, – посміхнулася вона.

– Він же відома особа, як то його звати…

Вона зазирнула у нотатник.

– Харрі Холе. Чи він справді відомий?

– Харрі Холе?

– Саме так.

– Не те ім’я. Мабуть, я помилився.

– Є одна вільна кімната. Якщо братимете, заповніть цю картку й покажіть паспорт. Як розраховуватиметесь?

– А скільки коштує?

Вона сказала ціну.

– Шкода, – промовив він. – Але задорого.

Вийшовши з готелю, він попростував до будівлі вокзалу, знайшов туалет і замкнувся у кабінці. Сів, спробував упорядкувати думки. Вони знають його ім’я. Отже, треба знайти нічліжку, де не вимагають показувати паспорт. І Христо Станкичу доведеться забути про реєстрацію на літак, корабель, потяг і взагалі про перетин кордону. Як же вчинити? Треба зателефонувати їй у Загреб.

Він вийшов на Ернбанеторг. Крижаний вітер гуляв майданом, коли він, клацаючи зубами, дивився на телефони-автомати. Посеред майдану, прихилившись до білого вагончика, у якому торгували сосисками, стояв чоловік. Викапаний астронавт у своєму надимнутому комбінезоні. Йому ввижається, чи цей чоловік дійсно спостерігає за таксофонами? Може, вони вистежили його переговори й тепер чекають, поки він сюди повернеться? Та ні, навряд. Він вагався. Якщо вони прослуховують таксофони, є ризик видати її. Рішення прийнято. Можна не квапитися телефонувати, зараз йому найперше потрібна кімната з ліжком та опаленням. Але для цього потрібна готівка, а він останньою заплатив за гамбургер.

У високому залі серед бутиків та залізничних перонів він знайшов банкомат. Добув картку VISA, прочитав інструкцію англійською, де зазначалося, що магнітна стрічка має бути праворуч, й простягнув руку до прорізу. Рука застигла, адже картка теж видана на ім’я Христо Станкича. Банкомат зареєструє її, й усіх тут-таки здіймуть по тривозі. Він вагався. Знов сунув картку в гаманець. Повільно пройшов залою. Бутики зачиняли. Грошей немає, теплу куртку нема за що придбати. Якийсь охоронець провів його пильним поглядом. Він знову вийшов на майдан. Північний вітер наскрізь пробирав. Біля вагончика з сосисками нікого немає. Зате хтось стоїть коло тигра.

– Мені потрібно трохи грошей, щоб переночувати.

Попри те, що норвезької він не знав, все одно зрозумів, що сказала постать, котра виросла просто перед ним. Той самий наркоман, якому він зранку наділив грошей. Ой, як би вони йому зараз прислужилися! Він захитав головою, перевів погляд на юрбу наркоманів, що стояли, тремтячи, там, де, як він спочатку гадав, розташована автобусна зупинка. Саме знову під’їхав білий автобус.

Харрі відчував, як болить у грудях та у легенях. Приємний біль. Стегна палали. Теж приємно.

Застрягши у глухому куті, він часом вчиняв саме так, як зараз: йшов у спортзал у підвалі Поліцейського управління й сідав на велотренажер. Не тому, що це допомагало міркувати, а тому, що так усі думки зникали.

– Мені сказали, що ви тут, – мовив Гуннар Хаген, злізаючи на тренажер поряд. Жовта майка, що щільно облягала, та велосипедні штани радше виказували, ніж приховували м’язи худого, мало не сухореброго комісарового тіла. – Ви за якою програмою тренуєтеся?

– За дев’ятою, – відповів пихкаючи Харрі.

Трохи підвівшись на педалях, Хаген налаштував висоту сідла й швидко натиснув необхідні кнопки на комп’ютері тренажера.

– Як я зрозумів, вам сьогодні довелося непереливки.

Харрі кивнув.

– Я не заперечуватиму, якщо ви візьмете лікарняний, – додав Хаген. – Хай там як, а ми у мирний час живемо.

– Вдячний, босе, але у мене все гаразд.

– Добре. Я щойно розмовляв з Турлейфом.

– З начальником кримінальної поліції?

– Ми б хотіли бути у курсі справ. Нам телефонували. Армія спасіння популярна серед людей, впливові особи у нашому місті цікавляться, чи ми у змозі розкрити справу до Різдва. Різдвяний мир тощо.

– Минулого року у різдвяний мир політиків закралася смерть на ґрунті надміру сексу.

– Я спитав, як у нас справи, Холе.

Харрі відчув, як шкіра на грудях свербить від поту.

– Попри сьогоднішнє фото у «Дагбладет», жодний свідок не обізвався. А Беата Льонн вважає, що знімки свідчать, що є не один, а щонайменше двоє убивць. Я схиляюся до того, що вона має рацію. Чоловік, що заявився до Юна Карлсена, був зодягнений у верблюже пальто та червону хустку на шиї, судячи з одягу, саме його зображено на фото, яке зняли на Егерторг увечері напередодні убивства.

– Збіг лише за одягом?

– Я не встиг до пуття роздивитися його в обличчя. І Юн Карлсен небагато пригадує. Одна із сусідок казала, що у дверях наскочила на англійця, який прагнув залишити біля дверей Юна Карлсена різдвяного подарунка.

– Отакої, – мовив Хаген. – Але версію про кількох найманців не розголошуватимемо. Певний час.

– Наразі, мабуть, і все.

– Он як?

Харрі глянув на спідометр, спокійно додав швидкості до тридцяти п’яти кілометрів на годину.

– А ще маємо підроблений паспорт хорвата на ім’я Христо Станкича, котрий не з’явився на борту сьогоднішнього рейсу до Загреба, незважаючи на те, що був у переліку пасажирів. Ми з’ясували, що він мешкав у готелі «Скандія». Саме зараз Льонн шукає у його номері сліди ДНК. Пожильців у них нерясно, тож ми сподівалися, що портьє упізнає чоловіка за фото.

– Й що?

– На жаль, ні.

– Що саме наводить нас на думку, що Станкич – шукана особа?

– Та, власне, лише підроблений паспорт, – відповів Харрі, поглянувши косим оком на спідометр у Хагена. Сорок кілометрів на годину.

– І як ви сподіваєтеся його знайти?

– Ну, в епоху інформації імена залишають сліди, ми довели наших постійних інформаторів до бойової готовності. Якщо такий собі Христо Станкич зареєструється у готелі, придбає квиток на літак чи скористається кредитною карткою, ми враз про це дізнаємось. Портьє казала, що він питав про найближчий таксофон, і вона послала його на Ернбанеторг. «Теленор» перешле нам перелік вихідних дзвінків з тамтешніх таксофонів за останні дві доби.

– Отже, ми маємо лише хорвата з підробленим паспортом, що не з’явився на свій рейс, – підсумував Хаген. – Фактично, глухий кут, адже так?

Харрі помовчав.

– Спробуйте підійти до справи з іншого боку, – мовив Хаген.

– Так, босе, – відповів тихо Харрі.

– Завжди є альтернативи, – мовив Хаген. – Чи я розповідав вам про японські війська, у яких спалахнула холера?

– Гадаю, навряд.

– Вони саме були у джунглях на північ від Рангуна, й все, що їли чи пили, враз виходило назовні. Людям загрожувало зневоднення, але командувач не бажав просто так лягати й умирати, а тому наказав усім, виллявши зі шприців морфін, впорскувати собі воду з фляжок.

Хаген додав швидкості. Харрі даремно прислухався до його дихання: начальник і на крихту не засапався.

– Засіб подіяв. Але за кілька днів води лишилася лише одна бочка, що кишіла червами. Тоді заступник командувача запропонував упорскувати сік із фруктів, що росли неподалік, адже, за теорією, сік містить дев’яносто відсотків води, та й вони не мали що втрачати. Винахідливість та зухвалість. Загін вижив, Холе. Винахідливість та зухвалість.

– Винахідливість та зухвалість – пропихкав Харрі. – Дякую, босе.

Він відчайдушно крутив педалі, а його власне дихання шуміло, ніби жар у грубі. На спідометрі – сорок, а у начальника – сорок сім. І дихає спокійно.

Харрі згадав цитату з книги, якій тисяча років і яку йому дав один грабіжник, – «Мистецтво війни»: Обирай свої битви. Він усвідомлював, що від цієї битви він має відмовитись. Адже все одно буде здоланий.

Харрі скинув швидкість. На спідометрі тридцять п’ять. Й із подивом відчув не відчай, а втомлене смирення. Може, нарешті подорослішав і покинув дурнувату манеру кидатися в атаку, виставивши уперед роги, щойно хто-небудь майне червоним полотном? Харрі зиркнув на Хагена. Ноги працюють, ніби шарніри, обличчя вкрите тоненькою плівкою поту, що виблискувала проти лампового світла.

Харрі витер піт. Кілька разів глибоко зітхнув. І знову почав крутити педалі. За кілька миттєвостей відчув приємний біль.

Розділ 13

Четвер, 17 грудня. Цокання

Часом Мартіні видавалося, що Плата – сходи навпростець у пекло. Й усе одно вона злякалася, почувши чутки про те, що муніципальна рада із соціальних питань має намір навесні скасувати постанову про територію вільного обігу наркотиків. Противники Плати надали черговий доказ: Плата була наркоринком для молоді. Мартіна гадала, що люди, котрі вірили, буцімто те, що відбувається на Платі, може когось привабити, або мали не всі клепки, або ніколи туди не навідувались.

А супутній доказ зводився до того, що майданчик, відкреслений білою смугою з боку Ернбанеторг, псував обличчя міста. Тож хіба припущення, що наркотики неприховано переходять з рук у руки просто у серці столиці, не тотожне банкрутству найуспішнішої, принаймні найбагатшої, соціал-демократії на світі?

З цим Мартіна згоджувалась. Це – банкрутство. Провал у боротьбі за суспільство без наркотиків. Та якщо вже боротися проти збільшення обігу наркотиків, то краще робити це під пильним оком камер спостереження на Платі, аніж під мостами на Акері, у темних дворах на Родхусгата й уздовж південного боку фортеці Акерсхус. І Мартіна знала: більшість з тих, хто так чи інак мали стосунок до нарко-Осло – поліція, соціономи, наркомани, вуличні проповідники й проститутки, – дотримувались тієї ж думки – краще хай буде Плата, ніж решта альтернатив.

Щоправда, видовище не надто приємне.

– Лангеманне! – покликала вона чоловіка, який стояв у темряві біля автобуса. – Супчиком сьогодні увечері призволитися не хочеш?

Але Лангеманн пішов геть. Мабуть, придбав свою дозу й посунув кудись, щоб уколотися.

Вона зосереджено налила супу чоловікові з півдня у синій куртці, коли почула, як у хлопчини, що стояв неподалік, чекаючи на свою чергу, в тоненькому піджаку, клацають зуби.

– Бери! – вона налила і йому супу.

– Привіт, гарнюня! – пролунав хрипкий голос.

– Венше!

– Ходи сюди, обігрій сіромаху! – добродушно засміялася підстаркувата хвойда, обіймаючи Мартіну. У ніс вдарив густий сморід одеколону та дезодоранту, котрими просякла щільно облягаюча сукня, забарвлена, мов леопард. Але домішувався й ще один запах, той, що вона відчувала, перш ніж залп Веншиного амбре заглушив усе навколо.

Вони сіли за один із незайнятих столиків.

Попри те, що дехто із хвойд-іноземок, які за цей рік заводнили місцину, теж уживали зілля, одначе поміж них такий гріх траплявся рідше, ніж поміж норвезьких конкуренток. На додачу, за її словами, вона почала працювати вдома з постійними клієнтами, тож Мартіна бачилася з нею дедалі рідше.

– Мені треба, щоб хтось наглядав за сином подруги, – пояснила Венше. – За Крістофером. Кажуть, він загуляв.

– Крістофер? Не знаюся з таким.

– А-аа, пусте, – махнула рукою повія. – У тебе інше в голові, як я бачу.

– Хіба?

– Не бреши мені. Я ж бо бачу, коли дівка закохалася. Чи це він?

Венше кивнула у бік хлопця з Армії спасіння, з Біблією у руках, котрий саме сидів поряд з чоловіком у піджаку.

Мартіна зашарілася.

– Рікард? Ні, аж ніяк.

– Справді? Він очей не спускає з тебе, відколи я прийшла.

– Рікард – гарний хлопець, – зітхнула Мартіна. – Принаймні він одразу охоче визвався чергувати тут. Адже того, хто мав бути на чергуванні, – вбили.

– Роберта Карлсена?

– Ти його знала?

Венше журливо кивнула, потім знову повеселішала.

– Забудемо про небіжчиків. Краще розкажи мамці, у кого закохалася. Воно вже й давно час.

Мартіна усміхнулася.

– Я й сама гадки не мала, що закохана.

– Ну ж бо.

– Та ні, я справді…

– Мартіна? – почувся ще один голос.

Вона підвела очі й побачила благальний погляд Рікарда.

– Отой хлопець каже, що не має ані теплого одягу, ні грошей, ні оселі. Чи знаєш, у Притулку є місця?

– Зателефонуй до них і спитай, – відповіла Мартіна. – Теплі речі є обов’язково.

– Звісно, – Рікард не сіпнувся з місця, хоча Мартіна вже повернулася до Венше. Вона й не дивлячись знала, що у нього верхня губа вже впріла.

Рікард пробурмотів «дякую» й повернувся до хлопця у піджаку.

– Ну ж бо, розповідай, – завзято прошепотіла Венше.

Північний вітер надворі жбурляв у автобус снігову порошу.

Несучи спортивну сумку на плечах, Харрі крокував вулицею, примруживши очі, щоб урятуватися від вітру, котрий болісно жбурляв в обличчя найдрібнішу різку порошу. Коли він проминав «Бліц», зайняту безхатченками будівлю на Пілестредет, задзеленчав мобільний. Халворсен.

– Протягом останніх двох діб з таксофонів на Ернбанеторг у Загреб телефонували двічі. За одним і тим самим номером. Я зателефонував і поговорив з адміністратором готелю. Вони не змогли сказати, хто телефонував з Осло й до кого. Про Христо Станкича також нічого не чули.

Харрі гмикнув.

– Мені продовжувати опрацьовувати Загреб?

– Не треба, – зітхнув Харрі. – Почекаємо, поки не переконаємося, що Станкич – шукана нами особа.

– Стривай!

– Та я ще тут, тут.

– Ще дещо. У черговий відділок щойно зателефонував офіціант з «Бісквіту». Розповів, що, зайшовши вранці до туалету, наскочив там на одного із відвідувачів.

– Що він там робив?

– В тому-то й штука. У руці відвідувач тримав…

– Я про офіціанта. Персонал завжди має окремий туалет.

– Про це я не питав, – нетерпляче відповів Халворсен. – Слухай-но. В руках у відвідувача було щось зелене, мокре…

– Скидається, він має навідатись до лікаря…

– От кумедно! Офіціант переконує, що то був пістолет, замащений рідким милом. Контейнер з-під мила було відкрито.

– «Бісквіт», – повторив Харрі, розмірковуючи над почутим. – Це на Карл-Юханс-гате.

– За двісті метрів від місця злочину. Закладімося на ящик пива, що то той самий пістолет. Я про те, що… sorry, закладімося…

– До речі, ти винний мені двісті крон. Решта твоя.

– Але найцікавіше інше. Я попитав прикмети. Він не спромігся жодної назвати.

– Просто приспів у цій справі.

– Окрім того, що упізнав чоловіка по пальті. Страшезне таке пальто з верблюжої вовни.

– Yes! – вигукнув Харрі. – Хлопець у нашийній хустці з юрби на світлині, знятій на Егерторг напередодні убивства Роберта Карлсена.

– Офіціант, щоправда, зауважив, що вовна несправжня – штучна, імітація. А він ніби на цьому знається.

– Тобто?

– Ти ж знаєш. У них особлива манера розмови.

– У кого це, «у них»?

– Отакої! У голубих. Коротше кажучи, хлопець пішов з ресторації з пістолетом. Це все, що ми наразі знаємо. Я поїду у «Бісквіт», покажу офіціантові знімки.

– Добре, – мовив Харрі.

– Про що міркуєш?

– Міркую?

– Я вже встиг трішки вивчити тебе, Харрі.

– Гм. Я розмірковую, чому офіціант не зателефонував у черговий відділок просто зранку. Спитай його про це, добре?

– Загалом, Харрі, я й сам про це міркував.

– Певна річ. Даруй.

Харрі відключився, але за мить телефон задзвенів знов.

– Щось забув? – спитав Харрі.

– Що?

– А, це ти, Беато. Слухаю.

– Гарні новини. Я вже упоралася у готелі «Скандія».

– Знайшла сліди ДНК?

– Наразі ще не упевнена, маю трохи волосся, яке також може належати прибиральницям чи попередньому гостеві. Але півгодини тому я отримала висновки балістичного аналізу. Кулю з пакунку з-під молока Юна Карлсена випущено з тієї ж зброї, що й кулю на Егерторг.

– Гм. Отже, версію про двох кілерів відмітаємо.

– Так, ба більше. Портьє з готелю після того, як ти пішов, згадала дещо. Пальто у цього Христо Станкича було прикметне. Імітація…

– Ану вгадаю. Ніби верблюже?

– Саме так вона сказала.

– Ось воно! – вигукнув Харрі так гучно, що розмальована графіті стіна «Бліца» відбила грімку луну на безлюдну центральну вулицю.

Харрі, вимкнувши зв’язок, перетелефонував Халворсену.

– Слухаю, Харрі.

– Христо Станкич – наш убивця. Оголоси орієнтування на верблюже пальто, нехай розішлють усім патрульним. І… – Харрі посміхнувся літній пані, що дріботіла йому назустріч, скребучи «кішками», надітими на чоботи, – треба поставити на постійний контроль телефонну мережу, щоб ми дізнались, коли хтось зателефонує у готель «Інтернаціональ» у Загребі й з якого номера. Побалакай з Клаусом Торкільдсеном з регіонального вузла «Теленору» в Осло.

– Це ж прослуховування. Нам треба буде отримати дозвіл, а це забере цілісінький день.

– Це не прослуховування, нам потрібна лише адреса додзвонювача.

– Боюся, для «Теленору» різниці не буде.

– Ти тільки скажи Торкільдсену, що це я попросив, гаразд?

– Чи можна спитати, чому він раптом згодиться ризикнути заради тебе своєю посадою?

– Довга історія. Кілька років тому його мало не до смерті забили у слідчому ізоляторі, а я його врятував. Том Волер та його посіпаки, ти ж знаєш, як воно трапляється, коли схоплюють ексгібіціоніста чи кого іншого.

– Отже, ексгібіціоніст.

– Принаймні колишній. Радо надає послуги за мовчання.

– Зрозумів.

Харрі скінчив розмову. Справа зрушила з місця, тож він більше не відчував ані шпаркого північного вітру, ані колючої снігової пороші. Часом завдяки роботі він ставав цілковито щасливим. Він розвернувся й закрокував назад в управління.

В одномісній палаті Уллевольської лікарні Юн крізь простирадло відчув, як вібрує мобільник, і похапцем схопив його.

– Слухаю?

– Це я.

– А-а, привіт, – відповів він, навіть не намагаючись приховати, що розчарований.

– Скидається на те, ніби ти чекав на дзвінок від когось іншого, – мовила Рагнхільд трохи надміру жвавим тоном, котрий виказує ображену жінку.

– Я не можу багато говорити, – відповів Юн, зиркнувши на двері.

– Я лише хотіла сказати, що, як на мене, те, що трапилось з Робертом, – жах. І що я дуже співчуваю тобі.

– Дякую.

– Тобі, певно, боляче. Власне, ти зараз де? Я намагалася додзвонитися тобі додому.

Юн мовчав.

– Мадс сьогодні повернеться пізно, тож, якщо хочеш, я б могла сьогодні до тебе заїхати.

– Ні, Рагнхільд, дякую, я упораюсь самотужки.

– Я думала про тебе. Навкруги так темно й холодно. Мені лячно.

– Тобі не буває лячно, Рагнхільд.

– Часом. – У голосі була чутна удавана образа. – Тут так багато кімнат, а людей немає.

– Переїжджай у менший будинок. Я закінчую, тут не дозволяють користуватися мобільниками.

– Стривай, Юне! Ти де?

– У мене неважкий струс мозку. Я у лікарні.

– У якій лікарні? У якому відділенні?

Юн вагався.

– Люди здебільшого спочатку питають, як трапився струс.

– Ти ж знаєш, мені бридко, коли ти не кажеш, де знаходишся.

У Юна перед очима вигулькнуло яскраве видовище, як завтра, у час для відвідин, Рагнхільд прийде з великим трояндовим букетом. Й те, як питально подивиться Теа – спершу на нього, потім – на неї.

– Медсестра йде, – прошепотів він. – Я кладу слухавку.

Він натиснув «відбій» і дивився у стелю, поки телефон догравав прощальну мелодію й дисплей згас. Вона має рацію. Навколо темрява. От тільки це йому лячно.

Рагнхільд Гільструп, заплющившись, постояла біля вікна, а потім глянула на годинник. Мадс сказав, що має чимало справ через підготування засідання правління, тож він повернеться пізно. Віднедавна він часто таке казав. Колись завжди казав точну годину й повертався хвилина до хвилини або й раніше. Не те щоб вона прагнула, щоб він якнайскоріше повернувся, просто трохи дивне відчуття. Трохи дивне, та й по всьому. Й знов-таки, дивина в іншому: почалося це після того, як отримали роздруківку всіх розмов із стаціонарного телефону. Але ж вона її не замовляла. Але її прислали, п’ять сторінок А4, у якій містилося аж надто багато подробиць. Треба б припинити без угаву телефонувати Юнові, але вона не мала змоги. Через його погляд. Достоту як у Юханнеса. Погляд цей не був ані ласкавим, ані розумним, ні лагідним, аж ніяк. Одначе він читав в її думках перше, ніж вони складалися. Казав їй, яка вона. Й все-таки кохав її.

Вона розплющилася, глянула на садибу – шість молів[28] живої природи. Краєвид нагадав їй про швейцарський інтернат. Сніговий відблиск заливав світлом простору кімнату, блакитнувато-білі вилиски лягали на стелю та стіни.

Вона сама наполягала, щоб будинок звели саме тут, високо над містом, по суті, у лісі. Можливо, так вона менше почуватиметься невільницею, під замком. Її чоловік, Мадс Гільструп, гадаючи, що йдеться про неволю у місті, радо згодився вкласти частину власних коштів у зведення цієї вілли. Радість загалом коштувала десять мільйонів. Коли вони переїхали сюди, їй видавалось, що її випустили з одиночки у двір, просто неба. Сонце, повітря, широчінь. Проте все одно взаперті, як в інтернаті.

Часом, достоту як сьогодні ввечері, вона розмірковувала, як вона опинилася тут. Підсумовуючи обставини, які склалися ззовні, трапилось все так. Мадс Гільструп – спадкоємець одного з великих спадків у Осло. Вони зустрілися в Америці, у кампусі неподалік Чикаго, у штаті Іллінойс, де обидва вивчали економіку в університеті середнього рівня, котрий, утім, надавав престижу більше, ніж будь-який гарний норвезький вуз, та ще й вчитися там було веселіше. Вони обоє із заможних родин, хоч він – багатший. Його родина мала статок, який збили п’ять поколінь судновласників, а її батьки були простими селянами, що надбали статок нещодавно, їхні гроші досі пахли друкарською фарбою і рибою в сітях. Жили вони на перехресті сільськогосподарських субсидій та враженої гордості, поки батько з дядьком, продавши свої трактори, поставили все на маленьке риболовне підприємство у фіорді, просто під вікнами оселі на вітряному пагорбі у Вестагдері. Час видався ідеальним, конкуренція мінімальною, ціни за кілограм астрономічними, й вже за чотири рясних роки вони стали мультимільйонерами. Помешкання на пагорбі знесли, звівши натомість віллу, сповнену несмаку, трохи більшу за хлів, яка хизувалася вісьмома еркерами та гаражем для двох машин.

Рагнхільд саме виповнилося шістнадцять, коли мати послала її з одних пагорбів на інші: у приватну школу для дівчаток Арона Шустера, що розташовувалася на висоті дев’ятисот метрів над рівнем моря в маленькому швейцарському містечку з шістьома церквами й однією пивницею. Вголос розповідали, що Рагнхільд буде вивчати французьку, німецьку й історію мистецтв – предмети, які надзвичайно прислужаться дівчині, зважаючи, що ціни на рибу ставили чимраз нові рекорди.

Але справжньою причиною від’їзду, певна річ, став її коханий Юханнес. Юханнес, що мав лагідний голос та ласкавий погляд, котрий бачив, про що вона розмірковує, перш ніж думка складалася в її голові. Селюк-остолоп Юханнес, якому не треба було нікуди їхати. Після Юханнеса все стало інакше. Й вона стала інакшою після Юханнеса.

У приватній школі Арона Шустера вона позбулась жахіть, почуття провини й рибного смороду, навчившись всьому конче необхідному для дівчини, щоб знайти собі чоловіка у своєму колі чи рівнем вище. І, скеровуючись успадкованим інстинктом виживання, що допоміг їй вижити серед норвезьких скель, вона повільно, але непомильно, поховала Рагнхільд, яку наскрізь бачив Юханнес, обернувшись на Рагнхільд, котра прагнула високого товариства, знала, чого хоче, й нікому не дозволить стати на заваді, принаймні не французьким кокеткам-старшокласницям і випещеним датчанкам, котрі пліткували по кутках, мовляв, хай скільки такі, як Рагнхільд, не стараються, вони все одно залишаться вульгарними провінціалками.

Помстилася вона, звабивши гера Бреме, молодого вчителя німецької, у котрого вони всі були трішки закоханими. Вчителі мешкали у будівлі напроти, тож вона просто перейшла через бруківчасту вулицю й постукала у двері його помешкання. Вона приходила до нього чотири рази. Й чотири рази, повертаючись додому бруківкою, цокала підборами так, що майданом котилася луна.

Ширилися чутки, а вона не надто старалася покласти їм край. Коли донеслася звістка, що гер Бреме звільнився й поспіхом виїхав у нове місце, до Цюріха, Рагнхільд переможно всміхнулася, дивлячись у засмучені обличчя однокласниць.

Закінчивши швейцарську школу, Рагнхільд повернулася додому. Нарешті вдома, міркувала вона. Утім, тут знову вона перестріла очі Юханнеса. У посрібленій воді, у тінях яскравої лісової зелені, за блискучими чорними вікнами молебні чи в авто, які мчали повз неї, здіймаючи по собі гірку на смак куряву, що скрипіла на зубах. І коли з Чикаго прийшов лист, у якому пропонували навчання (business administration,[29] три роки – бакалавр, п’ять років – магістр), вона попросила у батька перерахувати необхідні на освіту кошти.

Від’їзд став полегшенням. Вона знов отримала змогу стати новою Рагнхільд. Втішалася з нагоди забути, але для цього потребувала плану, задуму, мети. Й мета знайшлася. Мадс Гільструп.

Вона гадала, все трапиться легко, адже вона вже має теоретичні й практичні знання, щоб зваблювати хлопців з високого товариства. Й до того ж була красива. Так говорив Юханнес, і повторювали решта. Головне – очі. Природа наділила її блакитною райдужкою, як у матері, й надзвичайно чистими білками, що, як довела наука, приваблює протилежну стать, позаяк свідчить про прекрасне здоров’я й чудову спадковість. Тому Рагнхільд нечасто носила темні окуляри. Хіба коли сподівалася вразити, знявши їх у слушну мить.

Дехто переконував, що вона подібна до Ніколь Кідман. Приваблювала своєю понуро-суворою красою. Може, саме у цьому була річ. У суворості. Адже коли вона силкувалася сконтактуватися з Мадсом Гільструпом у коридорах чи кампусовій їдальні, він поводився, мов сполоханий мустанг, уникав погляду в очі, нервово трусячи головою, відкидаючи чуба, й поспішно відступав на безпечну територію.

Зрештою вона поставила все на одну карту.

Увечері напередодні одного зі щорічних, начебто традиційних дурнуватих свят Рагнхільд дала співмешканці по кімнаті грошей на нові черевики і на номер у готелі й три години згаяла перед дзеркалом. Як виняток, вона прийшла на свято заздалегідь, знаючи, що Мадс Гільструп приходив на всі свята чи не найпершим, й прагнучи випередити ймовірних конкуренток.

Він мимрив і затинався, заледве набираючись сміливості глянути у її блакитні райдужки й надчисті білки. Тим паче на викот у сукні. Й усупереч переконанню, яке мала раніше, Рагнхільд виявила, що самовпевненість аж ніяк не завжди йде поруч із грошима. Згодом вона дійде висновку, що у Мадсовім комплексі меншовартості винен блискучий, вимогливий батько, що ненавидів слабкість й збагнути не міг, чому природа не подарувала йому сина, який скидався б на нього більше.

Але вона не поступилася, крутячись перед Мадсом Гільструпом, наче принада, фактично не приховуючи своєї доступності, і бачила, як дівчата, котрих вона вважала подругами й vice versa,[30] пліткували, адже, якщо вже відверто, всі вони були стадними тваринами. Й урешті, після шести пляшок слабкоалкогольного пива й сильної підозри, що він гомосексуаліст, мустанг зважився вийти на відкритий простір, а ще після двох пляшок вони пішли зі свята.

Утім, віддалася вона йому у сусідчиному ліжку. Як не крути, а черевички ж недешево коштували. А коли за три хвилини Рагнхільд стерла його з себе сусідчиним укривалом, сплетеним вручну, вона вже знала, що приручила його. Тепер треба було лише поволі нап’яти збрую й осідлати.

Додому після закінчення навчання вони поїхали нареченими. Мадс Гільструп керуватиме своєю часткою родинного статку, твердо переконаний, що йому не доведеться долати випробування у різноманітних щурячих перегонах. Його завдання – знайти добрих радників.

Рагнхільд знайшла місце при такому собі біржевому маклері, який і слова не чув про університет середнього рівня, зате чув про Чикаго, й те, що він чув, йому припало до серця. Та й те, що бачив. Він не був чудовим фахівцем, утім вирізнявся вибагливістю й у особі Рагнхільд зустрів рідну душу. Тому невдовзі вона обійняла посаду фондового аналітика, інтелектуально непросту, й засіла місце за монітором та телефонами біля столу на «кухні», як вони прозвали маклерську контору. Саме тут Рагнхільд Гільструп (вона змінила дівоче прізвище відразу після заручин, мовляв, так «зручніше») показала себе з найліпшого боку. Якщо лише проконсультувати офіційних, ймовірно фахових інвесторів маклерської контори щодо придбання «Оптикома» було замало, вона ладна була муркотіти, фліртувати, маніпулювати, брехати й плакати. Рагнхільд могла потертися об чоловічі й навіть об жіночі ноги – як результат, справи з акціями йшли набагато краще, ніж завдяки її фондовим аналізам. Але найбільша її чеснота полягала в іншому – вона чудово зналася на найважливішому вмотивуванні акційного ринку – жадобі.

Одного дня вона несподівано завагітніла. Й, на свій подив, спіймала себе на думці про аборт. Дотепер вона щиро вірила, що прагне мати дітей, принаймні одну дитину. За вісім місяців народилася Амалія. Рагнхільд була щаслива й геть забула, що колись замірювалася зробити аборт. За два тижні Амалія з високою температурою втрапила до лікарні. Рагнхільд зауважила, що лікарі надзвичайно стривожені, вони не спромоглися сказати їй, що з дівчинкою. Якось уночі Рагнхільд хотіла навіть Богові помолитися, але відкинула цей намір. Наступного вечора, о двадцять третій, маленька Амалія померла від запалення легенів. Рагнхільд, запершись у кімнаті, проридала цілих чотири дні.

«Кістозний фіброз, – мовив лікар, залишившись з нею наодинці. – Генетична хвороба, тобто чи то ви, чи то ваш чоловік – носії дефектного гену. Чи хтось із вашої чи його родини мав таке захворювання? Часом він виявляється частими нападами астми абощо?»

«Ні, – відповіла Рагнхільд. – Й, гадаю, ви дотримаєте лікарської таємниці».

Тузі зарадили фахівці. За кілька місяців вона вже знову була спроможна розмовляти з людьми. Улітку вони поїхали на чоловікову дачу на західному узбережжі Швеції і спробували знову зачати дитину. Але якось увечері Мадс Гільструп побачив дружину, яка сиділа у спальні перед дзеркалом, вся у сльозах. Вона сказала, що то кара за те, що вона замірялася зробити аборт. Він утішав її, але щойно його пестощі стали наполегливішими й сміливішими, вона відштовхнула його, сказавши, що це було востаннє. Мадс гадав, що вона про народження дітей, тож враз погодився з жінкою. Одначе, на його розпач і розчарування, вона говорила про перерву у сексуальних стосунках. Мадс Гільструп саме розсмакував і надзвичайно тішив свою самоповагу, якої сповнювався, бо дарував їй нетривалі, утім очевидні оргазми. Хай там як, а він вважав її слова наслідком нещастя й гормональних змін після пологів. А Рагнхільд просто не насмілювалася сказати йому, що останні два роки мала з ним секс лише через почуття обов’язку й розгубила рештки пристрасті до нього ще під час пологів, коли зауважила його дурне, ошелешене, перелякане обличчя. А коли він, плачучи від щастя, впустив ножиці, якими мав перетинати пуповину, знак батьківського тріумфу, вона прагнула лише одного – зацідити йому у пику. Й вона геть не мала наміру розповідати, що останній рік вона й її аж ніяк не блискучий шеф задовольняли нагальні потреби одне одного у спарюванні.

Єдиному брокеру в Осло, Рагнхільд, коли вона йшла у відпустку через вагітність, запропонували стати повноправним партнером. Та вона, на подив усіх, звільнилася. Їй запропонували нову посаду – управительки сімейними статками Мадса Гільструпа.

У прощальний вечір вона повідомила шефові: настав час маклерам стелитися перед нею, а не навпаки. Утім, про справжню причину – анічичирк: на жаль, Мадс Гільструп не упорався із єдиним своїм завданням, не знайшов добрих радників, тож сімейні капітали збавлялися так стрімко, що свекор, Алберт Гільструп, та Рагнхільд уклали угоду. Більше Рагнхільд ніколи не бачила свого колишнього шефа. Лише за кілька місяців почула, що він зліг у лікарню після тривалих нападів астми.

Рагнхільд не до вподоби було Мадсове товариство, як не до смаку воно було й самому Мадсові, принаймні на її думку. Хай там як, а вони все одно відвідували вечірки, на які їх звали, адже противага – опинитися поза колом людей, які мали певну вагу й майно, – була набагато гіршою. Одна справа – проводити час із зухвалими чоловіками, які справляють враження і які щиро вірять, що вони мають право бути такими завдяки своїм грошам. Інша справа – бути у товаристві їхніх жінок, чи то пак «шкап», як називала їх Рагнхільд. Говірливі, грудасті хатні господарки, що снують по крамницях й у яких тільки й мови, що про здоров’я. І мають цілком природну на вигляд і цілком справжню засмагу, позаяк щойно повернулися із Сен-Тропе, де разом з дітьми відпочивали від своїх au pair[31] та галасливих робітників-скандалістів, котрі ніяк не могли доробити басейн чи нові кухні. У щирому розпачі вони говорили про те, яка погана справа із закупами у Європі цього року, а щодо решти їхній світогляд не простягався далі, як від Слемдала до Богстада, чи, якнайдалі, до Крагерьо улітку. Найулюбленіші теми – ганчір’я, підтяжки обличчя та спортивні тренери, позаяк були засобом утримати при собі заможних, ефектних чоловіків, у чому, власне, полягало єдине їхнє завдання у цьому світі.

Спіймавши себе на таких думках, Рагнхільд часом страшенно дивувалась. Чи вони й справді так різняться з нею? Може, різниця у тому, що вона має посаду? Може, саме через це їй осоружні були їхні пихаті пики у ранковому ресторані у Віндерені, коли вони нарікали на зловживання зі страховками й ухиляння від податків серед тих, кого вони трохи зневажливо називали «вищим суспільством»? Чи була якась інша причина? Адже дещо таки трапилось. Революція. Вона почала замислюватись не тільки про себе, а й про іншу людину. Такого не траплялося, відколи була жива Амалія. І був Юханнес.

Спочатку був задум. Капітали й надалі збавлялися через невдалі Мадсові вкладення, тож з’явилася нагальна потреба ужити заходів. Не лише перевести кошти в активи, які мають менші ризики, але й сплатити борги, що накопичились. Вони потребували прибуткової фінансової операції. Задум з’явився у голові свекра. Й тут дійсно пахло великою покупкою, точніше – великим грабунком. Але не банків з чудовою охороною, а звичайнісіньким оббиранням стареньких. За таких обставин старенькою правила Армія спасіння. Рагнхільд ознайомилася з майновим портфелем організації, вельми й вельми вражаючим. Будівлі, звісно, перебували не у найліпшому стані, але потенціал та розташування – чудові. Найперше – житлові будинки у центрі Осло, здебільшого у районі Майорстюа. Рахунки Армії спасіння засвідчили Рагнхільд щонайменше дві речі: Армія негайно потребувала коштів, а вартість нерухомості на балансі була дуже занижена. Мабуть, вони гадки не мали, на яких цінностях сидять; на додачу, вона дуже сумнівалася, що ті, хто має вирішальне слово в Армії, зналися на цьому, як на своїх п’яти пучках. Крім того, певно, настала слушна мить для придбання нерухомості, адже ціни впали укупі з курсами акцій, а зараз основні показники знов поповзли вгору.

Один телефонний дзвінок – і вона домовилася про зустріч.

Весняної ясної днини вона поїхала на зустріч у штаб-квартиру Армії спасіння.

Її зустрів командувач, Давид Екхоф, за кілька секунд Рагнхільд усвідомила, що його ґречність приховує властолюбного вожака зграї, з тих, що вона завиграшки придомашнювала, тож вирішила, що все піде легко. Він провів її у нарадчу кімнату, де подавали вафлі й навдивовижу гидку каву, окрім них, у кімнаті були присутні ще трійко співробітників – літній чоловік та двоє молодших колег. Літній мав звання підполковника, був головним управителем і незабаром йшов на пенсію. Один з молодших, Рікард Нільсен, сором’язливий парубок, враз показав подібність до Мадса Гільструпа. Утім ця подібність була дрібницею у порівнянні з шоком, якого вона зазнала, знайомлячись з іншим молодиком. Він, ласкаво посміхаючись, потиснув їй руку й назвався Юном Карлсеном. Й річ не у високій згорбленій постаті, не у відкритому хлоп’ячому обличчі, не у м’якому голосі, а в очах. Він дивився просто на неї. Усередину її єства. Достоту, як дивився він. Як дивився Юханнес.

На початку зустрічі, коли головний управитель повідомив, що за найскромнішими підрахунками є один мільярд крон, значна частина котрого – прибутки від двохсот тридцяти об’єктів нерухомості, що є у володінні Армії по всій країні, вона сиділа, мов зачарована, силкуючись відвести очі від хлопця. Від його волосся, від рук, що тихо лежали на столі. Його плечі зовсім не розтягували чорну форму, яка чомусь Рагнхільд ще з дитячих років нагадувала про літніх чоловіків та жінок, які співають другим голосом у триголосних святих поспів’ях, які всміхаються, хоч і не ймуть віри ні в яке життя до смерті. Вона вважала, – хоч і несвідомо, – що у Армію спасіння йдуть ті, хто не знайшов собі іншого місця, простодушні, не надто товариські й не надто метиковані, ті, з якими не хотіли бавитися решта дітей, тож вони гадали, що Армія – це товариство, де навіть вони спроможні відповідати потрібним вимогам – співати другим голосом.

Коли головний управитель доказав, Рагнхільд, подякувавши, відкрила течку, взяла аркуш паперу й підсунула через стіл командувачеві.

– Ось наша пропозиція, – мовила вона. – З неї зрозумієте, яка нерухомість нас зацікавила.

– Дякую, – мовив командувач і глянув на аркуш паперу.

Рагнхільд намагалася прочитати його реакцію за обличчям. Але збагнула, що це небагато важить, адже окуляри для читання так і лежали перед ним на столі.

– Наш фахівець вивчить її і зробить свій висновок, – вів далі командувач, усміхаючись і передаючи папірець далі. Юнові Карлсену. Рагнхільд зауважила, що обличчя у Рікарда Нільсена мимохіть сіпнулося.

Вона поклала перед очима Юна свою візитівку.

– Якщо матимете питання – зателефонуйте, – мовила вона, відчуваючи його погляд, ніби дотик до тіла.

– Дякую, що завітали, пані Гільструп, – командувач Екхоф ляснув у долоні. – Обіцяємо відповісти протягом… Юне?

– У найкоротший термін.

– У найкоротший термін, – повторив командувач, доброзичливо посміхаючись.

Усі четверо провели її до ліфта. Мовчки стояли, чекаючи на ліфтову кабінку. Коли двері поповзли убік, вона, ледь прихилившись до Юна Карлсена, тихо промовила:

– Коли забажаєте. Телефонуйте на мобільний.

Вона намагалася перестріти його погляд, прагнучи ще раз відчути його, але часу забракло. Дорогою вниз, на самоті, Рагнхільд Гільструп відчувала рвучкі, болісні удари пульсу й мимохіть затремтіла.

За три дні він, перетелефонувавши, відповів заперечно. Розглянувши пропозицію, вони вирішили не продавати. Рагнхільд із запалом почала доводити переваги запропонованої ціни, підкресливши вразливі позиції Армії на ринку нерухомості, що справи з нерухомістю вели непрофесійно, що вони втрачали кошти через неприбуткові об’єкти й що їм слід диверсифікувати свої вкладення. Юн Карлсен слухав не перебиваючи.

– Дякую, – мовив він, коли вона договорила, – що ви, пані Гільструп, так ретельно вивчили питання. І як економіст я, безперечно, не можу відкидати ваші висновки. Одначе…

– То у чім річ, розрахунки непомильно свідчать, що… – Вона голосно дихала у слухавку.

– Одначе тут є ще й людський аспект.

– Людський?

– Пожильці. Люди. Старі, котрі прожили там все життя, солдати Армії, які зараз є пенсіонерами, біженці, люди, що потребують захисту. Ось що я маю на увазі. Ви викинете їх на вулицю, щоб, відремонтувавши ці квартири, здавати їх чи продати з вигодою. Як ви кажете, розрахунки непомильні. Для вас цей бік справи є першочерговим, адже так? Але чи станете ви на мій бік?

Вона затамувала дихання, потому повела:

– Я…

– Чи хочете ви навідатися туди, зустрітись з кимось з тих людей? – встряв він. – Може, тоді ви краще зрозумієте.

Захитавши головою, вона промовила:

– Мені б хотілося прояснити ймовірні непорозуміння через наші наміри. Чи ви маєте вільний вечір у четвер?

– Так, але…

– Зустріньмося у «Цукерні».

– А що це таке «Цукерня»?

Вона мимоволі посміхнулася.

– Ресторан у Фрогнері. Скажімо, так, таксист знає дорогу.

– Якщо це у Фрогнері, то я доїду велосипедом.

– Гаразд. До побачення.

Вона покликала на нараду Мадса та свекра й доповіла про результати.

– Скидається на те, що цей консультант – ключ до всього, – мовив Алберт Гільструп. – Якщо ми перетягнемо його на свій бік, добудемо нерухомість.

– Але ж я кажу, що його геть не цікавить ціна, яку ми платитимемо.

– А я кажу – зацікавить, – відрізав свекор.

– Ні, не зацікавить.

– Йдеться про Армію спасіння, а не про нього особисто. Там він може скільки заманеться розмахувати своїм моральним прапором. Треба звернутися до його власної жадоби.

Рагнхільд похитала головою:

– З ним так не вийде, він… він не з таких.

– Всі мають свою ціну, – зажурено усміхаючись, мовив Алберт Гільструп й поводив у неї перед очима пальцем, наче маятником метронома. – Армія спасіння зросла на пієтизмі, а пієтизм був для людей практичних підходом до релігії. Тому він набув такої популярності тут, на обрідній Півночі: спочатку хліб, потім молитва. Пропоную два мільйони.

– Два мільйони? – Мадсові аж повітря забракло. – За… за згоду продати?

– Лише у разі, якщо згода буде, звісно. – No cure, no рау».[32]

– Хай там як, а кошти шалені, – заперечив син.

Не дивлячись на нього, свекор відповів:

– Шаленство тут лише в однім – що спромоглися скоротити сімейні статки у час, коли спостерігався підйом.

Мадс Гільструп двічі роззявив й стулив рота, беззвучно, мов риба в акваріумі.

– Цей консультант не наважиться торгуватися за ціну, якщо вважатиме першу пропозицію занизькою, – мовив свекор. – Треба нокаутувати його першим же ударом. Два мільйони. Яка твоя думка, Рагнхільд?

Рагнхільд повільно кивнула, уткнувшись поглядом у вікно, бо їй не ставало сил дивитися на чоловіка, котрий, опустивши голову, сидів у тіні, якої не сягало світло від настільної лампи.

Коли вона увійшла до ресторану, Юн Карлсен уже сидів за столиком, чекаючи. Здавався меншим, ніж вона пригадувала, мабуть, через те, що не вдягнув форми, а напнув мішкуватий костюм, який придбав, найімовірніше, у «Фретексі». А може, почувався ніяково у фешенебельній ресторації. Підводячись, щоб привітатися з нею, він перекинув вазу із квітами. Разом вони порятували квіти й розсміялися. Потім побалакали про те про се. Коли він спитав, чи має вона дітей, вона лише похитала головою.

Чи має вона дітей? Ні. Але, можливо, він має… Ні-ні.

Поволі мова дійшла до нерухомості Армії спасіння, але вона зауважила, що доводить свою думку без звичного азарту. Він увічливо посміхався, попиваючи вино. Вона додала до пропозиції десять відсотків. Він захитав головою, так само усміхаючись, зробив комплімент про намисто, котре добре пасувало до її шкіри.

– Мамин подарунок, – легко збрехала вона. Й збагнула, що він дивиться їй в очі. На блакитні райдужки й чисті білки.

Пропозицію про особисту винагороду завбільшки два мільйони вона зробила між гарячим та солодким. Глянути йому в очі вона не мала змоги, адже він мовчки опустив погляд у келих з вином, лише раптом сполотнів.

Врешті він спитав:

– Чи це ваша власна ідея?

– Моя й мого свекра, – мовила вона, й дихання її стало частішим.

– Алберта Гільструпа?

– Так, окрім нас двох та мого чоловіка, про це більше ніхто не знатиме. Нам це завдасть не менших збитків, ніж… ніж якщо трапиться витік інформації.

– Хіба я щось сказав чи зробив?

– Перепрошую?

– Що навело вас чи вашого свекра на думку, що я погоджуся на пригоршню срібняків?

Він підвів очі, й Рагнхільд відчула, що зашарілася. Вперше за багато років.

– Відмовимося від десерту? – Він, забравши серветку з колін, поклав її поруч з тарелями.

– Ви маєте час на роздуми, перш ніж відповісти, Юне, – пробурмотіла вона. – Подумати про себе. Адже випала нагода здійснити мрії.

Нещирість слів різала навіть її власне вухо. Юн подав офіціантці знак принести рахунок.

– Та які ж це мрії? Мрії обернутися на хабарника, гидкого зрадника? Кататися на шикарному авто, коли все, чого хотів досягти як людина, лежить навколо тебе в руїнах?! – Його голос тремтів від люті. – Чи такі ваші мрії, Рагнхільд Гільструп?

Вона не спромоглася на відповідь.

– Я – сліпий, – сказав він. – А чи знаєте ви, коли я вас побачив уперше… я гадав, що… що бачу геть іншу людину.

– Ви побачили мене, – мовила вона, відчуваючи, що знову тремтить, як тоді в ліфті.

– Що?

Вона вела далі, голосніше:

– Ви побачили мене. А зараз я вас образила. Мені прикро.

Запала тиша. Їй здавалось, що вона занурюється у воду то з холодними, то з гарячими прошарками.

– Забудьмо про все це, – мовила вона, коли офіціант, що підійшов, схопив з її рук картку. – Це нічого не важить. Для нас із вами. Ходімо у парк, погуляємо.

– Я…

– Прошу…

Він здивовано дивився на неї.

Невже? Як же він, що бачив її наскрізь, міг здивуватися?

Рагнхільд Гільструп дивилася у вікно вілли у Хольменколлен на темний прямокутник далеко внизу. Фрогнерпарк. Там почалося це безумство.

Минула північ, автобус поставлено у гараж, Мартіна відчувала приємну втому, але водночас ще й задоволення. Вона стояла на тротуарі біля Притулку, на вузькій та темній вулиці Хеймдалсгата, чекала на Рікарда, котрий пішов узяти авто, як раптом за спиною захрускотів сніг.

– Привіт.

Вона озирнулася, серце завмерло. Проти світла вуличного ліхтаря виднілася висока постать.

– Не впізнали мене?

Серце вдарило раз. Ще раз. Третій, четвертий. Вона впізнала голос.

– Що ви тут робите? – спитала вона, сподіваючись, що голос не видає її переляку.

– Дізнався, що сьогодні увечері ви працюватимете в автобусі й що близько півночі його ставлять тут. Як то кажуть, справа зрушила з місця. Я трохи поміркував. – Він став так, щоб світло падало йому в обличчя, котре мало суворіший та старший вигляд, ніж вона пам’ятала. Дивно, як багато можна забути за добу. – І у мене виникли питання.

– Нагальні? – спитала вона посміхаючись й зауважила, що обличчя у поліцейського стало лагіднішим.

– Чи ви на когось чекаєте? – спитав Харрі.

– Так. Рікард відвезе мене додому.

Вона поглянула на сумку, що висіла на плечі поліцейського. Збоку напис «ЄТТА», але на вигляд така стара й поношена, що геть не має стосунку до модної ретромоделі.

– Вам слід купити нові устілки для кросівок, що у вашій сумці, – мовила вона.

Він здивовано глянув на неї.

– Не треба бути Жаном Батистом Гренуєм, щоб відчути запах, – мовила вона.

– Патрік Зюскінд. «Парфумер».

– Поліцейський, який полюбляє читати.

– Солдат Армії спасіння, що читає про убивства. Що, на жаль, повертає нас до моєї справи.

Перед ними зупинився «Сааб-900». Бічне скло беззвучно поповзло вниз.

– Їдьмо, Мартіно?

– Зачекай хвильку, Рікарде. – Вона озирнулася до Харрі. – Вам куди?

– У Бішлет. Але я…

– Рікарде, чи ти не заперечуєш, щоб підвезти Харрі до Бішлета? Ти ж теж там мешкаєш.

Рікард, дивлячись у темряву, понуро відповів:

– Звісно.

– Їдьмо. – Мартіна простягла Харрі руку.

Він здивовано глянув на неї.

– Черевики ковзкі, – прошепотіла дівчина, хапаючи Харрі за руку, відчуваючи, як ця суха, тепла долоня стиснула її руку, ніби боячись, що вона впаде тієї ж миті.

Рікард кермував обачно, по черзі зазираючи то у бічне люстерко, то у люстерко заднього огляду, немовби чекаючи нападу.

– Слухаю вас, – мовила Мартіна, що сиділа попереду.

Харрі прокашлявся.

– Сьогодні стріляли у Юна Карлсена.

– Що? – мимохіть вихопилося у Мартіни.

У люстерку Харрі перестрів погляд Рікарда й спитав:

– Чи ви вже чули?

– Ні, – відповів той.

– Хто… – повела Мартіна.

– Ми не знаємо.

– Але… і Роберт, і Юн. Це має якийсь стосунок до родини Карлсенів?

– Гадаю, мішенню повсякчас був лише один з них, – відповів Харрі.

– Тобто?

– Кілер відклав від’їзд. Гадаю, він зрозумів, що застрелив не ту людину. Померти мав не Роберт.

– Не Ро…

– Саме тому мушу поговорити з вами. Гадаю, ви в змозі сказати, чи правильну я склав версію.

– Яку версію?

– Що Роберт загинув, бо у суботу підмінив Юна на чергуванні на майдані Егерторг.

Мартіна, озирнувшись, приголомшено прикипіла поглядом до Харрі.

– Ви опікуєтеся розкладом чергувань. Коли я приходив до вас уперше, то зауважив, що розклад висить на дошці внизу. І кожен мав змогу бачити, хто чергує у суботу на Егерторг. Там зазначався Юн Карлсен.

– Як…

– Я зайшов після лікарні й перевірив. Там дійсно стоїть Юнове ім’я. Але Роберт та Юн змінили один одного вже після того, як надрукували розклад, адже так?

Рікард звернув зі Стенсберггата до Бішлета.

Мартіна прикусила нижню губу.

– Заміни під час чергування часто трапляються, якщо вони змінюють один одного, я не завжди про це знаю.

Рікард виїхав на Софієсгате. Мартінині очі розширились.

– Згадала, Роберт зателефонував мені, сказавши, що вони з братом змінили один одного й що мені не треба нічого робити. Ось чому я не згадала відразу. Але ж… тоді виходить…

– Юн з Робертом дуже подібні, – мовив Харрі. – А у формі…

– Та ще увечері при снігопаді… – півголосом повторила Мартіна, ніби сама до себе.

– Я хотів спитати, чи телефонував вам хтось, щоб спитати про розклад чергувань? Надто щодо того вечора.

– Не згадаю.

– Поміркуйте, спробуйте згадати. А я зателефоную завтра.

– Добре, – кивнула Мартіна.

Харрі дивився у її очі при світлі вуличного ліхтаря, й знов йому впала в око незвична форма зіниць.

Рікард різко загальмував.

– Звідки ви знаєте? – здивовано спитав Харрі.

– Що знаю? – перепитала Мартіна.

– Це я до водія. Що я мешкаю саме тут?

– Ви ж самі сказали, – мовив Рікард. – Я знаю район, я теж мешкаю у Бішлеті.

Харрі постояв на тротуарі, дивлячись услід авто.

Хлопець, безсумнівно, закоханий. Й зробив гак спеціально, щоб кілька хвилин побути наодинці з Мартіною. Погомоніти з нею. Спокійно, без завад щось розповісти, показати себе, розкрити настіж душу, відкрити себе й усе, що невіддільне від молодості й чому він сам, на щастя, вже поклав край. Аби лишень почути добре слово, відчути обійми, сподіватися поцілунку перед тим, як піти. Благати про любов, як благають усі закохані телепні. Незважаючи на вік.

Харрі повагом йшов до під’їзду, рука машинально намацувала ключі у кишені, а думки снували, вишукуючи щось, що відкидалося геть, коли він наближався. А погляд вишукував щось, що він допоки лишень чув. Слабкий звук, але у той час на Софієсгате панувала тиша. Харрі вдивлявся у сірі замети, котрі вдень лишила по собі снігоочищувальна машина. Щось ніби тріскотить. Розтає. Ні, неможливо, мороз надворі вісімнадцять градусів.

Харрі встромив ключа у замок.

І збагнув, що то за звук. Цокання.

Він враз озирнувся, уп’явся очима у замети. Там щось виблискувало. Скло.

Харрі повернувся й підняв годинник. Скло у Мьоллеровому подарунку, як дзеркало, жодної на ньому подряпинки. Й іде несхибно. На дві хвилини уперед, на відміну від його власного. Як там казав Мьоллер? Що він устигне завчасно, якщо гадатиме, що запізнюється.

Розділ 14

Ніч проти п’ятниці, 18 грудня. Темінь

Батарея у кімнаті відпочинку тріскотіла, наче у неї кидалися дрібними камінцями. Тепле повітря тремтіло над коричневими пропаленими плямами на шпалеровій мішковині, від яких відгонило нікотином, клеєм та жирним смородом людей, котрі колись мешкали тут. Оббивка на канапі кололася навіть крізь штани.

Попри сухий, тріскотливий жар від обігрівачів, він тремтів невпинно, дивлячись в екран телевізора, що прикріпили на настінному кронштейні. Показували новини, він упізнав кадри з майдану, але не второпав ані слова. В іншому кутку у кріслі сидів стариган, палячи погано напхані самокрутки. Коли недопалок обпікав чорні пучки пальців, він швидко добував з коробки два сірники, затиснувши недопалок, палив далі, поки не обпалював губи. На столі в кутку стирчала прикрашена іграшками ялинкова верхівка, що намагалася виблискувати.

Він згадував різдвяний обід у Далі.

Трапилось це за два роки після війни, коли серби пішли, залишивши те, що колись звалося Вуковар. Хорватська влада поселила всіх у готелі «Інтернаціональ» у Загребі. Він у багатьох розпитував, що трапилось із родиною Джорджі, і якось зустрів біженця, який розповів, що мати Джорджі померла під час облоги, а батько і Джорджі переїхали у Даль, маленьке прикордонне містечко неподалік Вуковара. На другий день Різдва він дістався потягом до Осієка, а звідти – до Даля. Побалакав з кондуктором, і той сказав, що потяг дійсно піде далі, у Борово, там кінцева станція, й повернеться у Даль о пів на сьому. О другій він зійшов з потяга у Далі. Питаючи дорогу, знайшов адресу: невисокий міський будиночок, сірий, як і решта міста. Увійшов у під’їзд, знайшов потрібні двері, перш ніж зателефонувати, помолився, щоб вони були вдома. Коли у квартирі почулися легкі кроки, серце закалатало.

Відчинив Джорджі. Він не надто змінився. Зблід, але мав такі самі кучері, й світлі очі, й губи сердечком, котрі завжди нагадували йому янголятко. Лише посмішка з очей згасла, ніби лампа перегоріла.

– Не пізнаєш мене, Джорджі? – спитав він згодом. – Ми мешкали в одному місті, вчилися в одній школі.

Джорджі насупився.

– Невже? Стривай. Голос. Ти, мабуть, Серж Долач. Звісно, ти так швидко бігав. Боже, як же ти змінився! Так утішливо зустріти знайоме з Вуковара обличчя. Адже всі пороз’їжджалися.

– Але не я.

– Так, не ти, Сержу.

Джорджі обійняв його, довго притискав до себе, так, що він відчув, як тепло просочується у змерзле тіло. Потім він впустив його у квартиру.

За вікном спадали сутінки, а вони сиділи у по-спартанському умебльованій кімнатчині, розмовляючи про все, що трапилось за цей час, про знайомих з Вуковара й про те, як у них склалася доля. Коли він спитав, чи пригадує Джорджі пса Тінто, той ніяково посміхнувся.

Потім він сказав, що скоро прийде батько. Може, Серж з ними пообідає?

Він поглянув на годинник. Потяг буде тут через три години.

Батько дуже здивувався, що до них прийшов гість з Вуковара.

– Це Серж, – мовив Джорджі. – Серж Долач.

– Серж Долач? – перепитав батько, дивлячись на нього пильним поглядом. – Чомусь я тебе знаю. Гм. Може, знався із твоїм батьком? Ні?

Стемніло, вони посідали за стіл, батько дав їм великі білі серветки. Він зняв червону хустинку, зав’язав на шию серветку. Батько прочитав коротку молитву, перехрестився, поклонився єдиній світлині в рамці на стіні – портретові жінки.

Джорджі з батьком узяли столові прибори, а він, нахилившись, промовив:

– Хто це гряде до Едому, у червоних ризах із Боцри? Хто Той пишний в убранні Своїм, що в величі сили Своєї врочисто гряде? Це Я, що говорить у правді, що владний спасати.

Батько здивовано глянув на нього. Потім передав тарелю із безкровними великими шматками м’яса.

Обідали мовчки. Лише хисткі віконниці дрижали від вітру.

Після м’яса – солодке. Palačinka, тонкі млинці з варенням та шоколадним соусом. Він не куштував їх, відколи був дитиною у Вуковарі.

– Призволяйся ще, любий Серже, адже сьогодні Різдво.

Він зиркнув на годинник. Потяг за півгодини. Вже час. Він відкашлявся, знявши серветку, підвівся:

– Ми з Джорджі згадали всіх, кого знали у Вуковарі. Лише про одну людину ми ще не згадали.

– Невже? – здивовано промовив батько й посміхнувся: – Про кого ж, Серже?

Він ледь повернув голову, тож тепер дивився на нього одним оком. Наче силкувався роздивитися щось, до чого не спроможний дотягнутися рукою.

– Його звали Бобо.

По очах батька Джорджі стало очевидно, що він усе зрозумів. Може, навіть сподівався цього. А він почув відлуння власного голосу, що гучною луною прокотилося у голих стінах:

– Ти сидів у джипі й показав на нього сербові-коменданту. – Він ковтнув слину. – Бобо помер.

У кімнаті запала тиша, батько поклав виделку.

– То була війна, Серже. Ми всі помремо. – Він промовив цю фразу спокійно. Майже зі смиренням.

Батько та Джорджі сиділи не ворушачись, а він добув з-за пояса пістолет, прицілився через стіл й натиснув на курок. Коротке сухе хлопання – батькове тіло здригнулося, ніжки стільця дряпнули долівку. Батько нахилив голову, поглянувши на отвір у серветці на грудях. Потім на білій серветці проступила червона пляма крові.

– Поглянь на мене, – мовив він, і батько машинально звів очі.

Другий постріл залишив чорний отвір у його чолі, й він упав головою у таріль з млинцями.

Він озирнувся на Джорджі: той сидів, роззявивши рота, щокою стікала червона цівка. Лише за мить він збагнув, що то було варення з батьківського млинця, й знов запхнув пістолет за пояс.

– Застрели й мене, Серже.

– До тебе я не маю претензій. – Він вийшов у передпокій, взяв з вішалки куртку.

Джорджі вийшов слідом.

– Я помщуся. Знайду тебе й уб’ю, якщо ти мене не прикінчиш.

– А як ти мене знайдеш, Джорджі?

– Ти не сховаєшся, я ж знаю, хто ти.

– Невже? Ти гадаєш, я Серж. Але Долач був рудий та вищий за мене. Я не бігаю, Джорджі. Добре, що ти не пізнаєш мене. Отже, можна залишити тебе серед живих.

Він, міцно поцілувавши Джорджі у губи, розчинив двері й пішов геть.

Про вбивство написали у газетах, але нікого не розшукували. А три місяці по тому мати розповіла, що якийсь хорват приходив просити допомоги. Багато заплатити він не в змозі, але родина спромоглася назбирати певні кошти. З’ясувалося, що серб, який під час війни закатував його брата, мешкає неподалік. І він від когось почув про Маленького Спасителя.

Старий обпалив недопалком пучки й голосно вилаявся.

Він підвівся, вийшов до стійки адміністратора. За спиною у хлопця за склом стояв червоний прапор Армії спасіння.

– Could I please use the phone?[33]

Хлопець недовірливо зміряв його поглядом.

– Якщо місцева розмова, то прошу.

– Так, місцева.

Хлопчина кивнув на тісну конторку за спиною, він пройшов туди. Сів біля столу, дивлячись на телефон. Згадав голос матері. Засмучений, зляканий, але водночас ласкавий і теплий. Як обійми. Підвівся, зачинив двері й швидко набрав номер «Інтернаціоналя». Вона не була на місці. Повідомлення він не залишив. Двері розчинилися.

– Зачиняти двері заборонено, – мовив хлопець, – зрозуміли?

– Зрозумів. Даруй. Маєш телефонний довідник?

Хлопчина звів очі під лоба, кивнув на грубу книжку поруч з телефоном і вийшов.

Він знайшов телефон Юна Карлсена за адресою Гетеборггата, 4, набрав номер.

Теа Нільсен не зводила очей з телефона, що безугавно дзеленчав.

Вона увійшла у квартиру Юна, скориставшись ключем, який він їй дав.

Десь тут є отвір від кулі, вони так казали. Пошукавши, вона знайшла його у дверцятах шафи.

Той чоловік прагнув застрелити Юна. Вбити його. Через цю думку вона стривожилась. Але не злякалася. Часом їй видавалося, що вона ніколи більше не зможе злякатися отак і саме цього – смерті.

Приходила поліція, але надовго вони не затримались, адже, окрім куль, не знайшли жодних слідів. Так вони сказали.

У лікарні вона чула Юнове дихання, бачила, як він на неї дивиться. Такий безпорадний на великому лікарняному ліжку. Досить затулити йому обличчя подушкою – й він помре. Їй подобалося бачити його слабким. Може, вчитель у Гамсуна у «Вікторії» мав рацію, кажучи, що деякі жінки мають таку жагучу потребу відчувати страждання, що ненавидять своїх здорових, дужих чоловіків й що глибоко в душі воліли б радше мати чоловіків-калік, залежних від їхньої ласки.

Але зараз вона стояла в його квартирі, де дзеленчав телефон. Поглянула на годинник. Ніч. Ніхто у таку годину у справах не телефонує. Теа не боялася смерті. А дзвінка злякалася. Мабуть, то та інша жінка, про яку, на думку Юна, вона гадки не має?

Вона підійшла до телефону. Зупинилася. Задзеленчало вчетверте. Після п’ятого дзвінка телефон замовкне. Вона вагалася. П’ятий дзвінок. Вона швидко схопила слухавку.

– Алло!

Мить мовчали, згодом чоловічий голос заговорив англійською:

– Sorry for calling so late.[34] Моє прізвище Едом. Чи можна говорити з Юном?

– Ні, – полегшено зітхнула вона. – Юн у лікарні.

– О, так, я чув, що сьогодні сталось. Я його старий приятель, хотів би навідатися до нього. У якій він лікарні?

– В Уллеволі.

– В Уллеволі?

– Так. Не знаю, як англійською називається відділення, норвезькою воно зветься – нейрохірургія. Але біля дверей там сидить поліцейський, він не впустить вас. Розумієте?

– Розумію.

– Англійська у мене поганенька…

– Я все зрозумів, дякую.

Теа, поклавши слухавку, довго дивилася на телефон.

А потім знову взялася шукати. Вони сказали, що тут кілька кульових отворів.

Адміністраторові у Притулку він сказав, що йому треба погуляти, й віддав йому ключі.

Хлопчина глянув на годинник на стіні, що показував за чверть дванадцяту, й попросив його взяти ключі з собою. Він, мовляв, незабаром позамикає все й ляже спати, а ключ універсальний, відкриє вхідні двері. Шпаркий мороз обпік його, ледве він ступив за поріг. Схиливши голову, він стрімко й рішуче пішов геть. Задум у нього був ризикований. Безсумнівно, ризикований. Але він мусив.

Ула Хенму, голова відділу експлуатації компанії «Хафслунн енергі», сидів у операційній залі у Монтебелло в Осло, дивлячись на один із сорока моніторів, що поставили у залі, й міркуючи про те, що незле було б зараз випалити цигарочку. Вдень тут працювало дванадцять чоловік, а зараз, вночі, лише троє. Зазвичай кожен сидів на своєму місці, але сьогодні увечері, ніби позамерзавши, згуртувалися навколо центрального пульта.

Гейр та Еббе, як завжди, сперечалися про перегони. Так тривало вже вісім років, й нікому навіть на думку не спадало, що можна робити ставки кожному за себе.

А власне Ула набагато більше переймався трансформаторною підстанцією на Кіркевейєн, що між Уллеволсвейєн та Согнсвейєн.

– Т-один перевантажена на тридцять шість відсотків. Решта, від другої до четвертої – на двадцять дев’ять, – мовив він.

– Боже, оце люди затопили, – мовив Гейр. – Чи позамерзати бояться? Адже ж ніч за вікном, чом би не позгортатися калачиком під пуховими ковдрами? Солодка помста у кубі? У тебе що, клепки повилітали?

– Люди не збавлятимуть опалення уночі. Не у цій країні, – мовив Еббе. – У нашій країні у людей грошей – хоч греблю гати.

– Все це погано скінчиться, – зітхнув Ула.

– Припини. Додамо нафти, й все гаразд, – мовив Еббе.

– Я про Т-один. – Ула клацнув по моніторові. – Стрілка показує на 680 ампер. А номінальне навантаження – 500.

Еббе тільки й встиг промовити: «Розслабся», як завив сигнал тривоги.

– Трясця! – вилаявся Ула. – Саме так, накрився. Подивися за списком. Викликай чергового монтера.

– Дивись, – мовив Гейр. – Т-два теж гаплик. Й Т-три вже на межі.

– Овва! – закричав Еббе. – Закладаймося, що Т-чотири…

– Пізно, йому теж гаплик, – мовив Гейр.

Ула поглянув на оглядову мапу.

– Гаразд, знеструмлені нижній Согн, Фагерборг та Бішлет.

– Закладімося щодо того, що5 накрилося? – мовив Еббе. – Ставлю тисячу, що то кабельна муфта.

Гейр примружив око.

– Вимірювальний трансформатор. Стане й п’яти сотень.

– Припніть язики! – прогримів Ула. – Еббе, телефонуй пожежникам, закладімося, що там горить!

– Згода, – мовив Еббе, – на двісті?

Коли у палаті згасло світло, стало так темно, що Юнові здалося, наче він осліп. Мабуть, зоровий нерв пошкодило ударом, а наслідки виявилися лише зараз. Однак у коридорі відразу почулися крики, у темряві проступили обриси вікна, й він збагнув, що просто згасло світло.

Скрипнув стілець, двері відчинилися.

– Агов, ти тут? – спитав хтось.

– Так, – озвався Юн несподівано високим голосом.

– Я піду подивлюся, що сталось, нікуди не йди, добре?

– Гаразд, тільки…

– Слухаю.

– Хіба вони не мають аварійного генератора?

– Гадаю, мають. В операційних та в інтенсивній терапії.

– Зрозуміло…

Слухаючи, як віддаляються кроки поліцейського, Юн дивився на зелений сигнал «Вихід» над дверима. Це знов нагадало йому про Рагнхільд. Тоді все теж почалось у темряві. Повечерявши, вони вийшли у нічний Фрогнерпарк, зупинилися на безлюдному майданчику перед Монолітом і звернули погляди на схід, у бік центру. Й він розповів їй добре відому історію про те, як Густав Вігеланн, чудний скульптор з Мандала, згодився прикрасити парк своїми скульптурами за умови, що парк розширять, а Моноліт стоятиме симетрично до церков навколо, а головна брама виходитиме просто на Уранієнборгську церкву. Коли представник муніципалітету заперечив, мовляв, парк пересунути неможливо, Вігеланн вимагав пересунути церкви.

Увесь цей час вона пильно спостерігала за ним, а він міркував про те, яка ця жінка сильна й розумна, аж страшно.

– Я змерзла, – мовила вона, закутуючись у пальто.

– Може, повернемо… – повів він, але вона, поклавши долоні йому на потилицю, підвела голову до нього. Він ніколи не бачив таких дивовижних очей, як у неї. Блакитні, майже бірюзові, з такими ясними, чистими білками, що бліда шкіра видавалася смаглявою. Й він учинив так, як завжди, зігнув спину, нахилився. І враз її язик прослизнув у його рот: вологий, гарячий, настирний, містична анаконда, що звивається навколо його язика, намацуючи піднебіння. Він відчув гарячий дотик просто крізь товсту вовну фретексовських штанів, коли її рука дивовижно правильно лягла саме на те місце.

– Ну ж бо, – прошепотіла вона йому у вухо, поставивши ногу на паркан, він опустив очі й, перш ніж звільнився, зауважив пролиск білої шкіри вище краю панчохи.

– Не можу, – пробурмотів він.

– Чому? – простогнала вона.

– Я дав обітницю. Господові.

Вона глянула на нього, спочатку спантеличено. Потім очі пойнялися вологою, й вона тихо розплакалась, уп’явшись головою йому у груди, повторюючи, що ніколи не сподівалася віднайти його знову. Він не збагнув, до чого вона те каже, але погладив її волосся – так усе і розпочалося. Зустрічалися вони завжди на його квартирі й завжди з її ініціативи. Попервах вона намагалася винудити його порушити обітницю цнотливості, утім, була не надто наполегливою, але потім їй наче припало до серця лежати поряд з ним у ліжку й просто пестити одне одного. Час од часу вона впадала у відчай і повторювала, що він має покинути її. Розмовляли вони небагато, але його не полишало відчуття, що утримання прив’язувало її до нього ще дужче. Їхні побачення раптово припинилися, коли він познайомився з Теа. Не стільки через те, що він не хотів побачень з Рагнхільд, як через те, що Теа прагнула, щоб вони обмінялися запасними ключами від квартир. Мовляв, їй ідеться про довіру, а йому нічим було заперечити на те.

Юн покрутився у ліжку, заплющився. Краще б поспати. Заснути й забути. Якщо вийде. Його вже огортала дрімота, коли він ніби відчув подув. Інстинктивно розплющився, озирнувся. Проти тьмяного зеленого світла від напису «Вихід» побачив, що двері зачинено. Пильно вдивляючись у тіні, затамував подих і прислухався.

Мартіна стояла у темряві біля вікна своєї оселі на Соргенфрігата, де теж було знеструмлено. Й все-таки вона розгледіла внизу машину. Мабуть, Рікардова.

Рікард не намагався поцілувати її, коли вона вийшла з авто. Лише дивився псячим поглядом й розповів, що стане новим головним управителем. Усі ознаки очевидні. Позитивні ознаки. Його оберуть. І погляд був дивовижно непохитним. Чи вона теж так гадає?

Вона сказала, що він, безперечно, буде добрим управителем, узявшись за руків’я на дверцятах, чекаючи на дотик. Але нічого не трапилось, й за мить вона вже стояла на тротуарі.

Мартіна зітхнула, добула мобільний і набрала номер, який він дав їй.

– Слухаю. – Голос Харрі у слухавці лунав геть інакше. А може, він просто вдома й розмовляє по-домашньому.

– Це Мартіна.

– Привіт.

Не збагнути, зрадів чи ні.

– Ви просили поміркувати, – мовила вона. – Чи не питав хто про розклад чергувань. Про Юнове чергування.

– Слухаю.

– Я поміркувала.

– І що?

– Ніхто не питав.

Тривале мовчання.

– І ви зателефонували, щоб сказати про це? – Голос був теплий, хриплуватий, наче після сну.

– Так, а не треба було?

– Треба, звісно, треба. Дякую за допомогу.

– Нема за що.

Вона заплющилась. Зачекала й знов почула його голос.

– Чи ви… добре доїхали?

– Так. Світла немає.

– Тут теж. Скоро засвітять, мабуть.

– А якщо ні?

– Тобто?

– Почнеться гармидер?

– Чи вам часто приходять такі думки?

– Трапляється. Мені видається, що інфраструктура цивілізації набагато недосконаліша, ніж ми зазвичай вважаємо. Як на вашу думку?

Він довго мовчав, потім відповів:

– Гадаю, всі системи, на які ми сподіваємося, у будь-яку мить може замкнути, й тоді ми опинимося у мороці, де нам не стануть на захисті ані закони, ані правила, де верховодить мороз та хижі звірі, й кожен мусить піклуватися про свою шкуру самотужки.

– Гм. Не надто годяща оповідка для дівчат проти ночі. Як на мене, ви, Харрі, – неабиякий дистопік.[35]

– Авжеж. Я поліцейський. Добраніч.

Він поклав слухавку, перш ніж вона спромоглася відповісти.

Харрі скрутився під ковдрою, уп’явши погляд у стіну.

Температура у квартирі різко знизилася.

Міркував Харрі про небо за вікном. Про Ондалснес. Про діда. І про матір. Про похорон і про вечірню молитву, котру вона шепотіла лагідно-прелагідно: «Господь – наша фортеця». Але у швидкоплинну невагому мить, що передує сну, згадав про Мартіну, про її голос, що досі дзвенів у вухах.

Телевізор у вітальні, застогнавши, прокинувся, загудів. У коридорі засвітилося, крізь розчинені двері спальні світло осяйнуло обличчя Харрі. Він уже спав.

За двадцять хвилин задзеленчав телефон. Розплющившись, вилаявся. Тремтячи з холоду, почвалав у передпокій і взяв слухавку.

– Кажіть. Тільки тихо.

– Харрі?

– Хто ж іще? Що маєш, Халворсене?

– Трапилося дещо.

– Дещо чи багато?

– Багато.

– Хай йому грець.

Розділ 15

Ніч проти п’ятниці, 18 грудня. Замах

Сайл ловив дрижаки, стоячи на стежині, що йшла берегом Акера. Трясця б тому албанцеві! Попри мороз, річка не була скута кригою, й від темної води морок під чавунним мостом густішав. Дванадцятирічним – а зараз Сайлові вже виповнилось шістнадцять, – Сайл разом з матір’ю переїхав сюди із Сомалі. У чотирнадцять він почав торгувати гашишем, а з минулої весни – героїном. Хукс знов його обкрутив, тож, найпевніше, він простирчить тут цілісіньку ніч, нічого не продавши. Десять грамів. Якби мав вісімнадцять років, пішов би на Плату й запродав їх там. Але на Платі неповнолітнім дилерам зась, лягаві враз скрутять. Отут, біля річки, їхня територія. Загалом саме неповнолітні хлопчаки-сомалійці продавали геру клієнтам, які чи то самі були неповнолітні, чи то мали якісь інші причини не показувати носа на Платі. Грець би з тим Хуксом, але ж, як на лихо, грошенята потрібні, хоч плач!

На стежці вигулькнув перехожий. Це не Хукс, бо той досі накульгує: добряче йому тоді натовкли боки за розбавлений амфетамін. Ніби існує якийсь інший. На лягавого наче не схожий. І на наркомана теж, хоч одягнений у таку, як у них, синю куртку. Сайл роззирнувся. Навколо, окрім них, ані душі.

Коли чоловік наблизився, Сайл вийшов з тіні під мостом.

– Дозу?

Перехожий, ледь посміхнувшись, захитав головою, намірившись йти далі. Але Сайл заступив шлях. Він був кремезний, як на свій вік. Та ще й з ножем. Достоту як у фільмі «Рембо. Перша кров» – з гніздом для компаса й ліскою для риболовлі. Безмаль тисяча крон у армійській крамниці. А він у друзяки придбав за триста.

– Придбаєш чи лише заплатиш? – спитав Сайл. Зубчасте лезо виблискувало проти світла вуличного ліхтаря.

– Excuse me?

Іноземною шпрехає. У цьому Сайл не спец.

– Money. – Сайл чув, як його власний голос зривається до крику. Грабуючи людей, він, сам не знаючи чому, завжди сердився. – Now![36]

Іноземець кивнув, підвівши ліву руку, мовляв, не хвилюйся, а правою поліз за пазуху. Й умить висунув. Сайл зреагувати не встиг, тільки й прошепотів «трясця», второпавши, що на нього націлено дуло пістолета. Він хотів утекти, але чорне дуло наче знерухомило його.

– Я… – повів він.

– Run, – мовив іноземець. – Now![37]

І Сайл помчав. Холодне вогке повітря з річки шпарило легені, вогні готелю «Плаза» та банку «Постжиро» метушилися сітківкою вгору-вниз. Він добіг до місця, де річка впадала у фіорд, далі нікуди бігти, й крикнув у паркан контейнерного складу, що одного дня всіх повбиває.

За чверть години після того, як телефонував Халворсен, котрий поставив Харрі на ноги, біля тротуару Софієсгате загальмувала патрульна машина, Харрі сів на заднє сидіння поруч з колегою, пробурмотівши «доброго вечора» поліцейським, що сиділи попереду.

Водій, довгов’язий чолов’яга з незворушною фізією поліцейського, тихо рушив з місця.

– Додай газу, – мовив блідий та прищавий молодий напарник.

– Скільки нас укупі? – Харрі глянув на годинник.

– Наша та ще дві машини, – відповів Халворсен.

– Отже, шестеро та нас двоє. Мигалок не умикайте, спробуємо прокрутити справу тихо. Схоплюватимемо утрьох: я, ти та один озброєний патрульний. Решта п’ятеро перекриють можливі шляхи для втечі. А ти озброєний?

Халворсен поляскав себе по нагрудній кишені.

– Добре, бо я зброї не маю, – мовив Харрі.

– Ти дозволу так і не отримав?

Харрі нахилився до переднього сидіння:

– Хто з вас хоче брати участь у арешті професійного кілера?

– Я! – завзято вигукнув напарник водія.

– Тоді підеш з нами ти, – мовив Харрі до водія, той неквапно кивнув.

За шість хвилин вони припаркувалися на Хеймдалсгата, що у Грьонланні, спостерігаючи за під’їздом, біля якого вже побував Харрі сьогодні увечері.

– Чи наша людина з «Теленору» цілком певна?

– Еге, Торкільдсен каже, що по одному із внутрішніх номерів у Притулку телефонували у загребський готель «Інтернаціональ», п’ятдесят хвилин тому, – мовив Халворсен.

– Навряд, щоб збіг, – мовив Харрі, розчиняючи дверцята авто. – Тут земля Армії спасіння. Я розглянуся швиденько й повернуся.

Повернувшись, Харрі побачив, що водій сидить, поклавши на коліна автомат МР-5, за новими приписами він лежав у патрульних у багажнику під замком.

– А щоб менше впадало в очі, нічого немає? – спитав Харрі.

Поліцейський захитав головою. Харрі обернувся до Халворсена.

– А в тебе що?

– Маленький симпатичний «Сміт-Вессон» тридцять восьмого.

– Бери мій, – запропонував молодий патрульний. – «Ієрихон-941». Крута цяцька. Ізраїльська поліція б’є ним макітри арабським вилупкам.

– Ієрихон? – перепитав Харрі. Халворсен зауважив, що очі у нього примружилися. – Я не думав питати, як ти добув цього пістолета. Але гадаю, дуже ймовірно, що він контрабандний. Привезений твоїм колишнім колегою Томом Волером.

Поліцейський озирнувся, й очі блиснули, коли він люто зашипів:

– Я пригадую Тома Волера. А знаєш, інспекторе? Більшість наших вважає його доброю людиною.

Харрі помовчавши глянув у вікно.

– Більшість ваших помиляється, – мовив Халворсен.

– Ну ж бо, подай-но мені рацію, – мовив Харрі.

Він дав швидкі й розбірливі вказівки решті патрульних. Розповів, хто де має стояти, не називаючи ані вулиць, ні будівель, адже звичайна радіоаудиторія легко їх впізнає: репортери кримінальної хроніки, злочинці й просто цікаві любителі прослуховувати поліцейські частоти, певно, вже здогадались, що там щось коїться.

– Отже, почнімо, – мовив Харрі до поліцейського на передньому сидінні. – Ти лишишся тут, будеш на зв’язку з оперативним центром. При потребі зв’яжися по рації з напарником. Зрозумів?

Хлопець хитнув головою.

Тільки коли Харрі втретє подзвонив у двері Притулку, почулося, як шкарбають кроки. Хлопчисько, розчинивши двері, заспано глянув на них.

– Поліція.

Харрі завовтузився у кишені.

– Трясця, я знов забув удома посвідчення. Халворсене, покажи своє.

– Вам же не можна до нас, – мовив адміністратор. – Наче ви не знаєте.

– Йдеться про убивство, не про наркотики.

– Що?

Хлопчина широко розплющеними очима дивився через плече Харрі на поліцейського, у якого був напоготові автомат. Потім, розчинивши двері, відійшов убік, не глянувши на посвідчення Халворсена.

– Чи ночує тут такий собі Христо Станкич? – спитав Харрі.

Хлопчина похитав головою.

– Іноземець у верблюжому пальті? – додав Халворсен, коли Харрі, попростувавши за стільницю, розкрив книгу реєстрації відвідувачів.

– Єдиного тутешнього іноземця привезли у «суповому» автобусі, але у нього немає ніякого верблюжого пальта, на ньому лише піджак. Рікард Нільсен видав йому зі складу зимову куртку.

– Чи він телефонував звідти? – прокричав Харрі з-за стіни.

– Так. З телефону у конторці за вашою спиною.

– О котрій?

– Безмаль о пів на дванадцяту.

– Збігається із дзвінком у Загреб, – тихо мовив Халворсен.

– Чи він тут? – спитав Харрі.

– Гадки не маю. Він узяв ключі, я спав.

– Універсального ключа маєте?

Хлопчина захитав головою, зняв ключа зі зв’язки на поясі й поклав на долоню Харрі.

– Кімната?

– Двадцять шоста. Поверхом вище. Наприкінці коридору.

Харрі пішов сходами. Поліцейський у формі з автоматом у руках пішов слідом.

– Не вилазь із кімнати, поки все не скінчиться, – мовив Халворсен, добуваючи револьвер, підморгнув хлопчині й поплескав його по плечу.

Відімкнувши двері, він зауважив, що за скляною перегородкою нікого не було. Воно й не дивно. Як не дивина й те, що далі вулицею припаркована патрульна машина з поліцейським. Адже він щойно переконався, що це кримінальний район.

Зійшовши сходами, він зробив крок за ріг і раптом почув знайоме ще по бункерах у Вуковарі тріскотіння – рація.

Глянув у глиб коридору: біля дверей у його кімнату стояло двоє у цивільному та поліцейський у формі, з автоматом. Одного із цивільних, того, що тримався за руків’я дверей, він тут-таки упізнав. Поліцейський у формі, піднісши рацію до обличчя, з кимось тихо розмовляв.

Решта двоє повернулися до нього. Відступати пізно.

Кивнувши їм, він став біля кімнати 22, розпачливо похитавши головою, мовляв, спасу нема від тих злочинців, удав, ніби нишпорить по кишенях у пошуках ключа. Краєм ока зауважив, як поліцейський зі «Скандії», тихо розчинивши двері його кімнати, увійшов, решта пішли слідом.

Щойно вони зникли з очей, він пішов назад, перескакуючи по дві сходинки. Приїхавши сюди вчора увечері, він машинально зауважив усі виходи й зараз зважував, чи не дременути через сад. Але ж він на видноті. Хоч об заклад бийся, вони ж бо, безсумнівно, поставили там поліцейського. Але все-таки найкращий варіант – головний вхід. На вулиці він повернув ліворуч. Просто до патрульної машини, але так принаймні можна бути певним, що поліцейський там всього один. Якщо вдасться прослизнути повз нього – напевно дістанешся річки й сховаєшся у темряві.

– Трясця йому, трясця! – крикнув Харрі, побачивши, що кімната порожня.

– Мабуть, ходить собі вулицею, – зітхнув Халворсен.

Обидва озирнулися на водія. Він стояв мовчки, але рація на грудях раптом забалакала:

– Хлопчина, що заходив у будівлю, знов вийшов. Йде у мій бік.

Харрі вдихнув повітря носом. Особливі парфуми, знайомі наче.

– Це він. Обкрутив нас, – мовив Харрі.

– Це він, – кинув водій у рацію, вибігаючи у коридор разом із рештою.

– Чудово, він – мій, – проскрипіла рація. – Кінець зв’язку.

– Ні! – на бігу проволав Харрі. – Не намагайся зупинити його, чекай на нас!

Водій повторив наказ у мікрофон, але рація у відповідь лише шипіла.

Проти світла вуличного ліхтаря він зауважив, як дверцята у патрульній машині розчинилися й на вулицю вискочив на тротуар молодик з пістолетом у руці.

– Стій! – прокричав поліцейський і, розставивши ноги, націлив на нього пістолет.

Недосвідчений, – міркував він. Між ними було метрів з п’ятдесят темної вулиці і, на відміну від вуличного грабіжника під мостом, цьому поліцейському забракло холоднокровності зачекати, поки жертві не залишиться шляхів відступу. Вдруге за вечір він добув з кишені свій «Л’яма-мінімакс» і не втікав, а натомість побіг у бік патрульної машини.

– Стій! – знов прокричав поліцейський.

Між ними було вже метрів тридцять відстані. Двадцять.

Він вистрелив.

Здебільшого люди переоцінюють ймовірність підстрелити людину з пістолета більш як двадцять метрів звіддаля. Утім, зазвичай, недооцінюють психологічний вплив звуку, порохового вибуху, що поєднується зі свистом та ударом свинцевої кулі, коли вона цілить у щось неподалік. Тож, коли кулею пробило вітрове скло, яке спершу побіліло, а потім розсипалось, на поліцейського це справило саме такий вплив. Сполотнівши, він упав навколішки, силкуючись втримати у руках важкий «Ієрихон-941».

Харрі та Халворсен одночасно вибігли з Хеймдалсгата.

– Туди! – прокричав Халворсен.

Молодик-патрульний досі стояв навколішки біля авто, тримаючи пістолет, націлений у небо. А віддалік вулиці виднілася спина у синій куртці, котру вони здаля бачили у коридорі.

– До «Ейки» біжить, – мовив Халворсен.

Харрі повернувся до водія, що підійшов до них.

– Ну ж бо, дай мені автомата.

Поліцейський передав йому зброю.

– Тільки ж він не…

Але Харрі вже побіг. Чув, як за спиною біжить Халворсен, але підошва у його ґумових «док мартенсах» набагато менше ковзала по кризі. Хлопець уже був далеко попереду, вже оббіг ріг Валс-гате, котра йшла уздовж парку. Тримаючи в одній руці автомат, Харрі зосередився на диханні, намагаючись бігти легко й рівно. Уповільнивши біг, на розі тримав автомат напоготові. Намагавсь вигнати зайві думки, висунув голову, глянув праворуч.

Ніхто його не чатував.

Зовсім незалюднена вулиця.

Але людина, подібна до Станкича, навряд чи настільки нетямуща, щоб забігти за будинок й сховатися за ним, адже то суцільні пастки із зачиненими дверима. Харрі глянув у бік парку, в якому великі білі прогалини відбивали вогні у будівлях, що оточують його. Ніби щось заворушилось? За шістдесят чи сімдесят метрів хтось обачно ступає по снігові. Синя куртка. Харрі помчав через дорогу, стрибнув, перескочивши через замет, впав долілиць, по пояс потонувши у білому пухкому снігові.

– Дідько!

Він впустив автомат. Постать у снігу озирнулася й рушила далі. Харрі порпався у снігу, шукаючи автомат й спостерігаючи, як Станкич гарячково борсається у сипкому снігу, на який неможливо обіпертися і який зводить нанівець будь-яку спробу просунутися уперед. Нарешті пальці намацали щось тверде. Харрі витягнув із снігу зброю, підвівся й рушив уперед. Він високо здіймав ноги, закидаючи їх якомога далі перед собою. За двадцять метрів стегна пекли від молочної кислоти, але відстань збавлялася. Хлопець ось-ось дістанеться стежки для пішоходів і вивільниться із снігової драговини. Зціпивши зуби, Харрі спромігся додати швидкості. Наразі між ними метрів п’ятнадцять. Недалечко. Впавши долілиць у сніг, Харрі схопив автомат так, щоб був напоготові. Здмухнув із прицілу сніг, зняв із запобіжника, переставив на режим одиночного стріляння й засів чатувати, поки супротивник вирине проти світла вуличного ліхтаря біля стежини.

– Police! – Харрі не встиг поміркувати, як кумедно буде англійською команда «стій!», як сам уже крикнув: – Freeze!

Чоловік продирався снігом далі. Харрі притиснув пальцем курок.

– Стій! Стрілятиму!

За п’ять метрів хлопець вийде на стежину.

– Цілитиму в голову! – застеріг Харрі. – І не схиблю!

Станкич кинувся уперед і, схопившись обіруч за ліхтарний стовп, виліз із снігу. Харрі побачив у перехресті прицілу синю куртку. Глибоко зітхнув і, намагаючись заглушити імпульс у проміжному мозкові, який, за логікою еволюції, забороняв вбивати подібних до себе, зосередив увагу на техніці, на плавкому натисканні, а не на рвучкому спускові. Відчув, як піддається пружина, почув металеве клацання, але відбою у плече не було. Осічка? Він знову натиснув на курок. Знову клацання.

Чоловік уже вийшов на стежину, розсипаючи навколо себе сніг, й пішов важким, повільним кроком. Озирнувшись, глянув на Харрі. Той не ворушився. Станкич спинився, звісивши руки уздовж тулуба. Як сновида, спало на думку Харрі. Станкич звів руку догори. Харрі побачив пістолет, зрозумів, що у цьому снігу він лежить геть безпорадний. А Станкич приставив руку до скроні, ніби іронічно віддавши йому честь. Розвернувся й стрімким кроком пішов стежкою.

Харрі заплющився, серце шалено калатало в грудях.

Коли він дістався стежки, хлопець уже давно загубився у темряві. Харрі перевірив магазин у автоматі. Звісно. Раптом його охопила лють, і він жбурнув зброю убік – бридкою чорною птахою автомат виступив на тлі стіни готелю «Плаза» й, тихо плюснувши, потонув у воді.

Коли підійшов Халворсен, Харрі стояв у заметі з цигаркою у роті.

Халворсен нахилився, обіпершись долонями у стегна, груди ходором ходили вгору-вниз.

– Але ж ти й летів! – прохрипів він. – Зник?

– Втопився! – відповів Харрі. – Ходімо назад.

– А де автомат?

– Хіба ти не про нього питав?

Халворсен, глянувши на Харрі, вирішив не розпитувати далі.

Біля Притулку стояли дві патрульні автівки із синіми мигалками. Натовп людей, що тремтіли від холоду, тримаючи довгі об’єктиви, юрмився біля дверей, котрі, найпевніше, було зачинено. Харрі та Халворсен йшли униз вулицею Хеймдалсгата. Халворсен саме закінчував розмовляти по мобільнику.

– Чому, коли я споглядаю щось таке, мені завжди на гадку спадає черга на порнофільм? – спитав Харрі.

– Репортери, – мовив Халворсен. – Як вони винюхали, що тут щось коїться?

– Спитай у жовторотика, котрий керував радіозв’язком, – відповів Харрі. – Закладаюся, він розплескав язиком. – Що кажуть з оперативного центру?

– Вони враз відправили всі доступні патрульні машини до річки. З оперативного відділку висилають десяток піших поліцейських. Яка твоя думка?

– Він не дурень. Не знайдуть вони його. Зателефонуй Беаті, нехай приїде.

Один з репортерів, зауваживши, що вони наближаються, поспішив назустріч.

– То як, Харрі?

– Спізнився, Єндеме?

– Що коїться?

– Та нічого надзвичайного.

– Невже? Хтось прострелив вітрове скло на поліцейській машині.

– Хто таке сказав? Як на мене, його просто вибили, – не зупиняючись бовкнув Харрі, але репортер не вгамовувався.

– Поліцейський, який сидів у авто, каже, що скло розтрощено пострілом.

– Та ну? Треба з ним погомоніти. Даруйте, панове! – мовив Харрі.

Журналісти знехотя розступилися, Харрі постукав у двері під’їзду. Задзижчали камери, заклацали фотоспалахи.

– Чи це має стосунок до вбивства на Егерторг? – випалив один з репортерів. – Чи мають до цього стосунок люди з Армії спасіння?

Двері розчинилися, поліцейський-водій визирнув на вулицю. Трохи відступив убік, Харрі та Халворсен просунулися у будівлю. Проминули стійку адміністратора, коло якої, уп’явши погляд у пустку перед собою, сидів на стільці понурий молодий поліцейський, а перед ним навшпиньки сидів колега й щось тихо розповідав.

Двері у номері 26 на другому поверсі досі стояли розчинені навстіж.

– Обережно, спробуйте нічого не чіпати, – мовив Харрі до водія. – Пані Льонн познімає відбитки пальців та збере сліди ДНК.

Вони роззирнулися, повідчиняли шафи, позазирали під ліжка.

– Святий Боже! – вигукнув Халворсен. – Геть нічого. У хлопця з речей лише те, у що вбраний.

– Він, звісно, щоб мати змогу провезти у країну зброю, мусив мати якусь валізку абощо, – мовив Харрі. – Отже, він десь її полишив. Чи поклав у камеру схову.

– В Осло у наш час небагато камер схову лишилось.

– Міркуй.

– Та-ак. Камера схову в одному з готелів, де він мешкав? Чи автоматична, на Центральному вокзалі?

– Розвивай думку.

– Яку саме?

– Про те, що він зараз у місті, вночі, то десь є і його валіза.

– Може, саме зараз вона йому знадобиться. Я зателефоную в оперативний центр, скажу, щоб послали людей у «Скандію» і на Центральний вокзал… у яких готелях Станкича ще було зазначено серед гостей?

– У «Редіссон-САС», що на Хольбергсплас.

– Дякую.

Повернувшись до водія, Харрі спитав, чи не бажає він випалити цигарку. Вони зійшли вниз через запасний вихід. У засніженому садочку на дворищі палив якийсь стариган, дивлячись у небо й не звертаючи на них жодної уваги.

– Як справи у вашого колеги? – спитав Харрі, підставляючи запальничку до цигарки водія та до своєї власної.

– Нічого, майже очуняв уже. Репортерів чорти принесли.

– Ви не винні.

– Винний. Він повідомив мені по рації, що якийсь чоловік зайшов у Притулок. Я мав би краще натренувати його стосовно такого.

– Натренувати треба було б ще в дечому.

Водій кинув швидкий погляд на Харрі. Двічі кліпнув очима.

– Мені прикро. Я намагався застерегти, але ви чкурнули.

– Гаразд, але чому?

Край цигарки спалахнув яскраво, коли водій затягнувся.

– Переважно всі здаються, щойно помітивши дуло автомата, – відповів він.

– Я спитав не про це.

М’язи на вилицях напружились і враз розслабились.

– Це давній випадок.

Харрі гмикнув, глянув на поліцейського.

– Всі мають давні випадки. Але це не означає, що ми наражаємо на смертельну небезпеку колег і ходимо з порожнім магазином.

– Ваша правда, – поліцейський кинув недопалок, котрий, шиплячи, зник у свіжому снігу. Глибоко-глибоко зітхнув: – Ви не матимете клопоту, Холе. Я підтверджу те, що у вашому звіті.

Харрі тупцяв, пильно дивлячись на свою цигарку. Цьому поліцейському років п’ятдесят. Небагато таких ще їздить у патрулі.

– Чи я почую про ваш давній випадок?

– Та ви вже чули про нього.

– Гм. Молодик?

– Двадцять два роки. Несудимий.

– Летальний кінець?

– Спаралізований від грудей і нижче. Я поцілив йому у живіт, але куля пройшла навиліт.

Старий закашлявся. Харрі глянув на нього. Він тримав цигарку, утримуючи її двома сірниками.

Молодий поліцейський досі сидів на стільці, колега втішав його. Харрі попросив дбайливого утішника відійти, а сам сів навшпиньки.

– Кризова психіатрія не зарадить, – мовив він блідому хлопчині. – Сам упорайся.

– Але ж…

– Ти наляканий, бо гадаєш, що був на волосину від смерті. Але воно й близько не так. Він цілився не у тебе, він стріляв у машину.

– Але ж… – повторив хлопчина мляво.

– Цей чолов’яга – професіонал. Свідомий, що, застреливши поліцейського, не матиме жодного шансу на порятунок. Він стріляв, щоб налякати тебе.

– Звідки ви знаєте?…

– Він і у мене не стріляв. Скажи собі це й зможеш заснути. А психолог для тебе – марнування часу, його потребують інші. – Суглоби в колінах сухо хруснули, коли Харрі випростався. – Пам’ятай, що люди, старші за тебе рангом, – за означенням – розумніші за тебе. Тому наступного разу корися наказові, гаразд?

Серце калатало, як у зацькованого звіра. Ліхтарі понад дорогою, що звисали з тонких сталевих тросів, гойдалися на вітру, і його тінь витанцьовувала по стежці. Він би хотів іти широким кроком, але через крижаний наст мусив мало не дріботіти.

Мабуть, його дзвінок у Загреб вивів їх на Притулок. Але ж і швидко! Отже, їй більше телефонувати не можна. За спиною під’їжджало авто, й він через силу не озирнувся. Лише прислухався: поки що автівка не загальмувала. Вона проминула, обдавши його вітром та сніговою порошею, котра осіла на вузькій смужці шиї, не прикритої синьою курткою; поліцейський бачив його у цій куртці, а отже, він уже став помітним. Чи не скинути її? Але ні, людина у самій сорочці не лише викличе підозри, але й задубіє. Він глянув на годинник. Місто прокинеться лише за кілька годин, порозчиняються кав’ярні та крамниці, куди можна зайти. Треба десь причаїтися. Знайти прихисток, щоб не змерзнути й перепочити, допоки не розвидниться. Він саме проминав брудний жовтий фасад, обмальований графіті. «Західний кордон». Подалі біля під’їзду, зігнувшись, стояв чоловік. Здаля видавалося, наче він притулився до дверей. Наблизившись, він зауважив, що чоловік тисне на кнопку домофона…

Він став, зачекав. Можливо, у цьому порятунок.

Із динаміка у домофоні почувся скрипливий голос, чоловік, випроставшись, похитнувся, злісно пробурчав відповідь. Пика, як у п’яниці: червона, набрякла, шкіра обвисла, теліпається туди-сюди, наче у китайського шарпея. Потому п’яниця раптом завмер, луна стихла поміж безмовних фасадів нічного міста. Електронний замок тихо задзижчав, п’яниця, насилу стоячи на ногах, штурхнув двері й увійшов до під’їзду.

Поки двері поволі причинялися, він стрімко кинувся до під’ їзду. Занадто стрімко. Підошва ковзнула на кризі, й, падаючи, він устиг впертися долонями у тротуар, що ошпарював своїм холодом. Незграбно підвівся, зауважив, що двері за мить зачиняться, тож кинувся уперед і встромив ногу у щілину, відчув, як важкі двері притиснули щиколотку, прослизнув у пройму, ніби вуж, й нашорошив вуха. Неквапливе шкарбання. Часом воно майже завмирало, згодом поновлюючись з новою силою. Стукіт. Десь нагорі розчинилися двері, й жіночий голос вигукнув щось цією дивною співучою мовою. І враз урвався, ніби їй розітнули горлянку. Кілька митей по тому він почув тихе скавучання, ніби дитина розплакалася після бійки. Двері зачинилися, нагорі запала тиша.

Він дав вхідним дверям зачинитися. Під сходами у смітті валялися газети. У Вуковарі вони клали газети у черевики: і тепло, й вологу вбирають. Дихання досі морозно клубочилося, та наразі він у безпеці, під прихистком.

Харрі сидів у конторці Притулку за стійкою адміністратора й, притискаючи до вуха слухавку, силкувався уявити квартиру, до якої саме телефонував. Зауважив світлини друзів, приліплені до дзеркала над телефоном. Усміхнені, у святковому настрої, мабуть, із закордонної подорожі. Дівчата здебільшого. Умебльовано просто, але затишно. На дверцятах холодильника – вислови з Біблії. У туалеті – постер з Че Геварою. Утім, навряд.

– Слухаю, – озвався сонний теплий голос.

– Це знов я.

– Тату?

Тату? Харрі зітхнув, відчуваючи, що зашарівся.

– Поліцейський.

– А-а. – Тихий сміх. Дзвінкий і разом з тим низький.

– Даруйте, що розбудив, але ми…

– Пусте.

Запала тиша, така, якої Харрі прагнув уникнути.

– Я у Притулку, – мовив він. – Ми намагалися затримати підозрюваного. За словами адміністратора, ви та Рікард Нільсен привезли його учора в автобусі.

– Бідолаха без пальта?

– Саме так.

– Що накоїв?

– Підозрюємо його в убивстві Роберта Карлсена.

– Святий Боже!

Харрі зауважив, що вона вимовила це не скоромовкою, а чітко, карбуючи кожне слово.

– Якщо ваша ласка, я пришлю до вас колегу, він розпитає вас. Тож тим часом згадайте, про що говорив той чоловік.

– Добре. Але чи не можна…

Тиша.

– Алло! – вигукнув Харрі.

– Він нічого не казав. Як і всі військові біженці. Їх враз видно за манерою ходити. Наче сновиди ходять. Мов на автопілоті. Ніби мерці.

– Гм. А чи Рікард з ним розмовляв?

– Може, й розмовляв. Дати вам його номер телефону?

– Так, прошу.

– Заждіть хвильку.

Вона відійшла. Але ж слушно вона зауважила, міркував Харрі. Як той хлопець видерся із заметів. Як сніг падав на нього, руки обвислі, обличчя геть невиразне – достоту тобі зомбі, що вилазить із могили у «Ночі живих мерців».

Почувши, як хтось кахикає, Харрі озирнувся. На порозі конторки стояли Гуннар Хаген та Давид Екхоф.

– Не завадимо?

– Заходьте.

Увійшовши, посідали на тому боці письмового столу.

– Хотілося б, щоб ви відзвітували нам, – мовив Хаген.

Харрі не встиг спитати, кому це «нам», як у слухавці почувся голос Мартіни. Вона надиктувала номер. Харрі занотував.

– Дякую. Добраніч.

– Я міркувала і…

– Даруйте, я поспішаю, – мовив Харрі.

– А-а, добраніч.

Він поклав слухавку.

– Ми чимдуж поспішали, – мовив батько Мартіни. – Жах. Що сталось?

Харрі глянув на Хагена.

– Розповідайте, – згідливо кивнув той.

Коротко Харрі переповів невдалий арешт, стрілянину в авто й гонитву у парку.

– Але ж, якщо ви були там поряд, та ще й маючи при собі автомат, чому не стріляли? – спитав Хаген.

Харрі, кахикнувши, змовчав, дивлячись на Екхофа.

– Отже? – роздратувався Хаген.

– Було занадто темно, – мовив Харрі.

Хаген довго не зводив очей зі свого інспектора, потому сказав таке:

– Отже, він утік, поки ви відчиняли його кімнату. Як на ваш здогад, чому кілер блукав вулицями Осло вночі при мінус двадцяти? – Хаген знизив голос. – Гадаю, Юн Карлсен під цілковитим вашим контролем?

– Юн? – перепитав Давид Екхоф. – Але ж він перебуває у лікарні в Уллеволі.

– Я поставив біля його палати поліцейського, – Харрі сподівався, що у голосі пролунала упевненість, якої насправді не було й близько. – Саме мав на думці зателефонувати й спитати, як у нього справи.

Перші чотири ноти «London Calling» гурту «Клеш» залунали у коридорі нейрохірургічного відділення лікарні в Уллеволі.

Чоловік у халаті віз кудись стійку із крапельницею й мимохідь кинув докірливий погляд у бік поліцейського, котрий, порушуючи сувору заборону, розмовляв по мобільнику.

– Странден.

– Холе. Як там у вас?

– Загалом тихо. Якийсь чолов’яга, якому не йде сон, тиняється коридором. З виду понурий, але наче некривдний.

Чоловік із крапельницею посапуючи поволікся далі.

– А до того як?

– Та «Тотенхему» перепало від «Арсеналу» на стадіоні «Вайт Харт Лейн». А ще згасало світло.

– А пацієнт?

– Анічичирк.

– Чи ти перевірив? З ним усе гаразд?

– Як не зважати на геморой, усе наче в ажурі.

Странден прислухався до зловісної тиші.

– Жартую. Зараз навідаюсь і пересвідчусь. Чекай.

У палаті стояв якийсь солодкий запах. Мабуть, цукерки, міркував він. Коридорне світло освітило кімнату, але заледве розчинилися двері, як стало темно, хоч він і устиг зауважити обличчя на білій подушці. Наблизився. Навколо тихо. Бракує якогось звуку. Звичайнісінького.

– Карлсене?

Без відповіді.

Странден, кахикнувши, повторив голосніше:

– Карлсене!

У палаті запала така тиша, що голос Харрі у слухавці пролунав голосно й розбірливо:

– Що коїться?

Странден приклав слухавку до вуха:

– Спить як немовля.

– Певний?

Странден глянув на обличчя, що лежало на подушці. Й збагнув, що не давало йому спокою. Що Карлсен спав, як немовля. Дорослі чоловіки зазвичай чутніші. Він нахилився, щоб прислухатися до дихання.

– Алло! – пролунав зі слухавки голос Харрі Холе. – Алло!

Розділ 16

П’ятниця, 18 грудня. Біженець

Сонце зігрівало його, легенький вітерець поворухнув довгі травини на піщаних дюнах, вони закивали, загойдалися. Мабуть, він щойно скупався, бо рушник під ним був вологий. «Поглянь», – мовила мама, показуючи на воду. Він, притуливши долоню до чола, ніби козирок, глянув на блискучу, надзвичайно синю Адріатику. Й побачив чоловіка, що виходив з води, широко посміхаючись. Батько. А слідом йшов Бобо. І Джорджі. А поряд плив песик, хвіст сторчки, наче кермо. Поки він спостерігав за ними, з моря виходила решта. Декого він добре знав. Як-от батька Джорджі. А інших – лише мимохідь. Як-от того чоловіка за дверима у Парижі. Обличчя витягнулося до невпізнанності, гротескні маски, ніби гілля, простягнене до нього. Сонце сховалося за хмарою, різко похолоднішало. Маски здійняли крик.

Прокинувся він через різкий біль у боці, розплющився. Він в Осло. Долі під сходами у якомусь під’їзді. Над ним хтось схилився й кричав, роззявивши пельку. Він розібрав одне слово. Таке, як у рідній для нього мові. Наркоман.

Чужинець – чоловік у короткій шкіряній куртці – позадкував і звів ногу. Копнув його саме туди, де боліло у боці, він, застогнавши, повернувся. За спиною чоловіка у куртці стояв ще один добродій, сміявся, затискаючи носа. Той, що був у куртці, показав на двері.

Він глянув на обох чоловіків. Помацав кишеню – мокра. Але пістолет досі там. У обоймі ще дві кулі. Але ж, якщо полякати пістолетом, вони враз викличуть поліцію.

Чоловік у куртці щось гаркнув і замахнувся кулаком.

Затуливши ліктем голову, він звівся на ноги. Чоловік, що затуляв носа, пирхнув, розчинив двері й копняком витурив його на вулицю.

Двері голосно зачинились, і він почув, як обоє потупцювали вгору сходами. Глянув на годинник. Четверта по півночі. Непроглядна темрява, він страшенно змерз і змок. Помацав рукою: куртка на спині волога, штани мокрі. Тхне сечею. Невже обмочився? Ні, тільки лежав у калюжі. У замерзлій сечі, котра розтала від його тепла.

Встромив руки у кишені й стрімко закрокував вулицею. Нехтуючи автівками, які зрідка проминали його.

Пацієнт пробурмотів «дякую», Матіас Лунн-Хельгесен, зачинивши за ним двері кабінету, впав у крісло. Позіхнув, зиркнув на годинник. Шоста ранку. До вранішньої зміни ще година. Тоді він піде додому. Кілька годин подрімає й поїде до Ракелі. Вона зараз лежить собі під ковдрою у великому брусованому будинку в Хольменколлен. Він ще не до кінця ладнає з хлоп’ям, але згодом вони порозуміються. У Матіаса Лунн-Хельгесена завжди так було. Не те щоб Олег ставився до нього неприязно, просто він дуже прив’язався до його попередника, до поліцейського. Дивина, як дитина спроможна беззастережно ставитись до питущого і явно ненормального чоловіка як до батька та прикладу.

Він давно вже прагнув побалакати з Ракеллю про Олега, але досі не наважувався. Бо лише покажеш себе безпорадним телепнем. Може, вона й засумнівається, чи потребують вони його. А він прагне бути потрібним. Прагне стати таким, що спроможеться її утримати. Але щоб дізнатись, треба спитати. Й він спитав. Що було з тим поліцейським. Вона сказала, що нічого надзвичайного. Просто вона кохала його. Якби вона не висловилася саме так, може, він ніколи б не замислювався над тим, що вона ніколи не казала цього слова стосовно нього.

Матіас Лунн-Хельгесен викинув з голови даремні думки, подивився у комп’ютері прізвища наступних пацієнтів і вийшов у «передпокій», де їх спершу зустрічали медсестри. Утім зараз, посеред ночі, там було порожньо, тож він вийшов у коридор.

П’ятеро людей кинули на нього сповнені сподівань погляди: мовляв, поклич мене. Окрім чоловіка, що сидів у кутку й спав, прихилившись головою до стіни й роззявивши рота. Мабуть, наркоман: про це очевидно свідчив сморід задавненої сечі та синя куртка. Певно, буде жалітися на біль і клянчити пігулки.

Матіас підійшов до нього, зморщив носа. Потрусивши за плече, швидко відступився. Деякі наркомани за багато років призвичаїлися, що, коли вони під кайфом, у них намагаються поцупити наркоту чи гроші, тож реагують машинально: б’ють навідліг чи просто тікають, коли їх розбудять.

Чоловік розплющився й глянув на Матіаса несподівано ясними очима.

– Що з вами? – спитав Матіас. Звісно, зазвичай таке питання ставили пацієнтові лише наодинці, але Матіас страшенно втомився, і йому остогидли наркомани й п’яниці, що забирали час у решти пацієнтів.

Хлопець щільніше запнув куртку, та ані слова не промовив.

– Агов! Незле було б повідати мені, чому ви прийшли.

Той захитав головою, показуючи на одного з решти, мовляв, зараз інший на черзі.

– У нас не кімната відпочинку, – мовив Матіас. – Тут не можна спати. Йдіть геть. Негайно.

– I don’t understand,[38] – мовив хлопець.

– Leave. Or I’ll call the police.[39]

На власний подив, Матіас заледве утримався, так йому кортіло скинути смердючого наркомана зі стільця. Решта пацієнтів, що чекали прийому, спостерігали за ними.

Хлопець, кивнувши, повільно підвівся. Матіас дивився йому вслід, поки скляні двері не зачинились.

– Добре, що ви витурюєте такий люд, – мовив хтось за спиною.

Матіас розгублено кивнув. Мабуть, він замало казав, що кохає її. Мабуть, річ саме у цьому.

Пів на восьму, але й досі темно – за вікнами неврологічного відділення та палати 19, де поліцейський Странден дивився на порожнє, вже застелене ліжко Юна Карлсена. Невдовзі сюди покладуть іншого пацієнта. Дивна думка. Але зараз він знайде ліжко для себе й ляже. Надовго. Странден позіхнув, переконався, чи не залишив він чого-небудь у тумбочці, взявши зі стільця газету, повернув до дверей. На порозі стояв чоловік. Харрі Холе.

– Де він?

– Забрали його, – мовив Странден. – Чверть години тому. Відвезли.

– Невже? Хто наказав?

– Головний лікар. Немає чого йому тут розлежуватися.

– Я про те, хто повіз його й куди.

– Новий начальник відділу вбивств зателефонував.

– Хаген? Особисто?

– Еге ж. Вони відвезли Юна Карлсена на квартиру його брата.

Холе, повільно похитавши головою, пішов.

Небо на сході світлішало, коли Харрі крокував сходами будинку з червоної цегли на Гьорбіц-гате, вибоїстій асфальтованій вулиці між Кіркегата та Фагерборггата. Зійшов на другий поверх, як йому сказали у домофоні. На блакитній пластиковій табличці, притуленій до незачинених дверей, білим викарбувано: Роберт Карлсен.

Харрі увійшов, роззирнувся. Маленька однокімнатна квартира, у якій панував страшенний гармидер, що підсилювало враження від його контори. Звісно, не виключено, що гармидеру додали Лі та Лі, коли шукали листи та папери, котрі могли б допомогти слідству. Одну стіну прикрашає кольорова літографія Ісуса, й Харрі раптом спало на думку, що якщо змінити терновий вінок на берет, вийде викапаний Че Гевара.

– Отже, Гуннар Хаген наказав відвезти вас сюди? – спитав Харрі, дивлячись у спину чоловіка, що сидів за секретером біля вікна.

– Так. – Юн Карлсен повернувся до нього. – Позаяк кілер знає адресу моєї квартири, він казав, що тут буде безпечно.

Харрі гмикнув.

– Спали добре?

– Не надто добре. – Юн Карлсен ніяково посміхнувся. – Лежав, прислухаючись до звуків, яких насправді не було. А коли нарешті заснув, прийшов Странден, цей, охоронець, який до смерті мене перелякав.

Харрі, знявши купу коміксів, сів.

– Я розмію, Юне, вам страшно. Чи ви не розмірковували, хто все-таки може бажати вам смерті?

Юн зітхнув:

– Останню добу я міркував про інше. Але відповідь незмінна: я справді гадки не маю.

– Чи ви бували у Загребі? – спитав Харрі. – У Хорватії?

Юн похитав головою.

– За межами Норвегії я бував лише у Швеції та Данії. Та й то змалку.

– А знайомих хорватів маєте?

– Біженці, якими ми опікуємося, та й по всьому.

– Гм… поліцейські нічого не казали про те, чому вас саме сюди перевезли?

Юн знизав плечима.

– Я сказав, що у мене є ключ від цієї квартири. Вона порожня, тож…

Харрі провів рукою по обличчю.

– Тут стояв комп’ютер. – Юн показав на секретер.

– Ми його забрали. – Харрі підвівся.

– Ви йдете вже?

– Треба встигнути на бергенський рейс.

– А-а, – протяжно мовив Юн, уп’явши у простір порожній погляд.

Харрі захотілося покласти руку на вузьке плече довготелесого, незграбного парубка.

Електричка в аеропорт запізнювалася. Втретє поспіль. «Через затримки», – коротко й незрозуміло повідомив голос у гучномовці. Ейстейн Ейкелан, таксист, єдиний товариш Харрі ще змалку, казав, що у потягах стоять найпростіші електродвигуни, котрим навіть дитина раду дасть, а якщо на один день змінити подекуди технічні штаби САС та Норвезької залізниці, то потяги ходитимуть точно за розкладом, а літаки – ні. Харрі схилявся до того, щоб лишити все, як є.

Він зателефонував Гуннарові Хагену по прямому телефону, коли електричка вийшла з тунелю біля Ліллестрьома.

– Це Холе.

– Чую.

– Я наказав, щоб Юна Карлсена охороняли цілодобово. Й не казав, щоб його забирали з лікарні.

– Щодо останнього – то вирішують у лікарні, – мовив Хаген. – А перше – то моя прерогатива.

Харрі налічив три будівлі у білім безмірі за вікном, потім промовив:

– Ви самі призначили мене керувати розслідуванням, Хагене.

– Звісно, але не забувайте про наш кошторис на понаднормові. Його вже давно перевитратили, й вам варто було б про це знати.

– Чолов’яга до смерті наляканий. А ви поселили його у помешкання попередньої жертви, рідного брата. Щоб зекономити кілька сотень на готелі.

У гучномовці об’явили наступну зупинку.

– Ліллестрьом? Ви що – потягом їдете в аеропорт? – здивувався Хаген.

Харрі подумки вилаявся.

– Терміново треба у Берген.

– Саме зараз?

Харрі ковтнув слину.

– По обіді повернуся.

– Чи ви здуріли? До справи прикута увага. Преса…

– Ми в’їжджаємо у тунель, – швидко відповів Харрі й вимкнув телефон.

Рагнхільд Гільструп неквапливо прокинулась. У кімнаті панувала темрява. Вона збагнула, що вже ранок, але не могла до пуття зрозуміти, що то за звук. Наче цокає великий механічний годинник. Хоча у спальні ніякого годинника немає. Вона озирнулася, лежачи у постелі, й злякано здригнулася. У напівтемряві проступила оголена постать – стояла у ногах ліжка, дивлячись на неї.

– Доброго ранку, серденько! – мовив він.

– Мадсе! Ти налякав мене.

– Хіба?

Певно, він щойно був у душі. Двері ванної за його спиною були розчинені, а вода важкими краплями падала з ніг на паркет – наче годинникове цокання.

– Чи давно ти тут стоїш? – спитала вона, обмотуючись ковдрою.

– А що?

Вона знизала плечима, утім здивувалася. Якийсь дивний у нього тон голосу. Бадьорий, наче аж передражливий. Й усмішка. Зазвичай він інакший. Рагнхільд потяглася, позіхнула. Награно, навіть вона сама зауважила.

– Ти учора коли повернувся? – спитала вона. – Бо я не чула, спала.

– Так, ти спала, як праведниця. – Знову та усмішка.

Вона пильно оглянула чоловіка. Останніми місяцями він дійсно змінився. Він завжди був струнким, але зараз мав більш натренований, атлетичний вигляд. Й постава змінилася, він ніби випростався. Часом їй спадало на думку, чи не завів він коханку. Утім, це не надто її турбувало. Їй так здавалося раніше.

– Де ти був?

– Вечеряв з Яном Петтером Сіссенером.

– З біржевим маклером?

– Так. На його думку, ринок має добрі перспективи. Й у царині нерухомості теж.

– Хіба то не моя робота – вести з ним перемовини?

– Я лише прагну бути хоч трішки у курсі.

– Хіба я не тримаю тебе у курсі, любий?

Мадс глянув на неї. Довго вдивлявся у її обличчя, допоки вона не відчула дещо, чого ніколи не траплялось під час розмов із Мадсом: кров ринула їй в обличчя.

– Я певен, що ти повідомляєш мені те, що мені треба знати, люба. – Він розвернувся, пішов у ванну, й вона почула, як він відкрив кран.

– Я переглянула кілька цікавих проектів щодо нерухомості! – прокричала вона лише для того, щоб не мовчати, порушити тишу, що запала після його слів.

– Я теж, – озвався Мадс. – Учора ходив подивитися на Гетеборггата, що належить Армії спасіння. Ти ж знаєш.

Вона остовпіла. Там Юнова квартира.

– Добрий будиночок. Щоправда, одну квартиру опечатано поліцією. Казали, що там стріляли. Чи ти чула щось про це?

– Ні! – крикнула вона. – А навіщо поліція опечатує?

– Так годиться, щоб ніхто не пхав носа у квартиру, поки вони перекинуть там все догори дриґом, шукаючи відбитки пальців та сліди ДНК, визначаючи, хто то був. Отже, Армія спасіння згодиться скинути ціну, адже там трапилась стрілянина, як гадаєш?

– Вони взагалі відмовляються продавати, я вже казала.

– Відмовлялися, мила.

Раптово її вразила одна думка.

– Навіщо поліція обшукує квартиру? Адже стріляли з коридору, хіба ні?

Вона почула, як Мадс вимкнув воду, й звела очі на нього. Він стояв на порозі, усміхаючись, у білій піні для гоління, тримаючи лезо у руці. А потому обіллє себе лосьйоном, який був їй огидний.

– Ти про що? – спитав він. – Я й слова про коридор не казав. Чому ти сполотніла раптом, любонько?

Розвиднілося пізно, тож над Софієнберг-парком ще висіла морозна поволока, коли Рагнхільд поспіхом крокувала по Хельгесенс-гате, дихаючи у бежевий шарф від «Боттега Венета». Навіть вовна, придбана у Мілані за дев’ять тисяч крон, й та не рятувала від морозу, утім, хоча б прикривала їй обличчя.

Відбитки пальців. ДНК. Дізнаються, хто бував там. Неприпустимо, бо тоді трапиться катастрофа.

Вона звернула за ріг, на Гетеборггата. Принаймні коло будинку поліцейських машин немає.

Ключ ковзнув у замок у вхідних дверях, увійшовши, вона кинулася до ліфта. Давненько не навідувалася. Й уперше прийшла, не попередивши заздалегідь.

Серце мало не вискакувало з грудей, поки вона їхала ліфтом нагору. Їй спало на думку власне волосся у душовому стоці, ниточки одягу на килимі, ковдрі, її відбитки повсюдно.

У коридорі нікого. Помаранчева стрічка уздовж дверної рами неторкана, отже, у помешканні порожньо. Хай там як, а вона все одно постукала, почекала. Потім добула ключа, спробувала встромити у замок. Але він не встромлявся у замкову щілину. Ще одна спроба – лише краєчок встромився. Боже, невже Юн позмінював замки? Вона глибоко зітхнула, перевернувши ключа іншим боком, подумки помолилася.

Ключ увійшов у замкову щілину, двері, м’яко клацнувши, відчинилися.

Рагнхільд, вдихнувши знайомий запах помешкання, прожогом кинулася до настінної шафи, де він ставив пилосос. Чорний «Сіменс» VS08G2040, 2000 Вт потужності, такий самий, як у неї вдома, потужнішого не продають. Юн полюбляв чистоту. Вона встромила вилку у розетку, й пилосос хрипко заревів. Десята ранку. За годину треба встигнути прибрати всі долівки, попротирати всі стіни й решту поверхонь. Глянувши на зачинені двері спальні, їй спало на думку, що почати слід саме звідти. Там найбільше спогадів і найбільше слідів. Ні. Вона підняла трубу пилососа до передпліччя. Наче укус. Прибравши трубу, зауважила, що вже виступає синець.

Вона орудувала пилососом вже кілька хвилин, коли це згадала. Листи. Перші, у яких вона писала про свої потаємні мрії, й останні, відчайдушні й відверті, у яких благала зустрітися. Не вимкнувши пилосос, поклала шланг на стілець, підбігши до Юнового секретера, почала висувати шухляди. У першій лежали ручки, клейка стрічка, діркопробивач. У другій – телефонні довідники. А третя замкнена. Певна річ.

Вона схопила зі стільниці ніж для кореспонденції і, встромивши у щілину над замком, налягла усім тілом на руків’я. Старе сухе дерево затріщало. Отакої, зараз ніж зламається, міркувала вона. Натомість тріснув не ніж, а тріснула уздовж передня стінка шухлядки. Вона рвучко сіпнула її, струсивши друзки, знайшла поглядом конверти. Стоси конвертів. Пальці шалено перебирали. «Хафслунн енергі». Норвезький банк. Армія спасіння. Непідписаний конверт. Вона розкрила його. «Любий синочку», – надписано зверху сторінки. Рагнхільд перебирала далі. Ось воно! На конверті назва фонду «Гільструп інвест», у правому верхньому куті, ясно-синім чорнилом!

Вона полегшено добула листа.

Прочитавши, відклала убік, по щоках струменіли сльози. У неї ніби знову розплющилися очі, вона була сліпа, а зараз прозріла, й все залишилось, як і раніше. Ніби все, що вона колись вважала й від чого відкараскалась, тепер знову стало правдою. Лист був короткий, але після прочитання все змінилося.

Пилосос настирно ревів, заглушуючи все, окрім простих зрозумілих речень на папері, їхньої нісенітної, але, водночас з тим, очевидної логіки. Вона не чула шуму за вікном, не чула, як скрипнули двері, не завважила чоловіка, який стояв просто за її спиною. Лише вдихнувши його запах, вона відчула, як волосся стає дибки.

Літак приземлився в аеропорту Флесланн, дмухав поривчастий західний вітер. Коли він їхав на таксі у Берген, шипіння двірників по склу змішувалося із тріскотінням пошипованої ґуми по мокрому чорному асфальту шосе, котре пролягало серед лисих пагорбів, поплямованих жмутами трави й голими деревами. Зима у Вестланні.

Коли дісталися Фюлінгсдала, зателефонував Скарре.

– Ми дещо знайшли.

– Справді?

– Переглянули жорсткий диск Роберта Карлсена. Із сумнівного там лише свідчення, що він заходив на порносайти в Інтернеті.

– У твоєму компі, певно, теж такі свідчення є. До справи, Скарре.

– Сумнівних осіб ані у паперах, ані у листах не згадано.

– Скарре… – застережно повів Харрі.

– Зате я знайшов цікаву копію авіаквитка, – вів далі Скарре. – Вгадай, куди?

– Натовчу пику.

– У Загреб, – швидко проторохтів Скарре. Й почувши, що Харрі мовчить, обережно додав: – У Хорватію.

– Дякую. Коли він туди літав?

– У жовтні. Полетів дванадцятого жовтня й повернувся того ж дня вечірнім рейсом.

– Гм. Один-єдиний день у Загребі, в жовтні. Не схоже, щоб у відпустку.

– Я говорив із управителькою з «Фретекса», що на Кіркевейєн, за її словами, Робертові не було доручень за кордоном.

Поклавши слухавку, Харрі замислився, чому не похвалив Скарре за його роботу. Адже ж міг. Невже з віком перетворюється на зануду? Та ні, міркував він, забираючи у таксиста чотири крони решти. Занудою він був завжди.

Він вийшов у понуру гидку бергенівську мряку, яка, кажуть, починається у вересні, а закінчується у березні. За кілька кроків він зупинився біля дверей у кав’ярню «Біржа», оглянувши приміщення, спитав себе подумки, як вчинить новий закон про куріння із місцями, як-от це. Він уже двічі бував тут, інстинктивно почуваючись, як удома, але водночас – був цілковитим чужинцем. Повсюдно снували офіціанти у червоних піджаках, з такими пиками, ніби працюють у першокласному ресторані, натомість всього-на-всього розносили півлітрові кухлі з пивом і задавнені жарти роботягам, пенсіонерам-рибалкам, жилавим морякам часів війни й решті тих, хто зазнав краху. Коли Харрі вперше сюди втрапив, поміж столиків витанцьовувала танго з рибалкою якась знаменитість у відставці, а дама середнього віку у вечірній сукні співала німецькі балади у супроводі гармоніки, а в інструментальних програшах розсипала сороміцькими жартами, гаркавлячи «р».

Харрі знайшов поглядом шукану особу й попростував до столика, де за одним порожнім і другим майже спорожнілим келихом сидів високий худорлявий чоловік.

– Шефе.

Почувши голос Харрі, чоловік звів голову. Трохи запізнілий погляд теж здійнявся угору. Зіниці за хмільною поволокою звузилися.

– Харрі? – Голос пролунав на диво ясно й чітко.

Харрі підсунув від сусіднього столика вільний стілець.

– Переїздом? – поцікавився Мьоллер у Харрі.

– Так.

– Як ти мене знайшов?

Харрі не відповів. Попри те, що він готувався, все-таки через силу йняв віри власним очам.

– У відділку, певно, сповістили, га? Авжеж. Авжеж. – Мьоллер відсьорбнув з келиха великий ковток. – Дивна зміна ролей, еге ж? Зазвичай це я знаходив тебе у такому стані. Пива хочеш?

Харрі нахилився над столом:

– Що трапилось, шефе?

– А що зазвичай трапляється, коли дорослий чоловік п’є у розпал робочої днини, Харрі?

– Або йому натруска була, або дружина покинула.

– Натруски, як я знаю, поки що не мав. – Мьоллер беззвучно засміявся. Плечі тремтіли, але з вуст – ані пари.

– Отже, Каррі… – Харрі змовк, добираючи слова.

– Ані вона, ані хлоп’ята не приїхали. От і гаразд. Заздалегідь так було вирішено.

– Що?

– Я, певна річ, сумую за хлоп’ятами. Але я упораюсь. Зараз просто теє… перехідний період? Саме так, утім, є інше слово, вишуканіше… Транс… ні…

Голова Б’ярне Мьоллера повисла над келихом.

– Ходімо погуляймо, – мовив Харрі й дав знак офіціантові.

За двадцять п’ять хвилин Б’ярне Мьоллер та Харрі стояли під дощем біля балюстради на горі Фльойєн, дивлячись униз, туди, де, ймовірно, розкинувся Берген. Рельсовий потяг, ніби розітнутий навпіл пиріг, підвішений на товстих сталевих тросах, довіз їх сюди просто із центру міста.

– Тому ти й перевівся сюди? – спитав Харрі. – Бо ви з Каррі вирішили розлучитися?

– Тут дощить достоту, як у приказці, – відповів Мьоллер.

Харрі зітхнув.

– Питво не зарадить, шефе. Лише стає гірше.

– Це моя репліка, Харрі. Як ти ладнаєш із Гуннаром Хагеном?

– Нічогенько. Фахівець з читання лекцій.

– Стережися, Харрі, не варто його недооцінювати. Він не лише лекції читає. Гуннар Хаген сім років відгарував у спецпідрозділі армії.

– Хіба? – здивувався Харрі.

– Саме так. Я дізнався про це від начальника поліції, Хагена відправили туди у вісімдесят першому, щойно було створено цей підрозділ для охорони наших нафтових платформ у Північному морі. Позаяк служба таємна, у резюме про це ані рядка.

– Спецпідрозділ… – мовив Харрі, відчуваючи, що крижаним дощем ось-ось промочить плечі на куртці. – Чув, вони там всі гуртуються один навколо одного.

– Це ніби таємне братство, – пояснив Мьоллер. – Сувора обітниця мовчання.

– Не знаєш, може, хтось ще там служив?

Мьоллер захитав головою. Мав уже цілком тверезий вигляд.

– Що нового у розслідуванні? Я отримав внутрішню інформацію.

– Ми навіть мотиву не маємо.

– Мотив напевно – гроші. – Мьоллер кахикнув. – Жадоба, омана, що все зміниться, коли матимеш гроші, що змінишся сам.

– Гроші… – Харрі глянув на Мьоллера, потім повільно промовив: – Можливо.

Мьоллер презирливо сплюнув у сіре місиво під ногами.

– Знайди гроші. Знайшовши, відстеж. Вони обов’язково приведуть до розгадки.

Раніше Харрі не чув від нього таких міркувань, такої гіркої упевненості, ніби він усвідомив щось, що радше волів би не знати. Харрі, глибоко зітхнувши, кинувся у вир з головою.

– Ти знаєш, шефе, я не можу ходити околяса, такий вже я вродився. Ми з тобою з тих, хто не має багато друзів. І навіть якщо ти не вважаєш мене за друга, я все одно тобі наче друг.

Він глянув на Мьоллера, але той не відповів.

– Я приїхав дізнатись, чи можу я чимось зарадити. Може, ти хочеш про щось поговорити чи…

Так само жодної відповіді.

– Я ні греця не знаю, шефе, попри те, я тут.

Мьоллер споглядав небо.

– Чи ти знаєш, що мешканці Бергена називають цю місцину гірськими просторами? Й цілком слушно. Це справжнісінькі гори. За шість хвилин канатною дорогою від центру другого найбільшого норвезького міста, а людина може тут заблукати й загинути. Дивина, хіба ні?

Харрі знизав плечима. Мьоллер зітхнув:

– Дощ, схоже, не збирається вщухати. Спустімося вниз у цьому кориті.

Унизу вони попростували до стоянки таксі.

– За двадцять хвилин дістанешся Флесланна, поки немає години пік, – мовив Мьоллер.

Харрі кивнув, але у авто сідати не квапився.

– Відстеж кошти, – повторив Мьоллер, поклавши руку Харрі на плече. – Роби те, що маєш.

– Ти теж, шефе.

Мьоллер звів руку догори на знак прощання й попростував геть, озирнувся, коли Харрі сів у авто, й вигукнув щось, але слова потонули у ревінні вуличного транспорту. Харрі увімкнув мобільник, коли вони мчали по Данмарксплас. Халворсен надіслав есемеску, просячи перетелефонувати. Харрі набрав номер.

– У наших руках кредитка Станкича, – мовив Халворсен. – Її заковтнув банкомат на Юнгсторг, сьогодні уночі, за кілька хвилин до дванадцятої.

– Он воно звідки він повертався, коли ми проводили рейд у Притулку.

– Еге.

– Юнгсторг далеченько від Притулку, – зауважив Харрі. – Він пішов туди, бо боявся, що ми відстежимо картку до місця неподалік Притулку. Отже, він має нагальну потребу у грошах.

– Й ще дещо приємне. Банкомат має відеокамеру.

– Справді?

Халворсен зробив драматичну паузу.

– Ну ж бо, припини, – мовив Харрі. – Він же не ховає обличчя?

– Шкіриться просто у камеру, як кінозірка.

– Запис у Беати?

– Вона сидить у House of Pain, опрацьовуючи все це.

Рагнхільд Гільструп згадувала Юханнеса. Як все могло б бути інакше. Якби вона корилася власному серцю, котре завжди було набагато розумнішим за голову. Й що зараз вона навдивовижу нещаслива, як ніколи, й одночасно саме зараз вона, як ніколи, прагне жити.

Трохи довше.

Бо вона вже все збагнула.

Дивилася у чорне жерло, усвідомлюючи, що перед очима.

Й що трапиться.

Її зойк потонув у ревінні сіменсівського пилососа. Стілець упав додолу. Чорне всмоктувальне жерло наближалося до її ока. Вона силкувалася заплющитись, але сильні пальці заважали, прагнули, щоб вона дивилася. І вона дивилася. Й знала, що трапиться далі.

Розділ 17

П’ятниця, 18 грудня. Обличчя

Годинник на стіні над мийкою у великій аптеці показував пів на десяту. На лаві уздовж стін посідали люди, кахикаючи, заплющуючи сонні очі чи витріщаючись то на червоні цифри лічильника під стелею, то на папірець зі своїм номером у черзі, наче це лотерейний квиток у життя й кожне клацання – то новий оберт.

Він не брав номерка у чергу, просто прагнув посидіти у теплій аптеці, але зауважив, що до його куртки прикута неприязна увага, бо працівники почали позирати у його бік. Він дивився у вікно. Вгадував у поволоці обриси блідого, безсилого сонця. Вікно проминула поліцейська машина. Вони поставили камери спостереження. Треба б іти геть, але куди ж? Як не маєш грошей, з кав’ярень і барів миттю витурять. А тепер ще й кредитка пропала. Учора ввечері він таки наважився зняти грошей, ризикнувши, що картку відстежать. Увечері, покинувши Притулок, врешті натрапив на банкомат на значній відстані звідти. Але автомат і картку проковтнув, й грошей не видав, лише засвідчивши те, що він і без того знав: його оточили, знову взяли в облогу зусібіч.

У майже порожній залі ресторану «Бісквіт» лунала сопілка. Видався спокійний проміжок між пообіддям та вечерею, й Туре Бйорген, стоячи біля вікна, замислено дивився на Карл-Юханс-гате. Не тому, що краєвид подобався, а тому, що батареї опалення стояли під вікнами, а він ніяк не міг зігрітись. Настрій нікчемний. Протягом двох днів треба викупити квитки до Кейптауна, а він щойно переконався в тому, що вже й так давно знав: коштів немає. Хай скільки він працював, вони кудись зникали. Звісно, минулої осені він придбав люстро у стилі рококо, та ще й пив забагато шампанського й не позбавляв себе жодних дорогих задоволень. Не те щоб він не був спроможний себе опанувати, але ж, як на правду, вже час видряпатися із цього порочного кола коксу на свята, з пігулками, щоб заснути, коксом, щоб працювати понаднормово для того, щоб платити за свої погані звички. І як на гріх, на рахунку зараз ані макового зерня. Останні п’ять років він святкував Різдво та Новий рік у Кейптауні, замість того щоб теліпатися додому у Вегорсхей до релігійної вузьколобості, безмовних батьківських докорів, до кепсько прихованої зневаги дядьків та кузенів. Три тижні нестерпного холоду, понурої темряви й страшенної нудьги він проміняв на сонце, принадне оточення та бурхливе нічне життя. Й ігри. Небезпечні ігри. У грудні та січні у Кейптауні кишить рекламістами з Європи, знімальними групами та фотомоделями обох статей. Саме серед них він знаходив собі побратимів. Більше за все йому подобалося гратися у побачення наосліп – blind date. У такому місті, як Кейптаун, до цього завжди додається певний ризик, одначе, коли зустрінешся з чоловіком у місцевих нетрях, взагалі життям ризикуєш. Хай там як, а він саме так і вчиняв. Він не завжди усвідомлював, навіщо вчиняє саме так, знав лишень, що йому конче потрібна небезпека, щоб почуватися живим, у грі має бути потенційна кара, інакше грати нецікаво.

Туре Бйорген вдихнув носом повітря. Марення наяву перервали пахощі, які, далебі, ширилися не з кухні. Він озирнувся.

– Hello again, – промовив чоловік, що став просто за його спиною.

Якби Туре Бйорген був не таким професійним офіціантом, він би поморщився. Чоловік, що стояв поряд, не лише був зодягнений у гидку синю куртку, які носять наркомани на Карл-Юханс-гате. Він ще й неголений, очі запалені, й тхне від нього, як з пісуару.

– Remember me? At the man’s room.[40]

Туре Бйорген спочатку гадав, що йдеться про нічний клуб з такою назвою, але згодом збагнув, що той говорив таки про туалет. І лише тоді упізнав хлопця. Тобто упізнав голос. І промайнула думка: дивовижно, на що спроможна обернутися людина, не маючи таких благ цивілізації, як-от станок для гоління, душ та вісім годин сну.

Мабуть, саме те, що йому обірвали марення наяву, спричинило те, що Туре Бйорген мав два геть різних відчуття саме у такому порядку: по-перше, солодкий укол бажання. Безсумнівно, цей хлопець повернувся задля ранкового флірту та швидкоплинного, утім інтимного тілесного контакту, який між ними трапився. А по-друге, переляк, коли перед очима постав цей чоловік з пістолетом у милі. Та ще й поліцейський, що приходив сюди, сказав, що це має стосунок до убивства бідолахи з Армії спасіння.

– Мені треба переночувати, – мовив чоловік.

Туре Бйорген двічі кліпнув очима. Не ймучи віри власним очам. Перед ним стояв чоловік, убивця найпевніше, якого підозрювали в убивстві іншого чоловіка на площі. Але чому ж тоді він, Туре, не кинувши все, що тримав у руках, не вибіг із зали, репетуючи: «Поліція!»? Адже, до слова, поліцейський казав, що, допомігши в арешті, можна отримати винагороду. Бйорген зиркнув у дальній кінець ресторану, де метрдотель саме гортав книгу замовлень. Чому він відчував такий дивний захват, що потужно щемить під грудьми, ширячись усім тілом, спричиняючи тремтіння, коли він гарячково добирав слушні слова.

– Лише на одну ніч, – мовив чоловік.

– Я до вечора працюю, – зауважив Туре Бйорген.

– Я почекаю.

Туре Бйорген глянув на хлопця. Це шаленство, міркував він, а тим часом мозок повільно поєднав жагу до гри та ймовірне вирішення певної проблеми. Ковтнувши слину, він затупцяв.

Вийшовши з електрички, Харрі поквапом закрокував від Центрального вокзалу через Грьонланн у Поліцейське управління, піднявшись ліфтом просто у відділ крадіжок, й бігцем помчав коридорами до House of Pain, чи то пак поліцейського відеозалу.

У тісному приміщенні без вікон було темно й спекотно. Він чув, як комп’ютерною клавіатурою бігають чиїсь меткі пальці.

– Що бачиш? – спитав він у постаті, що проступала на мерехтливому тлі екрана на короткій стіні.

– Дещо надзвичайно цікаве, – не озираючись відповіла Беата Льонн, але Харрі й без того знав, що очі у неї почервонілі. Йому доводилося бачити Беату за роботою. Вона годинами вдивлялася в екран, перемотувала, зупиняла, наводила фокус, збільшувала, зберігала. А він і гадки не мав, що вона там видивилася. Чи побачила. Це її територія.

– І, ймовірно, приголомшливе, – додала вона.

– Я увесь обернувся на слух. – Харрі навпомацки просунувся у темряві, забив ногу об стілець і, вилаявшись, сів.

– Готовий?

– Так, розповідай.

– Знайомся з Христо Станкичем.

На ерані з’явився чоловік перед банкоматом.

– Чи ти певна? – перепитав Харрі.

– Хіба не впізнаєш?

– Синю куртку впізнаю, але ж… – Харрі почув, як розгублено лунає його власний голос.

– Стривай, – мовила Беата.

Чоловік, встромивши у банкомат картку, почав чекати. Потім, повернувшись обличчям до камери спостереження, скривився. Удавана усмішка виказувала будь-що, окрім веселощів.

– Він збагнув, що його позбавили грошей, – зауважила Беата.

Чоловік на екрані раз за разом клацав кнопками банкомата, врешті стукнув по них долонею.

– А тепер він уторопав, що картки назад не отримає, – прокоментував Харрі.

Чоловік стояв, довго споглядаючи дисплей банкомата. Потім, закотивши рукав, глянув на годинник і пішов геть.

– Який на ньому годинник? – спитав Харрі.

– Скло відбиває світло, – відповіла Беата. – Але я збільшила негатив. На циферблаті напис «Сейко SQ-50».

– Метка дівчина. Але наразі не бачу жодних пояснень.

Беата натиснула на кнопки, на екрані з’явилося два кадри, котрі вони щойно бачили. На одному хлопець виймав картку. На іншому – дивився на годинник.

– Я обрала саме ці два кадри, бо на обох обличчя зображено приблизно в одному ракурсі, тож зауважити легше. Кадри знято з проміжком трохи більше ста секунд. Бачиш?

– Ні, – чесно зізнався Харрі. – Мабуть, кепський з мене фізіономіст, позаяк я навіть не певний, чи це одну й ту саму особу зображено на кадрах. Й чи це його я бачив коло річки.

– Чудово. Ти зауважив.

– Що зауважив?

– Ось його світлина, що на кредитній картці, – вела далі Беата, натискаючи на кнопку.

На екрані з’явилося зображення чоловіка з короткою стрижкою й у краватці.

– Це світлини, зняті фотографом з «Дагбладет» на Егерторг.

– Чергові два знімки.

– Чи ти зауважив, що то та сама особа?

– Та ні.

– І я теж.

– Ти теж? Якщо ти не бачиш подібності, отже, це різні особи.

– Ні, – відповіла Беата. – Це свідчить, що ми спостерігаємо випадок так званої гіперрухомості. Фахівці називають це visage du pantomime.

– Святий Боже, ти про що?

– Цій людині, щоб перевтілитися, не потрібно ані гримуватися, ані перевдягатися, ані робити пластичних операцій.

Харрі зачекав, поки всі присутні на нараді слідчої групи посядуть свої місця, потім взяв слово:

– Тепер ми знаємо, що шукаємо одну-єдину людину. Наразі зватимемо чоловіка Христо Станкич. Беато?

Беата увімнула проектор. На екрані з’явилося обличчя із заплющеними очима й маска, яку ніби зробили із червоних макаронин.

– Перед нами на малюнку зображено наші м’язи обличчя, – повела вона. – М’язи, які створюють вираз обличчя, а отже, змінюють зовнішній вигляд. Найголовніші – на лобі, навколо очей та навколо рота. Наприклад, оце – musculus frontalis, котрі разом із musculus supersilii підіймають і насуплюють брови. Orbicularis oculi розтягують та стискають шкіру навколо очей. Тощо.

Беата натиснула кнопку дистанційного пульта. Кадр змінився, тепер усі бачили клоуна з великими надимнутими щоками.

– Наше обличчя складається із сотень таких м’язів. І навіть ті, чия професія вимагає змінювати вираз обличчя, використовують лише дещицю його можливостей. Актори та блазні тренують м’язи обличчя, намагаючись зробити їх якомога рухомішими, а пересічні люди з роками цю здатність взагалі втрачають. Але навіть актори чи міми послуговуються мімікою майже виключно для того, щоб зобразити якесь почуття. Звісно, почуття мають величезне значення, але вони універсальні й їхній перелік не надто численний. Гнів, радість, закоханість, подив, короткий сміх, регіт тощо. Але ж природа наділила нас цією м’язовою маскою, надаючи нам можливість створити мільйони виразів обличчя, по суті, нескінченно багато. Піаніст, що грає, натренував зв’язок між мозком та м’язами пальців до того, що його пальці здатні одночасно й цілком незалежно один від одного виконувати десяток різноманітних задач. Але ж м’язів у пальцях аж ніяк не багато. То на що ж тоді здатне обличчя!

Беата повернулася до екрана, на якому з’явилося зображення – Христо Станкич перед банкоматом.

– Наприклад, ми здатні ось на це.

На екрані ніби йшов уповільнений фільм.

– Ви майже не помічаєте змін. Найдрібніші м’язи стискаються й натягуються. Результат незначних м’язових рухів – зміна виразу обличчя. Чи насправді обличчя змінюється так сильно? Ні, але частина мозку, яка упізнає обличчя – fusiform girus, – надзвичайно сприйнятлива для найдрібніших змін, адже її завдання полягає в тому, щоб розрізняти тисячі фізіологічно однакових облич. Завдяки поступовій тонкій зміні напруження м’язів обличчя виходить ніби обличчя геть іншої людини. А саме – таке.

Кадр на екрані завмер.

– Алло! Земля викликає Марс!

Харрі упізнав Магнуса Скарре за голосом. Хтось гигикнув. Беата зашарілася.

– Перепрошую, – пробурмотів Магнус Скарре, весело роззираючись. – Чи це той самий Станкич? Наукова фантастика спочиває, хлопчина напружує певні м’язи, інші розслаблює й через те стає невпізнанним, – про мене, то вже просто містика.

Харрі хотів був встряти, але передумав. Пильно глянув на Беату. Десять років тому такі слова геть вибили б Беату з колії і йому довелося б зараджувати ситуації.

– Наразі тебе не питають, – випалила Беата, щоки її досі палали. – Але якщо маєш таке враження, наведу приклад, який ти напевне зрозумієш.

– Йой-йой, – вигукнув Скарре, сумирно звівши руки догори. – Я зовсім не мав на увазі особисто тебе, Льонн.

– Коли люди помирають, настає, як усі знають, rigor mortis, – вела далі Беата ніби незворушно, проте Харрі зауважив, що ніздрі у неї надимнуті. – М’язи тіла, включно із м’язами обличчя, дубіють. Результат такий самий, як і тоді, коли їх напружено. Тож яка типова реакція родичів, коли їх просять упізнати труп?

У тиші, що запала, тільки й чутно було, що вентилятор з проектора. Харрі почав усміхатися.

– Вони його не впізнають, – мовив чіткий гучний голос. Харрі не зауважив, як увійшов Гуннар Хаген. – Часто трапляється під час війни, коли треба упізнати солдат. Вони всі в однакових мундирах, й іноді навіть їхні побратими з власного підрозділу мусять перевіряти особисті жетони, щоб цілком упевнитися.

– Дякую, – мовила Беата. – То як, Скарре, так зрозуміліше?

Скарре знизав плечима, Харрі почув голосний смішок, Беата вимкнула проектор.

– Пластичність, чи то пак рухомість, обличчя – річ дуже індивідуальна. Дещо можна тренувати, але певні речі, ймовірно, зумовлені генетично. Дехто неспроможний диференціювати праву та ліву половини обличчя, дехто за допомогою тренувань спроможний досягти того, щоб усі м’язи рухалися незалежно один від одного. Як піаніст-віртуоз під час виступу. Це зветься гіперрухомістю, чи то пак visage du pantomime. Зареєстровані випадки свідчать, що ця здатність є виключно спадковою, що людина натренувала це уміння у ранній юності чи дитиною й що люди з крайнім ступенем гіперрухомості часто страждають на порушення особистості чи зазнали важкої урази у підлітковому віці.

– Ви гадаєте, що ми маємо справу з божевільним? – спитав Гуннар Хаген.

– Мій фах – обличчя, а не психологія, – відповіла Беата. – Утім, хай там як, а це не виключено. Харрі?

– Дякую, Беато. – Харрі підвівся. – Тепер ви набагато більше свідомі того, з ким маєте справу, панове. Питання? Слухаю, Лі?

– Як спіймати таке створіння?

Харрі та Беата перезирнулися. Харрі кахикнув:

– Гадки не маю. Напевне знаю лише те, що все скінчиться не раніше, ніж він виконає своє завдання. Чи ми – своє.

У кабінеті на Харрі чекало повідомлення: телефонувала Ракель. Він враз перетелефонував їй, щоб не поринати у міркування.

– Як ідуть справи? – спитала Ракель.

– Просто у Верховний суд. – Так полюбляв казати батько Ракелі. Популярний післявоєнний жарт серед фронтовиків. Ракель розсміялася. Ласкавий, дзвінкий сміх, задля якого він колись віддав би все, аби лишень чути його щодня. І цей сміх досі не втратив свого впливу.

– Ти сам? – спитала вона.

– Ні, Халворсен, як завжди, зі мною, сидить, нашорошивши вуха.

Халворсен відвів очі від протоколів показань свідків з Егерторг і скорчив гримасу.

– Олегу потрібно з ким-небуть поговорити, – мовила Ракель.

– То й що?

– Ой, я неточно висловилась. Не з ким-небудь. Йому треба з тобою поговорити.

– Треба?

– Виправляюся: він сказав, що хоче поговорити з тобою.

– Й попросив тебе зателефонувати?

– Ні. Не просив. У жодному разі.

– Ов-ва, – Харрі посміхнувся.

– Може, навідаєшся до нас якось увечері, га?

– Звісно.

– От і добре. Повечеряємо разом.

– Разом?

– З Олегом та зі мною.

Харрі гмикнув.

– Знаю, що ви з Матіасом зустрічалися…

– Так, – швидко відповів Харрі. – Добрий чоловік, як на мене.

– Мабуть.

Харрі не знав, як зрозуміти її тон.

– Чи ти слухаєш мене?

– Так, – відповів він. – Знаєш, у нас тут скоєно вбивство й трохи гаряче через це. Можна я поміркую трішки, а потім перетелефоную й скажу, коли виберу слушний день?

Тиша.

– Ракель?

– Так, певна річ. А загалом як ся маєш?

Питання видалось таким недоречним, що Харрі здалося, що вона іронізує.

– Потихеньку-помаленьку…

– Останнім часом не трапилось нічого нового?

Харрі зітхнув.

– Мені вже час іти, Ракель. Щойно улучу годину, враз зателефоную. Мої вітання Олегові. Гаразд?

– Гаразд.

Він поклав слухавку.

– Отже, «слушний день», га? – озвався Халворсен.

– Всього-на-всього вечеря. Провідаю Олега. Навіщо Роберт літав у Загреб?

Халворсен збирався був відповісти, але раптом у двері тихо постукали. Вони озирнулися. На порозі стояв Скарре.

– Щойно телефонували з поліції Загреба, – мовив він. – Кредитна картка Станкича видана на підроблений паспорт.

Харрі гмикнув і, заклавши руки за голову, обіперся об спинку свого стільця.

– Навіщо Роберт їздив у Загреб, Скарре?

– Ви ж знаєте, якої я думки.

– Наркотики, – відповів Халворсен.

– Ти згадував дівчину, яка питала про Роберта у «Фретексі» на Кіркевейєн, Скарре? У крамниці казали, що вона наче з Югославії?

– Так. Управителька тамтешня каже, що…

– Телефонуй у «Фретекс», Халворсене.

У кімнаті панувала тиша. Погортавши «золоті сторінки», Халворсен набрав номер. Харрі тихо вистукував пальцями по столу, міркуючи, як висловити Скарре задоволення його роботою. Кахикнув, але у цю мить Халворсен подав йому слухавку.

Капрал Руе слухала, говорила й діяла. Ділова жінка, визнав Харрі, поклавши слухавку за дві хвилини по тому, і, знов кахикнувши, промовив:

– Один з її працівників, серб, запам’ятав дівчину. Здається, звати її Софією, але він не впевнений. Утім точно пригадує, що вона з Вуковара.

Харрі застав Юна у Робертовій квартирі на ліжку, з розгорнутою Біблією на животі. Він мав невиспаний та зляканий вигляд. Закуривши, Харрі сів на хисткий стілець з кухні й спитав, навіщо Роберт, на його здогад, літав у Загреб.

– Гадки не маю, він нічого не розповідав. Може, стосовно того серйозного задуму, на який позичав у мене гроші.

– Гаразд. А чи знаєте, що у нього була подруга, молоденька хорватка на ім’я Софія?

– Софія Михолеч? Та ви жартуєте!

– Аж ніяк. Отже, ви знаєте її?

– Софія мешкає в одному з наших помешкань на Якоб-Оллс-гате. Родина її з хорватських біженців, котрих відправили до нас. Але Софія… має лише п’ятнадцять років.

– Може, вона лише була закохана у Роберта? Молоденька дівчинка. Видний дорослий парубок. Яка у цьому дивина?

Юн хотів відповісти, але змовчав.

– Ви самі ж бо казали, що Робертові до смаку були молоденькі дівчатка, – мовив Харрі.

Юн дивився додолу.

– Я можу дати вам адресу родини, от і спитаєте особисто.

– Гаразд. – Харрі глянув на годинник. – Маєте якісь прохання?

Юн роззирнувся.

– Мені треба з’їздити у власне помешкання. Прихопити дещо з одягу та туалетні приладдя.

– Без проблем. Я відвезу вас. Одягніть шапку та куртку, надворі стало ще холодніше.

Подорож тривала двадцять хвилин. Дорогою проминули старий занедбаний стадіон «Бішлет», котрий незабаром знесуть, й ресторан «Шрьодер», біля дверей якого стояв чоловік у теплім вовнянім пальті. Харрі упізнав його. Порушивши правила, він зупинився просто біля під’їзду на Гетеборггата, 4, вони увійшли й попрямували до ліфта. Зиркнувши на червоний дисплей над дверима, Харрі зауважив, що ліфт стоїть на четвертому поверсі, саме там, де розташована Юнова квартира. Не встигли вони викликати ліфт, як він почав опускатися вниз. Харрі обтер долоні об джинси.

– Ви не любите ліфтів, – зауважив Юн.

Харрі здивовано глянув на нього.

– Хіба так впадає у вічі?

– Батько теж не любить їх. – Юн посміхнувся. – Зійдемо угору сходами.

Вони пішли угору сходами, невдовзі Харрі почув, як ліфтова кабінка розчинилася на першому поверсі.

Увійшовши у квартиру, Харрі став біля дверей, а Юн попростував у ванну взяти несесер.

– Дивно, – мовив Юн насупившись. – Складається враження, що сюди хтось навідався.

– Тут працювали криміналісти, кулі шукали.

Юн зник у спальні, незабаром повернувшись із сумкою у руках.

– Пахощі якісь дивні, – мовив він.

Харрі роззирнувся. На столі біля мийки стояли дві склянки, але без жодних залишків чи то молока, чи то будь-якого іншого напою. Ані вологих слідів долі від розталого снігу, лише кілька дерев’яних друзок світлого кольору біля секретера, очевидно, від однієї з шухлядок, із тріщиною на передній стінці.

– Ходіть сюди, – мовив Харрі.

– А чому мій пилосос стоїть тут? – здивовано спитав Юн. – Ваші люди використовували його?

Харрі знав порядок у криміналістів, й жодна з їхніх дій не стосувалася користування пилососом, що є на місці злочину.

– Чи хтось інший має ключі від цієї квартири? – спитав Харрі.

Юн вагався.

– У Теа, у моєї подруги. Але їй би й на гадку не спало скористатися пилососом.

Харрі глянув на дерев’яні друзки коло секретера, котрі найпершими б поглинув пилосос під час прибирання. Підійшов до пилососа. Щітку було знято з пластикової трубки, прикріпленої до шланга. У Харрі пішов мороз поза спиною. Він зняв трубку, зазирнув у округлий чорний отвір. Провів пучкою по краєчку, потому глянув на пучку.

– Що це? – спитав Юн.

– Кров, – відповів Харрі. – Переконайтесь, що двері замкнено.

Харрі вже все збагнув. Він передчував те, що ненавидів й від чого ніколи не був спроможний втриматись осторонь. Відкривши пилосос, витягнув жовту торбинку, міркуючи, що, власне, це і є Оселя Болю – «House of Pain». Місце, де йому завжди доводиться послуговуватись своєю здатністю вживатися в зло. Здатність, котра, як йому останнім часом чимраз частіше видавалось, надто вже розвинулася в нім.

– Що ви робите?

Торбинка повна вщерть. Харрі схопив цупкий м’який папір і смикнув. Торбинка розірвалася, здійнялася хмарина чорного пилу, ніби джин вискочив з лампи, здійнявшись до стелі. А Юн з Харрі роздивлялися вміст, що випав додолу.

– Боже милостивий, – прошепотів Юн.

Розділ 18

П’ятниця, 18 грудня. Шахта

– Святий Боже, – простогнав Юн, навпомацки шукаючи стільця. – Що тут трапилось… Це ж… це…

– Так, – відповів Харрі. Присівши навшпиньки біля пилососа, він зосереджено силкувався дихати рівно. – Це око.

Очне яблуко скидалося на скривавлену медузу, яку викинуто на берег. Пил обліпив білу поверхню. Харрі зауважив у крові уривки м’язів та білий, схожий на черв’яка, шматок зорового нерва.

– Я оце думаю, як воно втрапило у мішечок крізь фільтр. Адже його туди засмоктало.

– Я зняв фільтр, – тремтливим голосом озвався Юн. – Тоді він засмоктує ліпше.

Добувши з кишені ручку, Харрі обережно розвернув нею око. Наче м’яке, але має щільне ядро. Він трохи посунувся так, щоб світло від лампи на стелі освітило зіницю, велику, чорну, розширену, бо очні м’язи більше не втримували її форму. Світла, майже бірюзова райдужка, що обрамлювала зіницю, виблискувала, наче матова гральна кулька. За спиною Харрі чув, як прискорено дихав Юн.

– На диво світла блакитна райдужка, – мовив Харрі. – Знаєте, чия?

– Ні, я… Я не знаю.

– Слухайте-но, Юне, – не озираючись заговорив Харрі. – Гадки не маю, як багато ви вправлялися брехати, але ви в тому не надто вправні. Я не маю змоги змусити вас розповісти пікантні подробиці з життя вашого брата, але це… – Він показав на скривавлене око. – Я змушу вас розповісти, що це таке.

Він озирнувся. Юн сидів на одному з двох стільців з кухні, похнюпивши голову.

– Я… вона… – Голос душили сльози.

– Отже, вона, – допоміг Харрі.

Юн кивнув, не підводячи голови.

– Її звати Рагнхільд Гільструп. Ні в кого більше немає таких очей.

– Яким чином її око могло потрапити сюди?

– Гадки не маю. Вона… ми… зазвичай зустрічалися у цій оселі. Вона мала ключі. Що я такого зробив, Харрі? Чому все це коїться зі мною?

– Не знаю, Юне. Та я мушу зробити свою справу, але спершу маю десь вас улаштувати.

– Я можу повернутись на Уллеволсвейєн.

– Ні, – мовив Харрі. – Чи ви маєте ключі від помешкання Теа?

Юн кивнув.

– Гаразд, ідіть туди. Замкніться й не відчиняйте дверей нікому, окрім мене.

Юн пішов до виходу, але на півдорозі зупинивсь.

– Харрі?

– Слухаю?

– Те, що було між нами й Рагнхільд, конче має вийти на світ Божий? Я припинив зустрічі з нею, коли ми з Теа заручилися.

– Тоді це не надто небезпечно.

– Ви не розумієте, – мовив Юн. – Рагнхільд Гільструп була заміжня.

Харрі повільно кивнув.

– Восьма заповідь?

– Десята.

– Не можу тримати таке у таємниці, Юне.

Юн спантеличено дивився на Харрі. Потім повільно захитав головою.

– Що трапилось?

– Не віриться, що я щойно таке сказав: Рагнхільд померла, а я бідкаюся, як врятувати свою шкуру.

В Юнових очах стояли сльози. На одненьку вразливу мить Харрі відчув щире співчуття. Не таке, яке відчував до жертви чи до її близьких, а співчуття до людини, котра у мить, що крає серце, бачить власну безпорадну людяність.

Часом Сверре Хасволл жалкував, що проміняв життя моряка дальнього плавання на посаду консьєржа у новісінькому житловому будинку на Гетеборггата, 4. А надто у морозні днини, як-от сьогодні, коли мешканці, телефонуючи, нарікали на засмічений сміттєпровід. Зазвичай засмічення траплялися десь раз на місяць з однієї й тієї ж причини: розмір ляд за діаметром був тотожний власне шахті. Не те що у старих будинках. Навіть у тридцятих роках, коли щойно почали зводити сміттєпроводи, архітектори розуміли, що отвори для ляд треба робити трохи вужчими за діаметр шахти, щоб люд не кидав туди речі, які застрягнуть там намертво. Але зараз їм це по цимбалах, головне – стиль та освітлення.

Хасволл відчинив ляду на третьому поверсі, встромивши голову, посвітив ліхтариком – купа білих сміттєвих торбин. Усе ясно, знову засмічення між першим і другим поверхом, де шахта трохи звужувалася.

Він спустився у підвал, відчинив сміттєзбиральню, увімкнув світло. Скельця на окулярах вмить запітніли через сирість та холод. Здригнувшись, він схопив залізний дріт, завдовжки безмаль три метри, який саме для таких випадків стояв біля стіни. Хасволл навіть прилаштував на його кінчик маленьку пластикову кульку, щоб, пробиваючи засмічення, не дірявити торби. З отвору у шахті щось крапало, дрібушачи у пластик з-під торбин у підставленому ящикові. Але ж у правилах з використання ясно зазначено, що кидати дозволено лише сухе сміття, що ретельно спаковане у торбини, але люди, от навіть і ці християни з Армії спасіння, тутешні мешканці, – чхати хотіли на правила.

Сверре Хасволл заліз у ящик, пройшов до округлого отвору на стелі, під ногами заскреготіла яєчна шкаралупа та пакунки з-під молока. Глянувши вгору, побачив лише темінь. Встромив у шахту дріт, сподіваючись, що він упнеться у м’яку купу сміттєвих торбин, але натомість там було щось тверде. Хасволл натиснув сильніше. Безрезультатно. Щось застрягло незрушно.

Він схопив ліхтарика, що висів на ремінці, направив у шахту жмут світла. На окуляри крапнуло, вилаявшись, він зняв їх й обтер скло об рукав синього халата, затиснувши ліхтарик під пахвою. Зробив крок убік, знов глянув, короткозоро примруживши очі. Вагався. Знов посвітив ліхтариком, а в уяві вже постали найрізноманітніші видіння. Серце завмирало. Він недовірливо приставив окуляр до очей. І раптом серце геть завмерло.

Залізний дріт, скреготячи, ковзнув стіною і з лязкотом впав додолу. Сверре Хасволл зауважив, що сидить на сміттєзбиральні, ліхтарик закотився, кудись подівшись серед напханих торбин. Ще одна крапля впала на пластик поміж його коліньми. Він відсахнувся, наче від їдкої кислоти. Згодом підвівся й кинувся геть.

Треба вдихнути свіжого повітря. У морі він бачив чимало усілякого, але щоб таке… це ненормально. Це хвороба. Він, розчинивши вхідні двері, поплентався хитаючись надвір, не завваживши двох височезних чоловіків коло під’їзду, ані шпаркого морозу. Голова йшла обертом. Притулившись до стіни, він насилу звів дух, добув мобільник. Безпорадно дивився на нього. Кілька років тому змінили номери екстрених служб, щоб легше було запам’ятовувати, та він, звісно, пригадував лише колишні. Й раптом зауважив двох чоловіків. Один з них балакав по мобільнику, а інший, як він упізнав, був тутешнім мешканцем.

– Перепрошую, чи ви знаєте, як зателефонувати до поліції? – хрипко спитав Хасволл, ніби протягом довгого часу горлянку дер.

Мешканець зиркнув на товариша поруч, котрий кілька секунд не зводив очей із консьєржа, а потім мовив у мобільник:

– Стривайте, мабуть, Іван із пошуковим собакою не потрібен. – Опустивши телефон, він озвався до Сверре Хасволла:

– Я інспектор поліції Осло Холе. Стривайте, вгадаю…

В одному з помешкань на Весткантторг Туре Бйорген стояв біля вікна спальні й дивився у двір. Навколо досі тиша – й у будинку, й на вулиці, жодних дітлахів, які б, зчинивши крик та вереск, гралися у снігові. Мабуть, надто холодно й темно. Утім, він уже кілька років не бачив дітей, які б гралися на вулиці. З вітальні чувся голос диктора телебачення, що попереджав про рекордні холоди й повідомляв, що міністр соціального захисту надасть додаткові дотації, щоб дати безхатченкам дах над головою, а в оселях самотніх пенсіонерів посилити опалення. А ще казали, що поліція шукає громадянина Хорватії на ймення Христо Станкич й що за інформацію, яка сприятиме його арешту, визначено винагороду. Суму диктор не сказав, але Туре Бйорген припускав, що вона перевищує кошти, потрібні на тритижневе перебування у Кейптауні.

Висушивши ніздрі, Туре Бйорген втер рештки кокаїну в ясна, остаточно позбавившись післясмаку піци у роті.

Він відпросився у директора «Бісквіта», пославшись на головний біль, і пішов раніше. Христо – чи то пак Майк, як він назвався, – чекав його на лаві на майдані Весткантторг, як домовились. Піца «Грандіоза», яку він придбав, безсумнівно, припала Христо до смаку, він напався на їжу, не зауваживши присмаку 15 грамів стесоліду, добутого з розітертої на порошок пігулки.

Туре Бйорген дивився на сплячого Христо, котрий лежав голим на животі у його ліжку. Дихав він рівно й глибоко, попри затичку в роті. Й навіть не намагався прокинутись, поки Туре налаштовувався на невеличку розвагу. Заспокійливе він придбав у ошалілого наркомана на вулиці, просто біля «Бісквіта», п’ятнадцять крон за пігулку. Решту теж придбав задешево. Наручники, кайдани на ноги, затичку з маскою й шнурок із блискучими анальними кульками, які продавали у так званому «наборі для початківців», котрий він придбав по Інтернету всього за 599 крон.

Ковдра валялася долі, шкіра Христо виблискувала у мерехтливому світлі стеаринових свічок, розставлених по всій кімнаті. На тлі білих простирадл тіло Христо скидалося на перевернутий ігрек. Заковані руки прив’язано до узголів’я міцного латунного ліжка, ноги розсунуто й прикуто до стовбців у ногах.

Туре спромігся підсунути хлопцеві під живіт подушку, трохи піднявши йому зад. Потім, схопивши коробочку з вазеліном, відкрив її, мазнув пальцем, а іншою рукою розсунув хлопцеві стегна. Й знов йому спало на думку, що він чинить наругу. Як ще назвати інакше. Утім, від думки, від самого слова «наруга» враз збудився.

Загалом, він не мав стовідсоткової певності, що Христо надто б пручався таким розвагам. Як свідчать певні непрозорі натяки. Одначе забавлятися із убивцею – небезпечна річ. Вкрай небезпечна. Але не шаленство. Хлопчину так чи інакше засадять пожиттєво.

Він глянув на свій збуджений член. Добувши з коробки, анальні кульки, рвучко сіпнув за кінці тонкої й цупкої нейлонової мотузки, на яку, мов намисто, було нанизано кульки від найменшої скраю до найбільшої у кінці, завбільшки з кульку для гольфа. За інструкцією, їх слід вводити в анальний отвір й повільно витягати, досягаючи якнайсильнішої стимуляції нервів навколо зазначеного отвору. Кульки різнобарвні, тож, якщо не знати, для чого вони призначені, їх можна сплутати з дечим цілком іншим. Туре всміхнувся своєму викривленому відображенню у найбільшій кульці. Батько, напевно, трохи здивується, розгорнувши різдвяний дарунок, подарований Туре, котрий посилає вітання з Кейптауна й сподівається, що дарунок стане окрасою різдвяної ялинки. Але нікому з рідні у Вегорсхеї й на думку не спаде, що то за кульки виблискують на ялинці, коли вони, виспівуючи й обов’язково тримаючись за руки, водять танок. Й де ці кульки побували раніше.

Харрі провів Беату та двох її помічників униз сходами у підвал, де консьєрж розчинив двері, впустивши їх у сміттєзбиральню. Одна із помічниць – молодиця, чиє ім’я Харрі пам’ятав рівно три секунди.

– Отам, нагорі, – мовив він.

Троє криміналістів, зодягнені у білі комбінезони, ніби пасічники, обачно згуртувалися під шахтовим отвором, промені ліхтариків проковтнула темрява. Харрі спостерігав за новенькою помічницею, чекаючи на реакцію на її обличчі. А коли дочекався, мимоволі згадав коралові поліпи, які інстинктивно стискаються, коли їх торкнуться пірнальники. Беата ледь помітно хитнула головою, мов водопровідник, що роздивляється трубу, котра тріснула через мороз.

– Енуклеація, – промовила вона. Голос гучно залунав у шахті. – Чи ти занотовуєш, Маргарет?

Дівчина-помічниця дихала прискорено, шукаючи за пазухою комбінезона нотатник та ручку.

– Що-що? – перепитав Харрі.

– Ліве очне яблуко видалене. Маргарет?

– Пишу, пишу, – озвалася помічниця.

– Жінка висить головою донизу, певно, тіло застрягло у шахті. З очниці крапає кров, а всередині помічаю білі смуги, ймовірно, то внутрішній бік черепа, що просвічується крізь тканини. Кров темно-червоного забарвлення, отже, вже певний час як згорнулася. Судово-медичний експерт виміряє температуру тіла й визначить ступінь трупного задубіння, коли дістанеться сюди. Встигаєш?

– Так, цілком, – відповіла Маргарет.

– На ляді на четвертому поверсі, де знайшли око, знайшли сліди крові, отож, імовірно, тіло скинуто саме звідти. Отвір завузький, тому навіть звідси помітно, що плече звихнуте. Мабуть, трапилось це, коли її силоміць запихали у трубу чи коли воно застрягло у трубі. З цього місця погано видно, але, по-моєму, на шиї є синці, отже, її було задушено. Судмедексперт огляне плече й визначить причину смерті. Загалом, ми більше нічим зарадити не в змозі. Нумо, Гільбергу.

Беата відійшла убік, другий помічник зробив кілька знімків зі спалахом.

– А що це таке жовтувато-біле в очниці? – спитав він.

– Жир, – відповіла Беата. – Понишпори тут, подивися, чи є щось, що б належало убитій чи убивці. Згодом покличеш з вулиці поліцейських, вони допоможуть витягнути тіло. Маргарет, а ти ходи зі мною.

Вони вийшли у коридор. Маргарет викликала ліфт.

– Ми зійдемо сходами, – ніби мимохідь мовила Беата.

Маргарет кинула здивований погляд на начальницю, але мовчки пішла слідом за нею та Харрі.

– Невдовзі приїдуть ще троє моїх криміналістів, – сказала Беата, відповідаючи на непоставлене питання Харрі. Він переступав через дві сходинки, але ця тендітна жіночка не пасла задніх. – Свідки є?

– Наразі, немає, – мовив Харрі. – Я відправив двох поліцейських, щоб обійшли квартири у цьому будинкові. А згодом і у сусідніх теж.

– Зі знімками Станкича?

Харрі глянув на неї: вона кпинить чи що? Утім так і не второпав.

– Яке твоє перше враження? – поцікавився він.

– Чоловік, – відповіла Беата.

– Бо злочинець мусить мати достатньо сили, щоб скинути її у шахту?

– Мабуть.

– А ще?

– Харрі, а чи ми маємо сумніви стосовно того, хто це скоїв? – зітхнула вона.

– Так, Беато, є. Ми завжди сумніваємося, допоки не впевнимося. – Харрі озирнувся на Маргарет, котра, засапуючись, йшла слідом. – А ти яке перше враження маєш?

– Що?

Вони повернули на майданчик на четвертому поверсі. Біля дверей Юнової квартири стояв огрядний чоловік у твідовім костюмі й розхристанім твідовім пальті, безперечно на них чекаючи.

– Я про те, що ти відчула, увійшовши до квартири, а згодом, дивлячись у штольню.

– Відчула? – перепитала Маргарет, ніяково посміхнувшись.

– Саме так, відчула! – проревів Столе Еуне, простягаючи руку, яку Харрі квапливо потиснув. – Йдіть слідом і вчіться, бо це добре відоме «євангеліє від Холе». Перш ніж зробити крок на місце злочину, треба викинути з голови усі думки, обернувшись на немовля, що ще не пізнало мови, котре відкрите для священного першого враження, для найвагоміших перших секунд, котрі дають тобі величезний і водночас єдиний шанс побачити, що трапилось, перш ніж на тебе впаде лавина подробиць. Ніби заклинання, хіба ні? Стильним комбінезоном розжилася, Беато. А хто твоя чарівна колега?

– Це Маргарет Свенсенн.

– Столе Еуне, – назвався чоловік, цілуючи обтягнуту рукавичкою руку Маргарет. – Боже, дівчино, смакує, як ґума.

– Еуне – психолог, – мовила Беата. – Зазвичай він допомагає нам.

– Намагається допомагати, – зробив уточнення Еуне. – Психологія як наука, на жаль, досі дитя у коротких штанцях, й лише років через п’ятдесят чи сто ми матимемо змогу дійсно прислужитися слідству. І яка ж буде відповідь на запитання, поставлене Холе, любонько?

Маргарет кинула на Беату благальний погляд.

– Я… я не знаю, – відповіла вона. – Те око, трохи відворотне воно.

Харрі відімкнув двері.

– Ти ж знаєш, я не можу дивитися на кров, – застеріг Еуне.

– Уяви, що то скляне око, – відповів Харрі, розчинив двері й відійшов убік. – Йди по пластику й нічого не чіпай.

Еуне обережно зробив крок на доріжку із чорного пластику, яку було простелено долі. Сів навшпиньки біля ока, котре досі лежало у купці пилюки біля пилососа, лише вкрилося сірим нальотом.

– Це зветься енуклеацією, – мовив Харрі.

Еуне звів брови догори.

– Яку виконали за допомогою пилососа, приставивши його до ока?

– Лише пилососа недостатньо в цій справі, – пояснив Харрі. – Пилососом лиходій висмоктав око із очниці, а потім, схопивши пальцями, вирвав. Для того, щоб вирвати м’язи та очний нерв, треба докласти зусиль.

– Чи є щось, чого ти не знаєш, Харрі?

– Якось довелося заарештувати жінку, яка втопила власну дитину у ванні. Сидячи у КПЗ, вона вирвала собі око, тож лікар розповів мені технічні подробиці.

За спиною почулося, як тремтливо зітхнула Маргарет.

– Саме по собі видалення ока не є смертельним, – мовив Харрі. – На думку Беати, жінку, певно, задушили. Які маєш міркування?

– Певна річ, це вчинила людина із емоційною чи розумовою неврівноваженістю, – мовив Еуне. – Каліцтво свідчить про неконтрольовану лють. Звісно, те, що злочинець вирішив позбутися тіла, скинувши у сміттєпровід, теж, можливо, має практичні причини…

– Навряд, – зауважив Харрі. – Якщо він прагнув, щоб тіло знайшли не відразу, розумніше було лишити його у порожній квартирі.

– За таких обставин такі дії мають більш-менш символічний характер.

– Гм. Вирвати око й поставитись до тіла як до сміття?

– Так.

Харрі глянув на Беату:

– Не скидається на професійного кілера.

Еуне знизав плечима:

– Утім, можна подумати на лютого професійного кілера.

– Фахівці зазвичай мають метод, на який покладаються. Дотепер Христо Станкич стріляв у своїх жертв.

– Може, він послуговується не одним методом, – мовила Беата. – Чи, може, жертва ненароком заскочила його у квартирі.

– А не стріляв, щоб не наполохати сусідів, – встряла Маргарет.

Решта озирнулися на неї.

Вона злякано всміхнулася:

– Я про те, що, може, він потребував часу, щоб побути в квартирі непотурбованим. Може, він щось шукав.

Харрі зауважив, що Беата почала швидко дихати носом, сполотнівши ще дужче.

– Якої ти думки? – спитав він Еуне.

– Точно за психологією, – відповів той. – Безмір питань. А у відповідь лише гіпотези.

Коли вони вийшли на вулицю, Харрі спитав у Беати, що з нею трапилося.

– Просто трохи знудило.

– Справді? Тобі зараз заборонено хворіти. Зрозуміла?

У відповідь вона таємниче посміхнулася.

Прокинувшись, він розплющив очі і побачив мерехтливі виблиски світла на стелі. Усе тіло й голова боліли, його лихоманило. У роті затичка. А спробувавши поворухнутися, відчув, що руки та ноги поприв’язувано. Звів голову. У дзеркалі біля ліжка, освітленому полум’ям свічок, побачив, що роздягнутий догола, а на голову напнуто щось чорне штибу кінської збруї. Один ремінець перетинав обличчя, у роті стирчала чорна кулька, що правила затичкою. На зап’ястках – наручники, на ногах – щось на кшталт чорних манжетів. Він дививсь у дзеркало, не зводячи очей. На простирадлі поміж ніг виднілася мотузка, що щезала між стегнами. На череві щось біле, мабуть, сім’я. Він відкинувся на подушку, заплющився. Хотів закричати, але збагнув, що затичка заглушить усі його спроби. З вітальні почувся голос:

– Алло! Поліція?

Поліція? Polizei? Police?

Він заметушився на ліжку, рвучко смикнув руки до себе й зойкнув від болю, коли наручники до крові увіп’ялися у шкіру. Повернув зап’ястки, схопивши пальцями ланцюжок, що поєднував браслети. Сталь наручників. Арматурна сталь. Батько казав, що матеріали для будівництва майже завжди виробляють таким чином, щоб вони були витривалі до навантаження в одному певному напрямку й що у мистецтві скручувати арматуру найголовніше – знати, у якому напрямку вона чинитиме найменший опір. Ланцюжок між браслетами не розрахований на те, щоб їх смикали з боку в бік, розриваючи.

Телефонна розмова у вітальні була нетривала, невдовзі знову запала тиша.

Він приклав місце, де ланцюжок кріпився до наручників до ліжкової решітки, але не смикав, а почав провертати. За чверть години ланцюжок вивертів щілину й застряг. Він спробував ще, але, на жаль, намарне. Зробив ще одну спробу, але руки лише ковзали по залізу.

– Алло! – почулося з вітальні.

Він глибоко зітхнув. Заплющився й на тлі жмутів арматури на будівельному майданчику побачив батька у сорочці з короткими рукавами, з дужими, жилавими передпліччями, батько прошепотів: «Відкинь сумніви. Потрібна лише воля. У заліза немає волі, тому воно завжди програє».

Туре Бйорн нетерпляче вистукував пальцями по люстру у стилі рококо, прикрашеному перлиново-сірим мусліном. Власник антикварної крамнички казав, що загалом слово «рококо» – зневажливе, похідне від французького rocaille, тобто «гротеск». Згодом Туре збагнув, що саме це переважило шальки терезів, змусивши його, взявши позику, викласти дванадцять тисяч крон за це дзеркало.

Центральний комутатор у поліції намагався з’єднати його із відділом убивств, але там не брали слухавки, тож тепер його намагалися зв’язати із оперативним відділом кримінальної поліції. Із спальні почувся шум. Ланцюжок заскреготів об ліжкову решітку. Отже, стесолід – поганеньке снодійне.

– Оперативний відділок, – почувся спокійний негучний голос.

Туре мимоволі здригнувся.

– Так… я щодо винагороди за… цеє… того кілера, котрий застрелив хлопця з Армії спасіння.

– З ким я розмовляю й звідки ви телефонуєте?

– Туре. З Осло.

– А точніше?

Туре ковтнув слину. Небезпідставно він скористався правом приховати свій номер, тож знав, що зараз на дисплеї оперативної дільниці світиться «номер не визначено».

– Я маю змогу вам допомогти. – Голос у Туре трохи зірвався на фальцет.

– Спочатку маю дізнатись…

– Він тут. Руки й ноги закуті.

– Чи ви когось скували? Правильно?

– Він же кілер, убивця. Він небезпечний, на власні очі бачив його у ресторані, з пістолетом. Звати його Христо Станкич. Я прочитав це ім’я у газеті.

На хвилину на тому боці дроту запала тиша. Згодом знов пролунав голос, так само стишений, але вже менш безсторонній.

– Спокійно. Розповідайте, хто ви й де ви є, ми враз приїдемо.

– А як щодо винагороди?

– Якщо зрештою заарештують шуканого підозрюваного, я засвідчу, що ви допомогли нам.

– Й мені зразу сплатять винагороду?

– Так.

Туре замріявся. Про Кейптаун. Про різдвяних гномів під палючим сонцем. У телефоні щось заскрипіло. Він вдихнув повітря, готуючись відповісти, й раптом кинув оком на своє дорогезне дзеркало. Тієї ж миті враз збагнув три речі. Що то скрипнуло в телефоні. Й що високоякісних наручників у наборі для початківців за 599 крон поштою не придбаєш. І що, ймовірно, останнє своє Різдво він уже відсвяткував.

– Алло? – почулося в слухавці.

Туре Бйорген і радий був би відповісти, але тонка нейлонова мотузка з блискучими кульками, дуже подібними до ялинкових прикрас, перекрила потік повітря, необхідного для роботи голосових зв’язок.

Розділ 19

П’ятниця. 18 грудня. Контейнер

Четверо сиділи в авто, котре мчало крізь пітьму й заметіль дорогою, обрамленою високими заметами.

– Естгор туди, лівіше, – мовив Юн. Він сидів на задньому сидінні, обіймаючи перелякану Теа.

Халворсен звернув на путівець. Харрі споглядав розкидані то тут, то там садиби, які світилися то на узгір’ях, мов маяки, то у гаях.

Коли Харрі сказав, що квартира Роберта вже ненадійний прихисток, Юн сам запропонував Естгор. І наполіг, щоб Теа поїхала з ним.

Халворсен звернув між білою житловою будівлею та червоною стодолою.

– Ми зателефонуємо сусідові, попросимо його приїхати трактором й розчистити сніг, – мовив Юн, коли вони, потопаючи у свіжих заметах, просувалися до будинку.

– У жодному разі, – кинув Харрі. – Ніхто не має знати, що ви тут. Навіть у поліції.

Юн підійшов до стіни будівлі біля ґанку, відрахувавши п’ять дощок убік, встромив руку у сніг, а потім під дощану облямівку.

– Ось він. – У руці він тримав ключ.

Скидалось, що у помешканні ще холодніше, ніж на вулиці, фарбовані дерев’яні стіни вкрилися кригою, й голоси відбивалися гучною луною. Вони потупцювали, струшуючи із взуття сніг, пройшли у велику кухню з великим дерев’яним обіднім столом, буфетом, лавкою й пічкою у кутку.

– Я затоплю, – мовив Юн, видихнувши хмарину морозної пари. – Під лавкою є дрова, але треба б принести ще із сараю.

– Можу принести, – визвався Халворсен.

– Прокладіть стежку. На ґанку є дві лопати.

– Я з вами, – тихо пробурмотіла Теа.

Снігопад раптово ущух, розвиднілося. Харрі палив цигарку біля вікна, спостерігаючи, як Халворсен та Теа у білім місячнім сяйві прочищають стежину. У пічці тріщало вогнище, Юн навпочіпки сидів і дивився у полум’я.

– Як ваша дівчина поставилась до історії з Рагнхільд Гільструп? – спитав Харрі.

– Вона пробачила мені. Адже це було до неї.

Харрі пильно роздивлявся цигарку.

– Досі не маєте здогадів щодо того, чому Рагнхільд Гільструп прийшла до вашої оселі?

Юн похитав головою.

– Не знаю, чи ви зауважили, – мовив Харрі, – але нижня шухляда у вашому письмовому столі була зламана. Що в ній?

Юн знизав плечима.

– Особисті речі. Здебільшого, листи.

– Любовні? Приміром, від Рагнхільд?

Юн зашарівся.

– Я… я не пригадую. Здебільшого я їх усі повикидав, хоча, може, й зберіг один чи два. Але шухляду було замкнено.

– Щоб на них не натрапила Теа, лишившись сама у квартирі?

Юн повільно кивнув.

Харрі вийшов на ґанок, востаннє затягнувся цигаркою, кинув недопалок у сніг і добув з кишені мобільник. Гуннар Хаген відповів після третього гудка.

– Я перевіз Юна Карлсена в іншу оселю, – мовив Харрі.

– Точніше.

– Нема потреби.

– Даруйте?

– Це місце безпечніше за попереднє. Халворсен чергуватиме тут уночі.

– Де, Холе?

– Тутечки.

Слухаючи мовчання у слухавці, Харрі здогадувався, що буде далі. Нарешті Хаген знов озвався, заговорив тихо, але чітко:

– Холе, ваш начальник щойно поставив вам конкретне питання. Не відповідати – нехтувати наказ. Чи я зрозуміло висловився?

Харрі часто спадало на думку, що було б ліпше, аби він був влаштований інакше, аби мав трохи більше інстинкту виживання у суспільстві, котрий властивий більшості людей. Але у нього його немає, та й ніколи не було.

– Чому вам конче треба це знати, Хагене?

У Хагена голос затремтів від люті.

– Я скажу, Холе, коли вам буде дозволено ставити питання. Зрозуміли?

Харрі чекав. Чимало. А почувши, як Хаген глибоко зітхнув, мовив:

– Садиба Скансен.

– Що?

– Прямо на схід, не доїжджаючи Стрьомма, поліцейського полігона у Льоренскуге.

– Отакої, – зрештою мовив Хаген.

Харрі відключився, набрав наступний номер, споглядаючи осяяну місяцем Теа, котра дивилася у бік нужника. Вона зупинилася й вже не розчищала сніг, завмерши, ніби її заціпило, у дивній позі.

– Скарре слухає.

– Це Харрі. Які новини?

– Ніяких.

– Жодних підказок?

– Нічого істотного.

– Але люди телефонують?

– Ще б пак! Адже ж почули, що пообіцяли винагороду. Як на мене, погана думка. Лише зайвої праці нам додала.

– Що розповідають?

– А що вони можуть розповідати? Дають опис схожих облич, які зустрічали. Найкумедніше, що в оперативну дільницю зателефонував дивак і повідомив, що Станкич лежить у нього, прикутий до ліжка, й розпитував, чи цього стане для винагороди.

Харрі дочекався, поки Скарре нарегочеться.

– А як вони дізнались, що він збрехав?

– Не знадобилося перевіряти. Він поклав слухавку. Мабуть, спантеличився. Казав, що бачив Станкича раніше. З пістолетом у ресторані. А ви що поробляєте?

– Ми… Даруй, як ти сказав?

– Я гадав…

– Ні. Щодо того, що він бачив Станкича з пістолетом.

– Ги-ги. Ох і уява у людей, отакезна-а-а, га?

– Ану з’єднай мене із черговим з оперативної дільниці, з яким ти розмовляв.

– Але ж…

– Ну ж бо, Скарре.

Скарре перемкнув зв’язок. Харрі перебалакав зі старшим і вже після кількох фраз попросив почекати на лінії.

– Халворсене! – Голос Харрі покотився двором.

– Слухаю. – Халворсен вийшов у місячне сяйво перед сараєм.

– Як звали офіціанта, який бачив у туалеті чоловіка з пістолетом, замащеним милом?

– Як я можу пам’ятати таке?

– Мені начхати, ану згадай.

У нічній тиші, між стінами будинку та сараю, котилася луна.

– Туре наче. Щось таке.

– Саме так! Він і по телефону назвався Туре. А тепер-но, хлопче, згадай прізвище.

– Е-е, Бйорг? Не так. Бйоранг? Ні…

– Ну ж бо, Лев Яшин!

– Бйорген. Саме так, Бйорген.

– Кидай лопату, стрибай у машину, дозволяю мчати як навіжений.

На них уже чекала патрульна машина, коли двадцять хвилин по тому вони проминули Весткантторг, звернувши на Шивес-гате, до будинку Туре Бйоргена, адресу якого черговий дізнався у метрдотеля «Бісквіта».

Зрівнявшись із патрульною машиною, Халворсен пригальмував і опустив віконце.

– Третій поверх, – мовила жінка-поліцейський, що сиділа за кермом, показуючи на сіре вікно на сірому фасаді.

Харрі перехилився через Халворсена, щоб поглянути на вікно.

– Ми з Халворсеном зійдемо у квартиру. Один з вас лишиться тут, на зв’язку із оперативною дільницею, інший піде з нами, спостерігатиме за чорним входом. Чи ви маєте у багажнику гвинтівку? Я позичу.

– Маємо, – відповіла жінка-поліцейський.

Її колега нахилився до вікна.

– Ви Харрі Холе, чи не так?

– Так.

– В оперативній дільниці казали, що ви не маєте дозволу на зброю.

– Не мав.

– А-а.

Харрі посміхнувся.

– Проспав перші осінні стрільби. Але можу вас втішити: під час других я був третім з цілого корпусу. Зрозуміло?

Патрульні перезирнулися.

– Гаразд, – пробурмотів поліцейський.

Харрі розчинив дверцята, захололі ґумові прокладки хруснули.

– Отож, перевірмо, що то був за дзвінок.

Вдруге за останні два дні Харрі тримав у руках МР-5, коли дзвонив по домофону до такого собі Сеєрстедта, пояснюючи потім переляканій жінці, що вони поліцейські. Тож, підійшовши до вікна, вона має змогу у цьому переконатися, а вже потому відчинити двері. Саме так вона й вчинила. Жінка-поліцейський пішла у двір, стала там, у той час як Халворсен разом з Харрі зійшли угору сходами.

Латунна табличка з чорним написом «Туре Бйорген» виблискувала над дзвінком. Харрі згадав, як Б’ярне Мьоллер, під час першого аррешту, навчив його простого, але вельми дієвого способу визначити, чи є хто вдома. Він приклав вухо до скла на дверях. Анічичирк.

– Заряджений і знятий із запобіжника? – прошепотів він на вухо напарникові.

Халворсен, добувши службовий револьвер, став біля стіни, ліворуч від дверей.

Харрі подзвонив.

Затамував подих. Прислухався.

Подзвонив ще раз.

– Ламати чи не ламати – ось питання, – прошепотів Харрі.

– Тоді треба зателефонувати ад’ютанту поліції і спершу отримати дозвіл на обшук.

Брязкання скла обірвало слова Халворсена, приклад автомата вдарив у двері. Харрі стрімко встромив руку у двері й відімкнув їх.

Вони прослизнули до передпокою, Харрі жестом показав Халворсенові, які двері треба перевірити. А сам швидко попростував у вітальню. Порожньо. Та він враз зауважив, що по люстру над телефоном вдарили чимось твердим. Посередині випав округлий уламок, а від отвору, ніби від чорного сонця, до оздобленої золоченої рами простягалися чорні промені. Харрі зосереджено глянув на непричинені двері у дальньому кінці вітальні.

– На кухні та у ванній порожньо, – прошепотів за спиною Халворсен.

– Гаразд, будь напоготові.

Харрі посунув до дверей. Він уже відчув. Якщо тут щось і є, то його приховують саме ці двері. На вулиці заторохтів дефектний вихлоп. Вдалині заскімлили гальма трамвая. Харрі зауважив, що інстинктивно зігнувся. Ніби силкуючись зменшитися.

Він штовхнув двері автоматним дулом, стрімко увійшовши, притулився до стіни, щоб супротивник не зауважив його обрисів у одвірку. Не відпускаючи пальцем курка, чекав, поки очі призвичаяться до темряви. Проти світла, що падало з вітальні, він побачив велике ліжко з латунними спинками. З-під ковдри виглядала пара голих ніг. Зробивши крок уперед, він схопив однією рукою кутик ковдри і відкинув її.

– Святий Боже! – не втримався Халворсен. Він стояв у одвірку й, недовірливо дивлячись на ліжко, повільно опустив револьвер.

Глянувши на колючий дріт над огорожею, почав примірятися. Розбігся й скочив. Поліз угору, ніби гусінь, достоту як вчив Бобо. Пістолет, що лежав у кишені, вдарив у живіт, коли він перевалювався тілом через сітку. Стоячи на іншому боці вкритого кригою асфальту, при ліхтаревому світлі, зауважив, що неабияк пошматував синю куртку. З пройми стирчав білий синтепон.

Якийсь звук змусив його сховатися у тіні контейнерів, котрі рівними рядками стояли один на одному на великій прибережній території. Прислухався, роззирнувся. Вітер тихо стогнав у розсохлих вікнах дерев’яного барака.

Не знати чому він мав відчуття, що за ним стежать. Ні, не стежать, але його помічено, виявлено. Хтось знає, що він тут, навіть не бачачи його. Він обійшов поглядом освітлений паркан – чи немає сигналізації. Таки немає.

Обійшовши два ряди контейнерів, він знайшов один незамкнений. Залізши у непроглядну темряву, враз збагнув, що нічого не вийде, адже якщо заснути тут, то він до смерті задубіє. Відчув, як рухається повітря, зачиняючи двері, ніби побував усередині брили, яку перевозять.

Газетний папір шарудів на кожному кроці, треба зігрітися.

Ззовні йому знов здалося, що за ним стежать. Покрокував до барака, схопив відстовбурчену дошку й сіпнув. Сухо хруснувши, вона відпала. Йому здалося, що щось навколо стрімко рухалося. Але бачив лише мерехтливі вогні затишних готелів біля Центрального вокзалу й темну пащу свого сьогоднішнього притулку. Відірвавши ще дві дошки, він повернувся до контейнера. Там, де снігу нападало небагацько, виднілися сліди від лап. Великих лап. Сторожовий пес. Чи ці сліди й раніше тут були? Він наламав друзок, притуливши дошки до залізної стіни, просто біля входу у контейнер. Двері не причинив, сподіваючись, що частково дим витягне назовні. Сірники, які прихопив у Притулку, лежали у тій же кишені, що й пістолет. Підпаливши газету, він встромив її під друзки, простягнув над вогнем руки. Полум’ям освітило іржаву стіну.

Він згадував переляканий погляд офіціанта, коли той, дивлячись у дуло пістолета, вивертав з кишень дрібні гроші, запевняючи, що більше нічого не має. Стало на гамбургер та квиток у метро. Замало, щоб знайти притулок, сховатися, зігрітися, поспати. Та ще й офіціант, йолоп, бовкнув, що вже повідомив у поліцію й вони вже виїхали. Тому він вчинив так, як мусив.

Полум’ям освітлювало сніг знадвору. Його увага була прикута до собачих слідів просто біля входу. Дивно, що він не зауважив їх, коли вперше наблизився до контейнера. Він прислухався до власного дихання, котре відбивалося луною від стін залізного ящика й лунало так, що здавалось, ніби поруч є ще хтось, а погляд роздивлявся сліди. Він заціпенів. Його сліди перетинали псячий слід. А посеред відбитка власного черевика він зауважив слід від лапи.

Рвучко зачинивши двері, він у глухому гуркоті загасив вогнище, лише краї газети дотлівали у непроглядній темряві. Дихання прискорилось. Ззовні щось є, щось полює на нього, учуває його, впізнає. Він затамував подих. І враз зрозумів: це щось не зовні. І чув він не луну свого дихання. Воно тут, всередині. Розпачливо поліз у кишеню за пістолетом, але тільки-но й встиг подивуватись, що не чутно ані гарчання, ані жодного іншого звуку. Й нарешті почув – як тихо шкрябають кігті, що відштовхуються від залізної долівки. Він устиг лише руку здійняти, як щелепи зціпились навколо неї, як від болю думки посипались дощем осколків.

Харрі дивився на ліжко й на те, що, ймовірно, було Туре Бйоргеном. Підійшов Халворсен, ставши поряд, прошепотів:

– Святий Боже! Що тут сталося?

Не відповівши, Харрі відстібнув застібку на чорній масці, що затуляла обличчя чоловіка, котрий лежав на ліжку, витягнув затичку. Нафарбовані губи й підмальовані чорним очі враз нагадали йому Роберта Сміта, вокаліста гурту «К’юе».

– Чи це той офіціант, з яким ти розмовляв у «Бісквіті»? – спитав Харрі, краєчком ока оглядаючи кімнату.

– Наче. Боже, що він нап’яв на себе?

– Латекс, – відповів Харрі, доторкнувся пучками до металевих ошурок на простирадлі і, взявши кілька дрібних ошурок на пучку, поклав поряд з напівпорожньою склянкою з водою на столикові біля ліжка. Там лежала пігулка. Харрі роздивився її.

– Збочення це, – простогнав Халворсен.

– Це один з різновидів фетишизму, – мовив Харрі. – Загалом не більше збочення, ніж коли дивишся на жінку у міні-спідниці та поясі з панчохами, чи що там тебе заводить.

– Уніформи, – сказав Халворсен. – Найрізноманітніші. Як у медсестер, на парковці у…

– Досить, – обірвав його Харрі.

– Яка твоя думка? – спитав Халворсен. – Пігулками вкоротив собі віку?

– Це ти його спитай, – мовив Харрі, узявши зі столика коло ліжка склянку, вихлюпнув воду на обличчя на подушці. Халворсен, роззявивши рота, витріщився на інспектора.

– Якби ти не був такий упевнений наперед, що він наклав на себе руки, ти б розчув, що він дихає, – пояснив Харрі. – Це стесолід. Не набагато гірший за валіум.

Чоловік на ліжку позіхнув. Потім скривився, закашлявся. Харрі сів скраю постелі, чекаючи, поки до смерті перелякані, але крихітні зіниці офіціанта сфокусуються на його постаті.

– Ми з поліції, Бйоргене. Даруй, що отак вдерлися до тебе, та ми вважали, що у тебе є дещо, що ми шукаємо. Хоча, з усього видно, що його вже тут немає.

Очі на подушці двічі змигнули.

– Ви про що? – заскиглив Бйорген. – Як ви сюди увійшли?

– Двері, – мовив Харрі. – До всього у тебе цього вечора був гість.

Чоловік замотав головою.

– Так ти казав поліцейському по телефону, – пояснив Харрі.

– Ніхто у мене не гостював. Й у поліцію я не телефонував. Мій номер не визначається. Ви не можете відстежити дзвінок.

– О, ще й як! Поміж тим, я й слова не сказав про те, що ти телефонував. Телефоном ти повідомив, що дехто прикутий до ліжка, й я бачу на простирадлі ошурки від латунного узголів’я. Та й дзеркалу отам було непереливки. Він утік, Бйоргене?

Той спантеличено водив очима то на Харрі, то на Халворсена.

– Він тобі погрожував? – Харрі говорив тихо, монотонно. – Казав, що повернеться, якщо хоч словом прохопишся, адже так? І ти боїшся?

Бйорген роззявив рота. Може, через його шкіряну маску Харрі спало на думку, що він скидається на заблукалого пілота. Роберт Сміт у відключці.

– Вони завжди таке кажуть, – мовив Харрі. – Але знаєш, якби він не жартував, то ти б уже був на Божій дорозі.

Хлопець вирячився на Харрі.

– Чи ти знаєш, куди він пішов, Бйоргене? Чи він узяв щось? Гроші, одяг?

Мовчання.

– Ну ж бо, кажи. Це істотно. Він замірився знайти й вбити ще одну людину в Осло.

– Гадки не маю, про що ви говорите, – прошепотів Туре Бйорген, не зводячи з Харрі очей. – Якщо ваша ласка, йдіть собі, га?

– Звісно, ми підемо. Але май на увазі, що ти добряче ризикуєш, ми можемо звинуватити тебе у переховуванні убивці-втікача. А у найгіршому випадку закон поставиться до цього, як до співучасті в убивстві.

– Чим ви це доведете? Добре, може, я й телефонував у поліцію. Блеф. Розважитися прагнув. То й що?

Харрі підвівся.

– Як забажаєш. Ми йдемо. Вдягнися, збери лахи. Я пришлю за тобою наших людей, Бйоргене.

– За мною?

– Заарештуємо тебе, – Харрі кивнув Халворсену, мовляв, ідемо.

– Заарештуєте? Мене? – Скигління наче корова язиком злизала. – За що? Ви ж ні греця не доведете.

Харрі показав йому пігулку, яку тримав між пальців.

– Стесолід продають за рецептом, як наркотики на кшталт амфетаміну чи кокаїну, Бйоргене. Отож, навіть якщо покажеш рецепт, ми маємо заарештувати тебе за зберігання наркотику. До двох років ув’язнення.

– Жартуєте, га? – Бйорген трохи підвівся з ліжка, схопив з долівки ковдру. Мабуть, лише зараз допетрав, який має вигляд.

Харрі попростував до дверей.

– Я, власне, цілком з тобою згодний, Бйоргене, норвезьке законодавство страшенно суворе стосовно легких наркотиків. Тому за інших обставин я, може, дивився б на це крізь пальці. Бувай.

– Стривайте!

Харрі зупинився чекаючи.

– Його б-брати5… – пробурмотів Туре Бйорген.

– Брати?

– Він сказав, що коли з ним щось в Осло станеться, його брати прийдуть за мною. Себто якщо його заарештують чи уб’ють, вони обов’язково за мною прийдуть. Сказав, що його брати зазвичай використовують кислоту.

– У нього немає братів! – гаркнув Харрі.

Туре Бйорген звів голову, глянув на височенного поліцейського й здивовано мовив:

– Немає?

Харрі повільно захитав головою.

Бйорген заламував руки.

– Я… я випив пігулки лише тому, що мені терпець урвався. Вони ж від цього, хіба ні?

– Куди він пішов?

– Він не казав.

– Грошей у тебе взяв?

– Взяв дрібноту, а потім пішов. А я… я сидів тут, і так мені лячно було… – Він раптом схлипнув й замовк, зігнувшись під ковдрою. – Мені й зараз лячно.

Харрі глянув на хлопця, що плакав.

– Якщо бажаєш, сьогодні можеш переночувати у КПЗ.

– Ні, я тут залишуся, – знов схлипнув Бйорген.

– Гаразд. Хтось із наших людей навідається до тебе зранку. Потеревенити.

– Добре. Стривайте! Якщо ви заарештуєте його…

– Слухаю.

– Винагорода ще чинна, адже так?

Полум’я запалало щосили. Воно відбивалося у трикутному скельці, котре він витягнув з розбитого вікна у бараці. Він приніс ще дров і відчув, що почав відтавати. Вночі буде гірше, але ж він живий. Перев’язав скривавлені пальці шматком сорочки, який відтяв за допомогою скельця. Собачі щелепи зціпилися навколо руки, що тримала пістолет. Навколо пістолета.

На стіні контейнера витанцьовувала тінь чорного метцнера, підвішеного до стелі. Паща роззявлена, тіло випростане, задубіле в останній німій атаці. Задні лапи зв’язано сталевим дротом, що проходять крізь щілини у гофрованому залізному дахові. Кров з пащі й отвору за вухом, з якого вийшла куля, поволі крапала додолу. Він так і не збагнув, що змусило його пальці натиснути на курок – власні м’язи чи собачий укус, але він ніби досі відчував тремтіння, що прокотилося контейнером після того, як він вистрілив. Всьоме відтоді, як він опинився у цьому триклятому місті. Тепер у обоймі зосталась лише одна куля.

Певна річ, однієї вистачить, але от як знайти Юна Карлсена? Він має натрапити на когось, хто виведе його на слід того чоловіка. Він згадав про поліцейського. Харрі Холе. Ім’я наче у нього незвичайне. Мабуть, знайти його буде зовсім неважко.

Частина третя

Розп’яття

Розділ 20

П’ятниця, 18 грудня. Храм

Сяюче табло біля «Віка-Атріуму» показувало мінус вісімнадцять, вже було безмаль дев’ята вечора, коли Харрі та Халворсен, стоячи у скляному ліфті, споглядали, як фонтан із тропічними рослинами опускається униз, стаючи чимраз меншим.

Халворсен хотів був щось сказати, але передумав. І враз знов роззявив рота.

– Скляний ліфт – чудова річ, – мовив Харрі. – Так приємно їхати угору.

– О, звісно.

– Вступ та питання – твоя справа. Потому поволі у справу включуся я. Згода?

Халворсен кивнув.

Щойно вони сіли в авто, навідавшись до Туре Бйоргена, як зателефонував Гуннар Хаген, просячи поїхати у «Віка-Атріум», де на них чекають Алберт та Мадс Гільструпи, батько та син, ладні дати свідчення. Харрі на те зауважив, що зазвичай процедура не передбачає, щоб поліцію викликали для надання свідчень й що він доручив зайнятися цим Скарре.

– Алберт – давній знайомий начальника поліції, – пояснив Хаген. – Щойно він зателефонував, кажучи, що вони готові надати свідчення, але тільки керівникові розслідування. Без адвоката, й це – плюс.

– Гаразд…

– Чудово. Вдячний за вашу люб’язність.

Отже, цього разу це не наказ.

Невисокий добродій у синьому светрі чекав на них біля ліфта.

– Алберт Гільструп, – сказав він, ледь розтуливши беззубого рота, й швидко та рішуче потиснув Харрі руку. Посивілий, зі зморшкуватим, загрубілим обличчям, проте з молодими очима, що недовірливо розглядали Харрі, поки він не завів їх у двері з написом «Гільструп АТ».

– Маю застерегти, що те, що трапилось, було сильною уразою для мого сина, – мовив Алберт Гільструп. – Тіло так замордовано, а Мадс, на жаль, має дуже чуттєву натуру.

За манерою висловлюватися Харрі дійшов висновку, що Алберт Гільструп або реаліст, який усвідомлює, що небіжчикам уже нічим не зарадиш, або невістка не надто була мила його серцю.

У маленькій, але зі смаком умебльованій вітальні висіли відомі картини з норвезькими національно-романтичними пейзажами, котрі Харрі бачив багато разів. От лише зараз він не був певний, що перед ним висять репродукції.

Коли вони увійшли до просторого кабінету, Мадс Гільструп сидів, уп’явшись очима у скляну стіну, що виходила на дворище. Батько кахикнув, і син поволі озирнувся, наче його висмикнули з марення, яке він полишати не бажав. Найперше, що впало в око Харрі, що син зовсім не схожий на батька. Вузьке обличчя з лагідними округлими рисами, кучеряве волосся – Мадс Гільструп на вигляд ніби мав років двадцять з гаком, хоча, як порахував Харрі, йому вже добре за тридцять. Може, справа у погляді карих очей і у дитячій безпорадності; Мадс наче лише тепер зауважив їх, підвівся.

– Вдячний, що прийшли, – хрипко прошепотів він, потискаючи Харрі руку так сердечно, що той на мить замислився, чи не сплутав Мадс його, поліцейського, зі священиком.

– Нема за що! – мовив Харрі. – Ми все одно збиралися поговорити з вами.

Алберт Гільструп знов кахикнув і розкрив рота, що здавався отвором у дерев’яній масці.

– Мадс прагне подякувати вам за те, що згодились на наше прохання прийти сюди. Ми гадали, ви радше захочете побалакати у відділку.

– А я гадав, що ви захочете зустрітися з нами у власній оселі, – сказав Харрі, звертаючись до Гільструпа-молодшого.

Мадс невпевнено скосив погляд на батька й лише потому, як чоловік ледве кивнув, відповів:

– Наразі я не в змозі там бути. Так там… порожньо. Сьогодні заночую удома.

– У нас, – виправив батько, кинувши на сина погляд, який, на думку Харрі, мав висловлювати співчуття, але від нього набагато більше відгонило презирством. Усі повсідалися, батько й син поклали перед Харрі та Халворсеном візитівки. Халворсен у відповідь зробив те саме. Гільструп-старший питально глянув на Харрі.

– Мої ще не надрукували, – відповів Харрі, що, як завжди, було правдою. – Але ми з Халворсеном укупі працюємо, тож, у разі потреби, телефонувати йому.

Халворсен прокашлявся:

– Маємо до вас кілька питань.

Питаючи, Халворсен намагався визначити пересування Рагнхільд Гільструп того дня, що вона робила у помешканні Юна Карлсена, хто міг би бажати їй смерті. У відповідь на всі питання батько та син лише хитали головами.

Харрі пошукав поглядом молочник. Він почав з кави. Безсумнівна ознака наближення старості. Кілька тижнів тому він поставив беззастережний шедевр «Бітлз» «Клуб самотніх сердець сержанта Пеппера». Й розчарувався. Цей альбом теж зістарився.

Халворсен читав питання з нотатника й занотовував, не підводячи очей. Спитав у Мадса Гільструпа, де він був з дев’ятої до десятої ранку, тобто, як свідчить звіт судмедексперта, у приблизний час смерті Рагнхільд Гільструп.

– Він був тут, – відповів Алберт Гільструп. – Ми разом працювали тут протягом цілого дня. Ми маємо провести серйозну реорганізацію. – Він повернувся до Харрі. – Ми не мали сумнівів, що ви про це спитаєте, я читав, що поліція завжди найпершим підозрює чоловіка.

– І цілком небезпідставно, – зауважив Харрі. – Як свідчить статистика.

– Згоден, – кивнув Алберт Гільструп. – Але цього разу про статистику не йдеться, шановний. Це – реальність.

Харрі перехопив погляд ясно-блакитних очей Гільструпа-старшого. Халворсен поглянув на колегу, ніби остерігаючись його.

– Отже, покладатимемося на реальність, – мовив Харрі. – Менше хитати головою, а більше розповідати. Мадсе?

Мадс рвучко підвів голову, наче задрімав і раптово прокинувся. Харрі, почекавши, зазирнув йому у вічі:

– Що ви знали про стосунки Юна Карлсена та вашої дружини?

– Стривайте! – випалив дерев’яний рот Алберта Гільструпа. – Можливо, з вашими звичайними свідками така безцеремонність і доречна, але не зараз.

Харрі зітхнув.

– Якщо хочете, Мадсе, ваш батько залишиться тут. Але при потребі я виставлю його за двері.

Алберт Гільструп розреготався. Як регоче людина, що звикла до перемог і тепер, нарешті, зустріла рівного собі супротивника.

– Скажіть, інспекторе, чи я муситиму зателефонувати своєму другові, начальнику поліції, повідомляючи, як його підлеглі поводяться з чоловіком, який щойно втратив дружину?

Харрі мав на думці відповісти, але Мадс випередив його, навдивовижу граційно й неквапливо звівши руку:

– Ми маємо докласти всіх зусиль, щоб знайти його. Допомогти один одному. – Вони чекали, але погляд Мадса знов повернувся до скляної стіни-вікна, й він більше нічого не сказав.

– All right, – сказав Алберт Гільструп, вимовляючи на британський манір. – Ми говоритимемо, але за однієї умови. Лише з вами, Холе, віч-на-віч. Ваш помічник почекає у приймальні.

– Ми так не працюємо, – відрізав Харрі.

– Ми намагаємося співпрацювати з вами, Холе, але ця вимога не підлягає обговоренню. Інакше доведеться вести розмову через нашого адвоката, зрозуміло?

Харрі дочекався, поки закипить лють. Але вона його так і не охопила, тож він більше не мав сумнівів: дійсно, він-таки постарішав. Кивнув Халворсенові, той здивувавсь, але схопився на ноги. Алберт Гільструп дочекався, поки за ним зачиняться двері.

– Так, ми знаємося з Юном Карлсеном. Мадс, Рагнхільд та я зустрічалися з ним в Армії спасіння як із радником з економічних питань. Зробили вельми звабливу пропозицію йому особисто, та, попри те, він відхилив її. Безсумнівно, людина порядна й чесна. Утім, може, він і залицявся до Рагнхільд, не він перший, не він останній. Гадаю, на перших шпальтах подружні зради вже давно не сенсація. Але те, на що ви натякаєте, особисто для Рагнхільд було неможливим. Повірте мені, я чимало років знав цю жінку. Вона не лише улюблений член родини, вона ще й особистість із твердим характером.

– А якщо я скажу вам, що вона мала ключі від квартири Юна Карлсена?

– Я більше не хочу цього чути! – відрізав Алберт Гільструп.

Харрі поглянув на скляну стіну, на Мадса, що в ній відбивався, а батько поміж тим вів далі:

– Дозвольте, я розтлумачу, чому ми прагнули з вами особистої зустрічі, Холе. Ви – головний слідчий у справі, тож ми збиралися призначити певний бонус, коли ви спіймаєте убивцю Рагнхільд. Точніше – двісті тисяч крон. Цілком таємно.

– Перепрошую? – перепитав Харрі.

– Гаразд, – мовив Гільструп. – Щодо суми можна поторгуватися. Найголовніше для нас – щоб для вас ця справа стала першочерговою.

– Чи ви намагаєтеся підкупити мене?

Алберт Гільструп мляво посміхнувся.

– Ви занадто бурхливо зреагували, Холе. Обміркуйте нашу пропозицію. Ви можете віддати гроші у фонд допомоги удовицям поліцейських, це вже нас не обходить.

Харрі нічого не відповів. Алберт Гільструп ляснув долонями по столу.

– Гадаю, на цьому наша зустріч добігає кінця. Триматимемося на зв’язку, інспекторе.

Халворсен позіхав, безшумно й м’яко з’їжджаючи ліфтом, саме так, як йому видавалось, янголи з пісні невидимо злітають на землю.

– Чому ти відразу не витурив татуся? – спитав він.

– Він кумедний чолов’яга.

– Про що ви говорили за моєї відсутності?

– Що Рагнхільд – чудова жінка, котра не могла мати роман з Юном Карлсеном.

– Чи вони самі цьому ймуть віри?

Харрі знизав плечима.

– А про щось інше розмовляли?

Харрі не поспішав відповідати.

– Ні, – врешті сказав він, дивлячись униз на зелену оазу із фонтаном серед мармурової пустки.

– Про що розмірковуєш? – спитав Халворсен.

– Наразі сам не розберу. Мадс Гільструп посміхався.

– То й що?

– Я бачив його відображення у вікні. Чи ти зауважив, що Алберт Гільструп скидається на дерев’яну ляльку? З якими виступають черевомовці.

Халворсен захитав головою.

Вони попростували по Менкедамсвейєн у бік Концертної зали, біля якої тротуаром снували люди, обвішані різдвяними подарунками.

– Морозно. – Харрі здригнувся. – Прикро, що холодом притискає вихлопні гази до землі. Душачи місто.

– Хай там як, а це ліпше, ніж важкий сморід лосьйону в кабінеті, – зауважив Халворсен.

Біля службового входу у Концертну залу висіла афіша про різдвяний концерт Армії спасіння. На тротуарі перед афішею сидів хлопчина, простягаючи до перехожих порожню картонну кружку.

– А Бйоргену ти набрехав, – мовив Халворсен.

– Про що?

– Два роки за одненьку пігулку стесоліда? Та ще й, можливо, у Станкича й справді дев’ять мстивих братів.

Харрі, знизавши плечима, зиркнув на годинник. Він уже запізнився на зібрання анонімних алкоголіків. Либонь, саме час послухати слово Боже.

– Та коли Ісус знову зійде на землю, хто спроможеться упізнати Його? – виголосив Давид Екхоф, й полум’я свічки перед ним затремтіло. – Може, Спаситель уже блукає серед нас, просто у цьому місті?

Серед зібрання у просто умебльованому приміщенні з білими стінами прокотився негучний гомін. У Храмі не було ані образів на вівтарі, ані вівтарних перил, лише лава між зібранням та підвищенням, щоб можна було стати навколішки й сповідатися у власних гріхах. Обійшовши поглядом паству, командувач, ефектно помовчавши, продовжив:

– Адже хоч Матвій пише, що Спаситель прийде «у славі Своїй й усі Янголи вкупі із Ним», написано ще й таке: «Був подорожнім, й не прийняли Мене, був голий, та й не вдягли Мене, нездужав у темниці, але не провідали Мене».

Давид Екхоф перевів подих, перегорнув сторінку й, оглянувши зібрання, повів далі, не опускаючи погляду у Писання:

– Тоді Йому праведні й скажуть у відповідь: «Господи, коли то Тебе ми голодного бачили і не нагодували, або спрагненого і не напоїли? Коли то Тебе мандрівником ми бачили і не прийняли, чи нагим і не зодягли? Коли то Тебе ми недужого бачили, чи у в’язниці і до Тебе не прийшли?» Тоді Він відповість їм і скаже: «По правді кажу вам: чого тільки одному з найменших цих ви не вчинили, Мені не вчинили! І ці підуть на вічную муку, а праведники на вічне життя». – Командувач ляснув долонею по кафедрі. – Ці слова Матвія – то бойовий заклик, виголошення війни егоїзму та безсердечності! – прогримів він. – Й ми, солдати Армії спасіння, віримо, що наприкінці часів прийде загальний суд, що праведні матимуть вічне блаженство, а грішники – вічну кару.

Коли командувач закінчив проповідь, настав час вільних свідчень. Літній чоловік розповів про бійку на Стурторв, коли вони здобули перемогу словом Божим й в ім’я Ісуса. Потім наперед виступив молодший чоловік, сказавши, що завершатимуть зібрання шістсот сімнадцятим псалмом. Він став перед зодягнутим у мундири оркестром, що складався із восьми духових інструментів і барабана, яким орудував Рікард Нільсен, й махнув паличкою. Зігравши вступ, диригент обернувся до зібрання, й усі гуртом заспівали. У Храмі гучно залунав спів:

– Майори, спасіння стяг, священний похід розпочато!

Потому на кафедру знов зійшов Давид Екхоф:

– Любі друзі! Насамкінець нашого зібрання дозвольте повідомити, що сьогодні у канцелярії прем’єр-міністра підтвердили, що пан прем’єр-міністр буде присутнім на нашому щорічному різдвяному концерті.

Новину привітали спонтанними оплесками. Люди повставали й, жваво перемовляючись, поволі посунули до виходу. Лише Мартіна Екхоф, як видавалося, поспішала. Харрі, сидячи на задній лаві, спостерігав, як вона крокує центральним проходом, у вовняній спідниці, чорних панчохах і чобітках «Док Мартенс», такого самого бренду, як у нього, на голові – біла плетена шапочка. Вона глянула на нього без тіні впізнання. Потім всміхнулася. Харрі підвівся.

– Привіт, – промовила вона, схиливши голову набік. – Через роботу чи духовну спрагу втамувати?

– Та як сказати. Ваш батько – справжній красномовець.

– У п’ятдесятників він би став світовою зіркою.

Харрі здалося, що серед натовпу за її спиною прошмигнув Рікард.

– Знаєте, у мене є кілька питань. Якщо ви не проти погуляти на морозі, я проведу вас додому.

Мартіна вагалася.

– Певна річ, якщо ви збираєтесь вже додому, – поспіхом додав він.

Мартіна, роззирнувшись, відповіла:

– Краще я вас проведу, нам по дорозі.

Повітря на вулиці вологе, важке, просякнуте смородом жирних солоних вихлопів.

– Відразу до справи, – мовив Харрі. – Адже ви знаєтеся з обома – і з Робертом, і з Юном. Чи можливо, щоб Роберт прагнув братової смерті?

– Та ви про що?

– Поміркуйте, перш ніж відповісти.

Силкуючись не послизнутися, вони проминули театр мініатюр «Павукова голова». На вулицях безлюдно, час різдвяних бенкетів уже майже добіг кінця, але на Пілестредет досі снували таксі з вирядженими пасажирами напідпитку.

– Роберт був трохи нерозважливий, – мовила Мартіна. – Але щоб убити? – Вона жваво захитала головою.

– Може, він когось найняв?

Мартіна знизала плечима:

– Я не дуже близько зналася з Юном та Робертом.

– Чому? Ви ж, так би мовити, зростали разом.

– Звісно. Але я з небагатьма спілкувалася. Мені більше була до серця самотність. Як і вам.

– Мені? – здивовано перепитав Харрі.

– Самотній вовк враз пізнає рідну душу, авжеж.

Харрі глянув на неї косим оком, перехопивши насмішливий погляд.

– Ви, певно, з тих хлопців, котрі завжди йдуть своїм шляхом. Захопливим, непрохідним.

Харрі посміхнувся, захитав головою. Вони саме проминали нафтові діжки біля обідраного, але яскравого фасаду «Бліца».

– Пригадуєте, як вони у вісімдесят другому зайняли цей будинок, і там відбувалися концерти панкових гуртів, як-от «М’ясо», «Гидкі хлопи» тощо.

Мартіна засміялася:

– Ні. Я у той час тільки в школу почала ходити. А «Бліц» взагалі для наших, з Армії спасіння, не надто підходяще місце.

Харрі криво всміхнувся:

– Так, часом я навідувався туди. Принаймні спочатку, коли ще вважав, що цей заклад саме для таких, як я, для аутсайдерів. Але й там був чужинцем. Адже у «Бліці» врешті все теж зводилось до однаковості та групового мислення. У демагогів було свободи рівно стільки, як і у…

Харрі замовк, але Мартіна доказала замість нього:

– Як і у мого батька у Храмі сьогоднішнім вечором?

Харрі позасовував руки глибше у кишені.

– Я лише мав на увазі, що коли намагаєшся віднайти відповіді власним розумом, стрімко стаєш самотнім.

– І яку відповідь наразі віднайшли ваші самотні мізки? – Мартіна взяла його під руку.

– Скидається, ніби Юн та Роберт мали чимало романів за плечима. Й що такого надзвичайного у Теа, що обоє упадали саме за нею?

– Роберт зацікавився Теа? Мені так не видавалось.

– Так Юн казав.

– Я вже зауважувала: ми небагато спілкувалися. Але я пригадую, що влітку, коли ми бували разом у Естгорі, Теа була популярною серед інших хлопців.

– Суперництво?

– Хлопцям, що вирішили стати офіцерами, треба знайти собі дівчат у Армії спасіння.

– Справді? – здивувався Харрі.

– Хіба ж ви не знали? Якщо одружишся із чужинкою, зі сторони, враз втратиш роботу в Армії. Усю систему влаштовано так, щоб одружені офіцери працювали укупі. Позаяк мають спільне покликання.

– Суворо.

– Ми – військова організація, – мовила Мартіна без крихти іронії.

– І хлопці знали, що Теа стане офіцером, незважаючи на те, що вона – дівчина?

Мартіна посміхаючись захитала головою:

– Мало ви обізнані про Армію спасіння. Дві третини наших офіцерів – жінки.

– А командувач – чоловік? І головний управитель теж?

Мартіна кивнула:

– Засновник нашої організації Вільям Бут казав, що найкращі його люди – то жінки. А загалом у нас все так само, як і у решти суспільства. Дурні, пихаті чоловіки командують розумними жінками, які бояться висоти.

– Отже, хлопці щоліта боролися за право командувати Теа?

– Певний час – так. Несподівано Теа припинила приїздити в Естгор, й проблема розчинилася сама.

– Чому вона припинила туди приїздити?

Мартіна знизала плечима:

– Може, просто більше не прагнула. А може, то батьки вирішили. Скільки парубків цілісінькими днями навколо неї крутяться, та й у такому віці… ви ж розумієте.

Харрі кивнув. Але не розумів. Він-бо навіть у конфірмаційний табір не їздив. Вони вже йшли вулицею Стенсберггата.

– Отут я народилася. – Мартіна кивнула на мур, за яким була вже знесена клінічна лікарня. Незабаром тут зведуть житловий квартал Пілестредет-парк.

– Пологовий будинок досі стоїть. Його перебудували на квартири, – мовив Харрі.

– І там справді хтось мешкає? Уявити лишень, скільки бачили ці стіни. Аборти й…

Харрі кивнув:

– Часом, проминаючи опівночі, чуєш дитячий плач.

Мартіна витріщилась на нього:

– Жартуєте? Невже привиди?

– Та-а, – Харрі повернув на Софієсгате. – Може, у будинку просто мешкають сім’ї з маленькими дітьми.

Мартіна, всміхнувшись, поплескала його по плечу:

– Не кпиньте з привидів, я вірю в них.

– Я теж.

Мартіна вже не сміялась.

– Отут моя оселя. – Харрі показав на блакитні двері у під’їзді.

– Більше питань не маєте?

– Маю, але вони почекають до завтра.

Вона знов схилила голову набік.

– Я не вморилась. Може, почастуєте чаєм?

Хрустким снігом проїхало якесь авто, зупинилось метрів за п’ятдесят біля тротуару, засліпивши їх блакитнуватим світлом фар. Харрі замислено глянув на жінку, намацуючи у кишені ключі.

– Лише розчинна кава. Послухайте, я зателефоную…

– І розчинна кава годиться, – відповіла Мартіна.

Харрі хотів був встромити ключа у замкову шпарину, але Мартіна випередила його, штовхнула блакитні двері, які тихо розчинилися й знов зачинилися, але замок не клацнув.

– Це через мороз, – пробурмотів Харрі. – Будинок стискається від холоду.

Він добре причинив двері, коли вони увійшли до під’їзду.

– Прибрано у вас, – зауважила Мартіна, знімаючи у передпокої чоботи.

– Я маю небагато речей, – озвався Харрі з кухні.

– І які ж з них вам найбільше до вподоби?

Харрі на мить замислився.

– Платівки.

– Не фотоальбоми?

– Я не вірю у фотоальбоми.

Мартіна увійшла на кухню, затишно всілася у кріслі. Харрі краєм ока зауважив, як вона, ніби кішка, підібгала під себе ноги.

– Не вірите? Це у якому сенсі?

– Вони знищують здатність забувати. Молока?

Вона захитала головою.

– Зате ви вірите у платівки.

– Так. Вони обманюють набагато правдоподібніше.

– А хіба вони не знищують здатність забувати?

Харрі закляк. Мартіна тихо засміялася:

– А я не вірю у непривітного, розчарованого інспектора. Про мене – то ви романтик, Холе.

– Ходімо у кімнату. Я саме придбав чудовий диск. Наразі він ще не наділений спогадами.

Мартіна сіла на канапу, а Харрі поставив дебютний диск Джима Стерка. Сів у вухасте зелене крісло й при перших звуках гітари пройшовся долонею по шорсткій вовняній оббивці крісла. Раптом йому спало на думку, що придбане воно в «Елеваторі», комісійній крамниці Армії спасіння. Кахикнувши, спитав:

– Можливо, Роберт мав стосунки з дівчиною, набагато молодшою за себе. Яка ваша думка?

– Яка моя думка про романи молоденьких дівчат з чоловіками, які набагато старші? – Засміявшись, вона густо зашарілася у тиші, що запала у кімнаті. – Або ж чи вірю я в те, що Робертові подобались неповнолітні?

– Я такого не казав. Вона – підліток. Хорватка.

– Izgubila sam se.

– Перепрошую?

– Це хорватською. Чи то сербсько-хорватською. Улітку, перш ніж Армія придбала Естгор, я часто приїздила з батьками у Далмацію. Коли татові було вісімнадцять, він працював у Югославії, допомагаючи відбудовувати країну після Другої світової. І там познайомився із сім’ями деяких будівельників. Тому й наполіг, щоб ми прийняли біженців із Вуковара.

– До речі, щодо Естгора. Чи пригадуєте такого собі Мадса Гільструпа, онука тих людей, у яких придбали Естгор?

– Так. Він був там кілька днів того літа, коли ми тільки-но там поселилися. Я з ним не розмовляла, як і решта, він був якийсь сердитий, неговіркий. Але, як на мене, Теа йому теж подобалася.

– А чому ви такої думки? Адже кажете, що він ні з ким не розмовляв.

– Я бачила, як він дивився на неї. А коли ми з нею сиділи поряд, він зненацька вигулькував звідкись. Ані слова не кажучи. Чуднуватий. Сказати б, неприємний.

– Невже?

– Саме так. Тими днями він ночував десь у сусідів, але якось уночі я прокинулась, усі дівчатка спали в одній кімнаті. Дивлюся, а до скла притислося якесь обличчя. Згодом зникло. Я майже впевнена, що то був він. Коли я решті розповіла, вони сказали, що то я привид побачила. Були упевнені, що то у мене щось із зором.

– Чому?

– А ви хіба не зауважили?

– Що не зауважив?

– Сядьте ось сюди. – Мартіна ляснула по канапі поруч себе. – Я покажу.

Харрі обійшов стіл.

– Бачите, які у мене зіниці?

Харрі нахилився, відчув на щоці її подих. І раптом побачив. На тлі карої райдужки зіниці ніби спливали униз, формою нагадуючи щось подібне до замкової щілини.

– Це вроджене, – мовила вона. – Називається iris coloboma. Та на зір це ніяк не впливає.

– Цікаво.

Їхні обличчя були так близько одне від одного, що Харрі чув, як пахне її шкіра та волосся. Він вдихнув і здригнувся від відчуття, наче занурюється у теплу ванну. Раптом почувся короткий різкий звук. Лише за кілька секунд Харрі збагнув, що це дзвінок. Не у домофон дзвонили. Хтось стояв біля його дверей.

– Мабуть, Алі, – мовив Харрі, підводячись з канапи. – Сусід.

За шість секунд, які знадобилися, щоб дійти до дверей та відчинити, Харрі спало на думку, що як для Алі, то це вже запізно. Й Алі зазвичай стукав. А якщо хтось зайшов чи вийшов після того, як зайшли вони з Мартіною, то двері, найпевніше, знов були незачиненими. Лише за сім секунд він второпав, що взагалі не варто відчиняти. А побачивши гостя на порозі, зрозумів, що буде далі.

– Приємний сюрприз, га? – спитала Астрід, язик у неї трохи заплітався.

Харрі змовчав.

– Я йду з різдвяного бенкету, може, запросиш, Харрі, га? – Намальовані губи розпливлися в усмішці, тонкі підбори стукнули по долівці, коли, хитнувшись, вона тупцяла на порозі.

– Твоя поява недоречна, – відповів він.

Вона примружилась, дивлячись в його обличчя. Потім погляд ковзнув за його плече.

– Маєш тут гостю? Тому не прийшов на сьогоднішнє зібрання?

– Поговоримо іншим разом, Астрід. Ти п’яна.

– Ми обговорювали третій крок. «Ми вирішили доручити своє життя Господові». Але я не бачу ніякого Господа, Харрі. – Вона жартома вдарила його сумкою.

– Третій крок тут ні до чого, Астрід. Кожен шукає спасіння самотужки.

Вона заклякла, поглянула на нього, очі раптом налилися слізьми.

– Дозволь я зайду, Харрі, – прошепотіла вона.

– Це не зарадить, Астрід. – Він поклав їй руку на плече. – Я викличу таксі, й ти спокійно поїдеш додому.

Вона несподівано різко скинула його руку.

– Додому? – пронизливо спитала вона. – Дідька лисого я поїду додому, бахуре ти бісів!

Відвернувшись, вона непевною ходою попленталася униз сходами.

– Астрід…

– Відчепися! Порай свою лярву!

Харрі супроводжував її поглядом, поки вона геть не зникла з очей, почув, як, гримнувши й заскрипівши, зачинилися у під’їзді двері. Запала тиша.

Коли він озирнувся, Мартіна стояла за спиною у передпокої, застібаючи пальто.

– Я… – повів він.

– Пізно вже. – Вона швидко усміхнулася. – Утім, я таки втомилася.

О третій ночі Харрі досі сидів у вухастому зеленому кріслі. Том Вейтс тихо наспівував про Алісу, а щітки повсякчас терлися й терлися об шкіру на барабані. «It’s dreamy weather we’re on. You wave your crooked wand along an icy pond».

Думки текли мимохіть. Н-да, всі шинки вже позачинені. А він не налляв ні краплі у кишенькову фляжку, відколи вилив її у псячу пащу там, на складі. Хоч можна зателефонувати Ейстейнові. Він майже щоночі катається на своєму таксі, тримаючи під сидінням півпляшки джину.

«Нема з того ніякого пуття».

Хай там як, а люди вірять у привидів. У тих, що саме зараз оточили його крісло, вирячившись на нього темними порожніми баньками. У Біргіту, яка прийшла з моря, маючи якір на шиї, у Елен, яка посміхалася, а з її голови стирчала бейсбольна бита, у Віллі, що висів на сушильній підставці, ніби фігура на носі корабля, у жінку всередині водяного матраца, котра дивилася крізь блакитну ґуму, у Тома, котрий прийшов, щоб забрати свій годинник, махаючи скривавленою культею.

Спиртне не звільнить його, лише принесе тимчасове полегшення. Й саме зараз він ладен був дорого за це заплатити.

Схопивши телефон, набрав номер. Відповіли після другого дзвінка.

– Як справи, Халворсене?

– Холодно. Юн та Теа сплять. Я сиджу у кімнаті, спостерігаючи за дорогою. Завтра треба подрімати.

Харрі гмикнув:

– Завтра ми поїдемо у помешкання Теа взяти інсулін. У неї діабет.

– Добре. Але Юна прихопіть теж, його не можна лишати самого.

– Можна покликати сюди когось з наших людей.

– Ні! – сказав, як відрізав, Харрі. – Не потрібно вплутувати решту, принаймні зараз.

– Як ні, то ні.

Харрі зітхнув:

– Звісно, я в курсі, що за службовими приписами необов’язково сидіти біля них на варті. Тож кажи, якщо я можу щось натомість для тебе зробити.

– Та…

– Ну ж бо.

– Я обіцяв Беаті, що поведу її кудись до Різдва попоїсти лутефіска.[41] Бідолашна ніколи не куштувала страви.

– Добра обіцянка.

– Дякую.

– Халворсене…

– Слухаю.

– Ти… ти молодець.

– Дякую, босе.

Харрі поклав слухавку. Вейтс співав, що ковзани на закутому кригою ставку теж вимальовують ім’я «Аліса».

Розділ 21

Субота, 19 грудня. Загреб

Клацаючи зубами, він сидів біля тротуару неподалік Софієнберг-парку. Ранок, година пік, повз нього поспіхом проходили люди. Дехто кидав йому у кухоль кілька крон. Незабаром Різдво. Легені у нього боліли, бо всю ніч дихали димом. Він підвів голову, подививсь на Гетеборггата.

Зараз він уже був неспроможний нічого вдіяти.

Згадував Дунай неподалік Вуковара. Терплячі й нестримні води. Ось і він має бути таким. Терпляче чекати на танк, поки дракон не висуне голову з печери. Поки Юн Карлсен не повернеться додому. Погляд уп’явся у чиїсь коліна, що стали перед ним.

Підвівши голову, він побачив рудовусого чоловіка, що тримав у руці картонного кухля. Чолов’яга щось промовив. Голосно й сердито.

– Excuse me?

Вусач у відповідь сказав щось англійською про територію.

Він відчував пістолет у кишені. З однісінькою кулею. А тому добув з іншої кишені велику гостру скляну скалку. Жебрак сердито зміряв його поглядом, але поплентався геть.

Йому навіть на думку не спадало, що Юн Карлсен не повернеться. Чолов’яга мусить повернутися. А він тим часом буде ніби Дунай: терплячий та нестримний.

– Заходьте, – мовила поважна добродушна пані з квартири Армії спасіння на Якоб-Оллс-гате. За вимовою, норвезьку вона вчила вже дорослою.

– Сподіваюся, ми не завадимо, – мовив Харрі, заходячи разом з Беатою Льонн у коридор. Долівку майже суцільно заставлено взуттям найрізноманітніших розмірів, від найменшого до найбільшого. Вони хотіли роззутися, але жінка жестом показала, що не варто.

– Холодно, – мовила вона. – Голодні?

– Дякую, я щойно снідала, – відповіла Беата.

Харрі, всміхнувшись, захитав головою.

Жінка провела їх до кімнати. За столом, певно, згуртувалася вся родина Михолеч. Двійко дорослих чоловіків, хлопчик Олегового віку, маленьке дівча й дівчина, мабуть, Софія. Очі приховує чорна гривка, на колінах сидить малюк.

– Zdravo,[42] – мовив старший чоловік, худий, із густим волоссям, посрібленим сивиною, й понурим поглядом, який так добре знав Харрі. Злий та опасливий погляд вигнанця.

– Це мій чоловік, – пояснила жінка. – Він розуміє норвезьку, але розмовляє погано. А це дядько Йосип. Приїхав на гостину на Різдво. Й мої дітки.

– Усі четверо? – спитала Беата.

– Так, – засміялася жінка. – Останній – Божий дарунок.

– Чудова дитинка! – Беата скорчила гримаску малому, той радісно заагукав у відповідь, й звісно, як і сподівався Харрі, посмикала його за пухкеньку щічку. За рік чи щонайбільше два вони з Халворсеном теж матимуть такого самого.

Чоловік щось сказав, жінка відповіла йому. Потім повернулася до Харрі.

– Він каже, що у вас у Норвегії прагнуть, щоб тут працювали лише норвежці. Хай як він силкується, але ніяк не знайде роботи.

Харрі перестрів його погляд і кивнув, але відповіді не було.

– Сідайте! – Жінка показала на два вільних стільця.

Вони посідали, Беата добула нотатник, й Харрі повів:

– Хочемо поставити кілька питань щодо…

– …Роберта Карлсена, – доказала господиня й глянула у бік чоловіка. Той згідливо похитав головою.

– Цілком правильно. Що ви можете нам розповісти про нього?

– Небагато. Стрічалися з ним раз чи два, та й по всьому.

– По всьому. – Погляд жінки ніби ненароком ковзнув по Софії, яка сиділа мовчки, сховавши обличчя за малюковим скуйовдженим волоссячком. – Юн переконав Роберта допомогти нам улітку, коли ми переїздили з під’їзду А. Юн – гарний парубок. Він влаштував нам оце помешкання, просторіше, розумієте? – Вона всміхнулася малому. – Роберт здебільшого лише з Софією теревенив. І… загалом, вона має всього п’ятнадцять років.

Харрі зауважив, що дівчина зашарілася.

– Гм. Ми б теж хотіли побесідувати з Софією.

– Прошу.

– Без свідків, – зауважив Харрі.

Батько та мати перезирнулися. Безслівна дуель тривала лише кілька секунд, але Харрі встиг-таки про дещо здогадатися. Колись, певно, все вирішував він, одначе, за нової дійсності в іншій країні, вона пристосувалася набагато краще, тож тепер самостійно приймала рішення. Вона кивнула Харрі.

– Йдіть на кухню. Ми не заважатимемо.

– Спасибі, – подякувала Беата.

– Нема за що, – серйозним тоном відповіла жінка. – Ми хочемо, щоб ви спіймали убивцю. Чи ви щось знаєте про нього?

– Вважаємо, що це найманий убивця, який мешкає у Загребі, – відповів Харрі. – Прийнамні він телефонував з Осло у тамтешній готель.

– У який?

Харрі здивовано подивився на батька, який запитав норвезькою.

– «Інтернаціональ», – відповів він, зауваживши, що батько та дядько перезирнулися. – Чи ви щось знаєте?

Батько захитав головою.

– Я був би дуже вам вдячний, – вів далі Харрі. – Цей чоловік полює на Юна, учора просто-таки нашпигував кулями його помешкання.

На обличчі батька проступив недовірливий вираз, але він змовчав.

Мати пішла на кухню, Софія нехотя поплелася слідом. Як усі підлітки, міркував Харрі, за кілька років Олег теж так нашорошуватиметься.

Коли мати пішла, Харрі взяв нотатник, а Беата сіла просто напроти нього.

– Привіт, Софіє. Мене звати Беата. Чи ви з Робертом мали роман?

Софія, не підводячи очей, захитала головою.

– Ти була закохана у нього?

Дівчина знов хитнула головою.

– Може, він скривдив тебе?

Уперше за увесь час Софія, відкинувши убік гривку, пильно глянула на Беату. А дівчинка ж гарна, тільки занадто розмальована. Погляд батьків: злий, опасливий. На лобі синець, помітний з-під макіяжу.

– Ні, – відповіла вона.

– Це батько наказав тобі нічого не розповідати, Софіє? Я ж по тобі бачу.

– Що бачиш?

– Що хтось скривдив тебе.

– Брешеш ти про все.

– Звідки маєш синець на чолі?

– На двері наскочила.

– От тепер ти брешеш.

Софія шморгнула носом:

– Ти удаєш, ніби розумна і таке інше, та насправді ні на чому не розумієшся. Ти просто підстаркувата жіночка, якій кортить уже повернутися додому, до дітей. Я бачила, як ти поводилася у вітальні. – Голос був роздратований, але вже затремтів. Її ще стане на кілька фраз, міркував Харрі.

Беата зітхнула:

– Ти маєш нам довіряти, Софіє. І допомогти. Ми намагаємося зупинити убивцю.

– Я ні в чому не завинила. – У неї перехопило горло. Отже, її стало лише на одну фразу. Вона розплакалася. Сльози ринули рікою. Софія схилила голову, гривка знов упала на очі.

Беата поклала їй на плече руку, але вона, скидаючи її, крикнула:

– Йдіть геть!

– Чи ти знала, що Роберт восени їздив у Загреб? – спитав Харрі.

Вона кинула на нього швидкий погляд, по недовірливому обличчі стікала туш.

– Чи він тобі не казав? – спитав Харрі. – Отже, не казав і про те, що закоханий у дівчину на ім’я Теа Нільсен?

– Ні, – схлипнула вона. – А що?

Харрі намагався зрозуміти за виразом обличчя, яке враження на неї справило сказане, але через чорні патьоки нічого не розбереш.

– Ти приходила у «Фретекс» і питала Роберта. Навіщо?

– А пішли ви! – люто гримнула дівчина. – Забирайтеся!

Харрі та Беата перезирнулися й підвелися.

– Поміркуй, – мовила Беата, – а тоді зателефонуй мені за цим номером. – Вона поклала на стіл візитівку.

Мати чекала на них у коридорі.

– Даруйте, вона чомусь розхвилювалася, – сказала Беата. – Вам би слід побалакати з нею.

Вони вийшли у грудневий ранок на Якоб-Оллс-гате, крокуючи у бік Сумс-гате, де Беата поставила авто.

– Oprostite![43] – Голос пролунав із темряви у підворітті, де світилися вогники від двох цигарок. Цигарки попадали додолу, з темряви вийшло двоє чоловіків, простуючи до них. Софіїн батько та дядько Йосип. Стали поряд.

– Готель «Інтернаціональ», так?

Харрі кивнув.

Батько кинув швидкий косий погляд на Беату.

– Я прижену машину, – швидко кинула жінка.

Харрі повсякчас дивувався, як ця дівчина, що більшу частину життя поклала на перегляд на самоті відеозаписів та технічних доказів, спромоглася розвинути у себе таке чуття під час спілкування з людьми, якого у нього не було й близько.

– Я працювати у перший рік… на цих… перевезеннях. Але заболіла спина. У Вуковарі я був інженером-електриком, розумієш? До війни. Тута ніц не маю.

Харрі кивнув, чекаючи на продовження розповіді.

Дядько Йосип щось сказав.

– Так, так, – мовив батько й повернувся до Харрі. – Коли югославська армія прагнула взяти Вуковар у дев’яносто першому, адже так? Там був хлопчик, який підірвав дванадцять танків оцими… landmines,[44] еге ж?

– Ми називали його Mali spasitelj.

– Mali spasitelj, – з благоговінням повторив Йосип.

– Маленький Спаситель, – сказав батько. – Його так називали по рації.

– Кодове ім’я?

– Так. Після капітуляції Вуковара серби намагалися знайти його. Але марно. Хтось казав, що хлопець помер, інші, не вірячи, казали, що його взагалі… не існувало. Так?

– А який стосунок до цього має «Інтернаціональ»?

– Після війни у людей у Вуковарі домівок не було. Руїни. Хтось переїхав сюди. Але більшість – до Загреба. Президент Туджман…

– Туджман, – повторив дядько, зводячи очі до неба.

– …та його люди надали їм житла у старому великому готелі. Там, де вони всі на виду. Нагляд, так? Їм давали суп, але не роботу. Туджман не любить люд зі Славонії. Забагато там сербської крові. Потім серби, які лишились у Вуковарі, почали гинути. Й почали ширитися чутки. Про те, що Маленький Спаситель повернувся.

– Mali spasitelj, – засміявся дядько Йосип.

– Вони казали, що хорватам можуть надати допомогу в «Інтернаціоналі».

– Яким чином?

– Гадки не маю. – Батько знизав плечима. – Чутки.

– Гм. Чи хтось ще знає про цього… помічника й про «Інтернаціональ»?

– Ще?

– Приміром, з Армії спасіння?

– Так, так, Давид Екхоф знає. І решта теж. Він дав слово… по обіді на святі в Естгорі, улітку.

– Промову виголошував?

– Так. Розказував про Mali spasitelj й про те, що є люди, які завжди воюють. Що війна не закінчується. І для них теж.

– Командувач справді таке казав? – Беата повернула машину в освітлений тунель Ібсена, пригальмувавши, зупинилася скраю нерухомої вервечки автівок.

– За словами пана Михолеча, – зауважив Харрі. – Привселюдно, й за присутності Роберта.

– Й ти гадаєш, що це, можливо, підказало Робертові найняти кілера? – Беата нетерпляче вистукувала пальцями по керму.

– Принаймні можна визнати, що Роберт бував у Загребі. А позаяк він знав про побачення Юна та Теа, мотив теж очевидний. – Харрі потер підборіддя. – Слухай-но, чи ти можеш подбати про те, щоб Софію показали лікареві й обстежили як годиться? Якщо я маю рацію, там не один синець. А я спробую злітати у Загреб ранковим рейсом.

Беата кинула на нього швидкий, але пильний погляд:

– Ти можеш злітати за кордон лише для того, щоб посприяти тамтешній поліції. Чи у відпустку. У приписах однозначно зазначено, що…

– Друге. Коротка різдвяна відпустка.

Беата безнадійно зітхнула:

– Сподіваюсь, ти й Халворсену надаси маленьку різдвяну відпустку. Ми збиралися провідати його батьків у Стейнк’єрі. А ти де святкуватимеш Різдво цього року?

У цю мить задзеленчав мобільник, Харрі поліз за ним у кишеню, відповівши:

– Торік святкував із Ракеллю та Олегом. Позаторік – із батьком та сестрою. А цього року ще не мав часу поміркувати…

Він розмірковував про Ракель і про те, як відповісти на дзвінок. Раптом почув сміх.

– Приходьте до мене, – мовила вона. – У нас на Різдво двері розчинено для всіх охочих, й добровільні помічники нам потрібні. У «Сторожовій Вежі».

За кілька секунд Харрі второпав, що це не Ракель.

– Я телефоную, щоб сказати, що мені прикро через те, що трапилось учора, – мовила Мартіна. – Я не хотіла отак тікати. Але трохи засмутилася. Чи ви отримали шукані відповіді?

– А, це ви! – вигукнув Харрі, як йому видавалося, безсторонньо, але зауважив, як глянула Беата, й знову згадав, яка вона сприйнятлива у спілкуванні. – Чи я можу перетелефонувати вам згодом?

– Певна річ.

– Дякую.

– Нема за що, – серйозним тоном відповіла Мартіна, але Харрі розчув, як вона схвально засміялася. – Й ще одна невеличка справа.

– Слухаю?

– Які ви маєте справи на вівторок? На Святвечір?

– Не знаю.

– Ми маємо зайвий квиток у Концертну залу.

– Тож…

– Я не розчула захвату.

– На жаль. Маю роботи під зав’язку та й годящого костюма у мене немає.

– Й артисти занадто статечні. І нудні.

– Я так не казав.

– Зате я кажу. А щодо зайвого квитка, я мала на увазі, що це я маю зайвий.

– Справді?

– Маєте змогу побачити мене у сукні. А я маю у ній дуже принадний вигляд. От лише кавалера бракує трохи старшого. Поміркуйте.

Харрі засміявся:

– Дякую, згода.

– Нема за що.

Беата ані слова не сказала, щойно вони закінчили розмову, не прокоментувала посмішку, яка досі вигравала на губах, лише ненароком зауважила, що, як свідчить прогноз погоди, снігоочисники матимуть чимало роботи. Часом Харрі розмірковував, чи усвідомлює Халворсен, як йому поталанило.

Юн Карлсен досі не з’явився. Він незграбно зіпнувся на ноги з тротуару неподалік Софієнберг-парку. Холод ніби здіймався із земних надр й пронизував його до самісінького нутра. З перших кроків кров почала текти жилами в ногах, й він навіть зрадів болю. Він не порахував, скільки годин просидів на тротуарі по-турецькому, з картонним кухлем, й дивлячись на людей, що приходили у ту будівлю на Гетеборггата й покидали її, але вже хилилося до вечора. Він встромив руку у кишеню.

Грошей з кухля, найпевніше, стане на каву, бутерброд і хоча б на пачку цигарок.

Він поспіхом закрокував до перехрестя, у кав’ярню, де добув картонний кухоль. Там на стіні висів телефон, але він відкинув цю думку. Зупинивсь коло кав’ярні, скинув синій каптур і глянув на своє відбиття у вітрині. Не дивина, що люди вважають його жебраком. Щоки неголені, обличчя у попелі від вогнища у контейнері.

У склі зауважив, що світлофор засвітився червоним, поряд зупинилась машина. Схопившись за руків’я на дверях, кинув оком усередину. Й остовпів. Дракон. Сербський танк. Юн Карлсен. На пасажирському сидінні, за якихось два метри віддаля.

Увійшовши у кав’ярню, припав до вікна, вдивляючись в авто. Здається, він уже десь зустрічав чоловіка, що сидів за кермом. А от де? У Притулку. Авжеж. Саме так, то один з поліцейських, що приходили туди разом із Харрі Холе. На задньому сидінні – жінка.

Світло знову змінилося. Вибігши на вулицю, побачив лише білий дим від вихлопу, авто стрімко віддалялося дорогою уздовж парку. Він побіг слідом. Далеко попереду авто завернуло на Гетеборггата. Він помацав рукою у кишенях. Задубілими напівнечулими пальцями намацав скельце. Ноги не слухались, ніби безживні протези, – оступишся, й вони зламаються, ніби бурульки.

Парк із деревами, дитячим майданчиком і надгробками сіпався перед очима, наче картинка стрибала. Рука намацала пістолет. Мабуть, він порізався скельцем, бо руків’я було липке на дотик.

Халворсен зупинив авто просто проти під’їзду будинку номер 4 на Гетеборггата, вони з Юном вийшли з нього, щоб розім’яти ноги, а Теа пішла нагору додому за інсуліном.

Халворсен зиркнув на безлюдну вулицю. Юн теж тривожно роззирався, тупцюючи від холоду. У вікно в машині Халворсен бачив кобуру від службового револьвера, він зняв її, бо коли кермував авто, вона уп’ялася у бік. У разі чого він за пару секунд добуде звідти револьвер. Увімкнувши мобільний, він зауважив, що прийшло якесь повідомлення. Натиснувши на кнопку, почув, як знайомий голос повторив, що прийшло повідомлення. Потім у слухавці пропищало й почувся незнайомий чоловічий голос. Халворсен слухав, дивуючись чимраз більше. Зауважив, що Юн звернув увагу на цей голос і підійшов ближче. Подив Халворсена змінила недовіра.

Дослухавши до кінця, Юн питально глянув на нього, але Халворсен нічого не сказав, лише швидко набрав якийсь номер.

– Що то таке? – спитав Юн.

– Зізнання, – була коротка відповідь.

– А що ви зараз робите?

– Звітуватиму Харрі.

Халворсен, звівши очі, побачив, що Юнове обличчя пересмикнулося, очі розплющились ширше, наче він дивився крізь нього, повз нього.

– Що трапилось? – спитав він.

Харрі проминув митний контроль у незугарній будівлі аеропорту Плесо, де встромив свою картку VISA у банкомат, що слухняно видав тисячу крон кунами. Половину грошей він поклав у коричневий конверт, вийшовши надвір, сів у «мерседес» із синьою табличкою «таксі».

– Готель «Інтернаціональ».

Таксист завів авто й, не промовивши ані слова, рушив.

Низькі хмари окропляли темні поля дощем, подекуди уздовж шляху виднілися плями сірого снігу, а дорога, звиваючись поміж невисоких пагорбів, простягалася на північний захід, до Загреба.

Вже за чверть години на обрії показалося місто – сірі бетонні брили й церковні шпилі. Вони проминули темну небурхливу річку, – мабуть, Сава, вирішив Харрі. У місто заїхали по широкому проспектові, який видавався непомірно великим через слабкий рух, проминули залізничний вокзал та відкритий незалюднений парк з великим скляним павільйоном. Чорне гілля зимових дерев скидалося на розчепірені пальці.

– «Інтернаціональ», – сказав таксист, під’їжджаючи до поважної сірої будівлі з таких, які у комуністичних країнах зводили для своїх керівників, що подорожували.

Харрі розплатився. Швейцар у готелі, зодягнений на манір адмірала, вже розчинив дверцята авто, стоячи із парасолькою в руках й широко посміхаючись:

– Welcome, Sir. This way, Sir.[45]

Харрі зробив крок на тротуар тієї ж миті, як з готелю вийшло двоє мешканців, сіли у «мерседес», що під’їхав. За дверима, що обертаються, виблискувала кришталева люстра. Харрі призупинився.

– Refugees?

– Sorry, sir?

– Біженці, – повторив Харрі. – Вуковар.

Він відчув, як по голові ляпали дощові краплі – парасолька та широка усмішка вмить відсунулися, а адміралів палець показав на двері трохи далі від головного входу.

Увійшовши у великий голий хол з високою стелею, Харрі найперше відчув лікарняний сморід. І сорок чи п’ятдесят чоловік, що стояли чи сиділи біля двох довгих столів серед холу чи вишикувалися у чергу за супом біля стійки, нагадували йому лікарняних пацієнтів. Може, справа в одязі – безформних спортивних костюмах, затасканих светрах та драних черевиках, що свідчили про збайдужілість до власної зовнішності. А може, то через голови, що посхилялися над супом, й заспані байдужі погляди, які ніби й не помічали його.

Він огледів приміщення, зупинив погляд на барній стійці, що більше скидалася на прилавок у ятці, де продають сосиски, що на хвилину спорожніла, бо немає покупців, лише бармен, що робив три справи одночасно: витирав склянку, гучно коментував людям за найближчим столом телетрансляцію футбольного матчу, дивлячись у телевізор, що підвісили до стелі, й пильно стежив за кожним рухом Харрі.

Харрі збагнув, що прийшов за призначенням, тож попростував до барної стійки. Бармен провів рукою по зачесаному, рясно намащеному лискучому волоссю.

– Слухаю.

Харрі намагався не звертати уваги на пляшки, що вишикувалися на полиці у глибині ятки з сосисками. Але вже давно зауважив свого старого друзяку й ворога «Джима Біма». Бармен перестрів його погляд і питально глянув на прямокутну пляшку з коричневою рідиною.

Харрі заперечно похитав головою. І зітхнув. Не потрібно все ускладнювати.

– Mali spasitelj, – мовив він негучно, щоб крізь галас з телевізора почув лише бармен. – Я шукаю Маленького Спасителя.

Бармен пильно подивився на нього, а потім відповів англійською з сильним німецьким акцентом.

– Не знаюся з таким.

– Один з друзів із Вуковара сказав, що Mali spasitelj мені зарадить. – Харрі добув з кишені коричневий конверт і поклав на стійку.

Бармен зиркнув на конверт, але до рук не взяв.

– Ти – поліцейський, – мовив він.

Харрі захитав головою.

– Брешеш. Я враз зрозумів, щойно побачив тебе у дверях.

– Я дванадцять років відгарував у поліції, але звільнився два роки тому. – Харрі глянув бармену просто у вічі. А у душі прикинув, за що той міг сидіти. Натренованість м’язів та татуювання свідчили, що він сидів, утім давненько.

– Серед тутешніх пожильців немає нікого з прізвиськом Спаситель. А я знаю всіх.

Бармен хотів відвернутися, але Харрі, схилившись над стійкою, схопив його за плече. Бармен глянув на його руку. Харрі відчув, як біцепс у нього напружився, й послабив руку.

– Наркодилер, що торгував зіллям на шкільному подвір’ї, застрелив мого сина, бо той погрожував розповісти директору, коли він не забереться геть.

Бармен мовчав.

– Він мав одинадцять років.

– Гадки не маю, навіщо ти мені про це розповідаєш.

– Щоб ти второпав, чому я лишуся тут і чекатиму, допоки не явиться хтось, хто спроможний допомогти мені.

Бармен, повільно кивнувши, швидко спитав:

– Як звали твого сина?

– Олегом.

Обидва стояли, не зводячи один з одного очей. Бармен примружив око. Харрі відчув, як у кишені затремтів мобільник. Нехай дзеленчить.

Бармен поклав руку на коричневий конверт, посунувши його до Харрі.

– Цього не треба. Як тебе звати й у якому готелі ти мешкаєш?

– Я прийшов просто з літака.

– Напиши своє ім’я на серветці та йди у готель «Балкан», біля вокзалу. Через міст і прямо. Чекай у номері. З тобою зв’яжуться.

Харрі розтулив рота, прагнучи щось сказати, але бармен відвернувся до телевізора й продовжив коментувати гру.

На вулиці Харрі добув з кишені телефон: пропущений виклик від Халворсена.

– Do vraga! – простогнав він. – Дідько!

Сніг на Гетеборггата скидався на червоний шербет.

Він спантеличений. Все сталося так стрімко. Остання куля, яку він пустив услід Юну Карлсену, що втікав, мокро хлюпнувши, вдарилась у фасад будинку. Юн Карлсен встиг сховатися у під’їзді. Сидячи навпочіпки, відчував, як скривавлене скельце шматує кишеню. Поліцейський лежав долілиць, обличчям у сніг, що всотував кров, котра юшила з ран на його горлі.

Зброя, спало йому на думку, він схопив пораненого, перевернув голічерева. Йому потрібна зброя, з якої можна стріляти. Подувом вітру здмухнуло волосся з неприродно сполотнілого обличчя. Він швидко обмацав кишені пораненого. А кров досі струменіла, червона й густа. Він лише встиг відчути гіркоту жовчі, а рот уже сповнило блювотинням. Відвернувшись, виблював на кригу. Він витер рота. Кишені у штанях. Гаманець. За поясом теж нічого. Трясця йому, поліцейський мусить мати при собі зброю, охороняючи когось!

З-за рогу вигулькнуло авто, наближалося. Він схопив гаманця, скочивши на ноги, перетнув вулицю й пішов геть. Машина спинилася. Бігти не слід. Але він побіг.

На розі біля крамниці послизнувся й впав, забивши стегно, але враз зіп’явся на ноги й навіть не зауважив болю. Квапився до парку тією самою дорогою, якою прийшов. Це жахіття, жах, сповнений безміром нісенітних подій, що повторювались одна за одною. Чи він збожеволів, чи все це дійсно відбувається з ним? Горло дерло від холодного повітря й жовчі. Вже на Марквейєн він розчув перші поліцейські сирени. Й усвідомив, що йому страшно.

Розділ 22

Субота, 19 грудня, Мініатюри

У Поліцейському управлінні у вечірніх сутінках світилися вогні, наче на різдвяній ялинці. У кімнаті для допитів номер 2 сидів Юн Карлсен, затуливши обличчя руками. На тому боці округлого столика, увіпхнутого у невеличку кімнатчину, сиділа жінка-поліцейський Туріль Лі. Поміж ними стояли два мікрофони й лежала роздруківка перших свідчень. У вікно Юн бачив Теа, що очікувала своєї черги у сусідній кімнаті.

– Отже, він напав на вас, – мовила Туріль Лі, читаючи звіт.

– Чоловік у синій куртці біг до нас, тримаючи пістолет.

– Й що?

– Все трапилось неймовірно стрімко. Я страшенно налякався, тому пригадую лише уривками. Може, через струс мозку.

– Розумію, – мовила Туріль Лі, хоч вираз її обличчя свідчив про протилежне. Вона кинула оком на червоний вогник, диктофон досі пише. – Але Халворсен побіг до авто?

– Так. Він залишив зброю там. Я пригадую, що коли ми виїздили з Естгора, він поклав пістолет поряд себе.

– А як ви вчинили?

– Я розгубився. Спершу хотів сховатися в авто, але передумав і побіг до під’їзду.

– Й злочинець стріляв услід?

– Принаймні я чув постріл.

– Далі.

– Я забіг у під’їзд, а коли визирнув, він накинувся на Халворсена.

– Котрий так і не сів у авто?

– Ні. Він нарікав, що дверцята примерзають.

– А на Халворсена він напав з ножем, а не з пістолетом?

– Мені так здалось відтіля, де я стояв. Він накинувся на Халворсена з-за спини й кілька разів ударив ножем.

– Скільки?

– Чотири чи п’ять. Не знаю… я…

– Далі.

– Я зійшов у підвал і кнопкою екстреного виклику викликав вас.

– Але за вами убивця не побіг?

– Не знаю. Вхідні двері було замкнуто. Але ж він міг розбити скло, адже з поліцейським уже упорався. Хіба ні?

– Саме так. Але я не знаю…

Туріль Лі читала роздруківку.

– Поруч з Халворсеном знайдено блювотиння. Вважаємо, що злочинець виблював. Чи ви можете це засвідчити?

Юн похитав головою:

– Я сидів на сходах, що йдуть у підвал, поки ви не приїхали. Мабуть, я мав надати допомогу, але…

– Але?

– Я злякався.

– Загалом, ви вчинили правильно. – Але її вираз обличя знов свідчив про інше.

– Що кажуть лікарі? Чи він…

– Він буде в комі, поки стан не поліпшиться. Але наразі невідомо, чи існує загроза життю. Продовжимо.

– Це наче жахіття, яке повсякчас повторюється, – прошепотів Юн. – Все трапляється знов і знов.

– Не хочу нагадувати, що говорити треба у мікрофон, – спокійно промовила Туріль Лі.

Харрі стояв у номері біля вікна, споглядаючи темне місто, у якому покручені, криві телеантени ніби подавали знаки сіро-коричневому небу. Шведську мову з телевізора приглушували темні цупкі килими та штори. Макс фон Зюдов грав Кнута Гамсуна. Дверцята міні-бару розчинено. На столі лежить рекламний проспект готелю. На першій шпальті – світлина пам’ятника Йосипу Елачичу, що на майдані Елачича, а просто на самому Елачичі стояли чотири мініатюрні пляшечки. «Джонні Вокер», «Смірнофф», «Егермайстер» та «Гордонс». І дві пляшки пива марки «Озуйско». Усі закупорені. Поки що. Годину тому телефонував Скарре й повідомив про те, що трапилось на Гетеборггата. Зателефонувати треба на тверезу голову.

Беата відповіла по четвертому дзвінку.

– Він живий, – не чекаючи питання, відповіла вона. – Його під’єднали до апарата штучного дихання, він у комі.

– Що кажуть лікарі?

– Нічого, Харрі. Він міг померти там же, бо Станкич, як видається, намагався перетяти йому сонну артерію, але він спромігся підставити руку. На тиловому боці руки є глибокий поріз, а обабіч шиї порізано дрібні судини. Станкич ще кілька разів ударив його у груди, просто над серцем. За словами лікарів, лезо проминуло серце всього за кілька міліметрів.

Якби не ледь помітне тремтіння голосу, скидалося б, що Беата говорила про якусь сторонню жертву нападу. Й Харрі збагнув, що наразі це для неї, певно, єдиний спосіб говорити про те, що трапилось: ніби про роботу говорить. Запала тиша, й лише тремтливий через образу голос Макса фон Зюдова гримів у кімнаті. Харрі добирав слова, щоб утішити.

– Я щойно розмовляв з Туріль Лі, – врешті озвався він. – Вона переповіла мені покази Юна Карлсена. Чи ще щось маєте?

– Ми знайшли кулю у стіні, правіше від вхідних дверей. Вона у балістиків, але я певна, що буде збіг із кулею з Егерторг, у квартирі Юна Карлсена й тією, що знайшли коло Притулку. Це Станкич.

– Чому ти така певна?

– Люди, що проїжджали повз і зупинились, побачивши Халворсена, казали, що просто перед машиною пробіг чоловік, що скидався на жебрака. У люстерку дівчина зауважила, як він трохи віддаля, послизнувшись, упав. Ми оглянули те місце. Мій колега Бйорн Гольм знайшов там іноземну монетку, яка глибоко застрягла у снігові, й спершу ми гадали, що вона там уже кілька днів пролежала. Він не збагнув, звідки вона, на ній напис «Republika Hrvatska» і «п’ять кунів». Тому він перевірив.

– Дякую, я зрозумів відповідь. Це Станкич.

– Для певності ми взяли проби блювотиння. Судовий медичний експерт порівнює ДНК з волосиною, яку знайшли на подушці в кімнаті у Притулку. Завтра знатимемо результат. Сподіваюся.

– Принаймні матимемо точний зразок ДНК.

– Хоч як кумедно, але калюжа блювотиння не краще місце для зразків ДНК. За такої великої кількості блювотиння клітини з поверхні слизової оболонки розпорошуються. А просто неба…

– …зазнають домішків інших численних зразків ДНК. Мені це відомо, але принаймні є з чим працювати. Що ти робиш?

Беата зітхнула:

– Мені прийшло дивне повідомлення з Ветеринарного інституту. Зараз зателефоную й дізнаюсь, що вони мають на увазі.

– Ветеринарний інститут?

– Так, ми знайшли у блювотинні напівперетравлені шматки м’яса й відправили їх до інституту на аналіз ДНК. Гадали, вони спроможні порівняти його з архівом м’яса, послуговуючись яким Осський сільськогосподарський інститут зазвичай відстежує м’ясо до місця, звідки воно походить, й виробника. Якщо м’ясо наділене певними якостями, можливо, зв’яжемо його з певним рестораном чи кав’ярнею в Осло. Звісно, постріл наосліп, але якщо Станкич останнім часом знайшов собі притулок, то найпевніше він далеко не відходить. І якщо вже обідав десь неподалік, то знов піде туди.

– Чом би й ні? А що у есемесці?

– Пишуть, що, ймовірно, ресторан китайський. Загадка якась.

– Так, зателефонуй, коли знатимеш більше. І…

– Слухаю.

Харрі збагнув, що мало не бовкнув неймовірну дурницю: що Халворсен молодець, що у наш час медицина здатна на дива й що все напевно буде добре.

– Нічого.

Беата поклала слухавку, Харрі повернувся до столика з пляшечками. Лізла баба по драбині… Лічилка зупинилась на «Джонні Вокері». Харрі міцно схопив пляшечку однією рукою, а іншою відкрутив, чи то пак скрутив кришечку. Почуваючись Гуллівером. Полонений у чужій країні, з пігмейськими пляшечками. Він вдихнув знайомі солодкуваті пахощі з вузької шийки. Всього лише один ковточок, але тіло вже застережено про отруйну атаку, воно приготувалося. Харрі остерігався першого неминучого поклику до блювання, але знав, що це не спинить його. По телевізору Кнут Гамсун оголосив, що втомився і більше не здатний писати.

Харрі вдихнув повітря, наче збираючись пірнути, надовго й глибоко.

Задзеленчав телефон.

Харрі завагався. Після першого дзвінка все стихло.

Але щойно він схопив пляшечку – знов дзвінок. І знов тиша.

Він зрозумів, що телефонують з першого поверху, від портьє.

Поставивши пляшечку на нічний столик, почав чекати. А коли задзеленчало втретє, взяв слухавку.

– Mister Hansen?

– Yes.

Трьома пальцями Харрі тримав пляшечку. Потім, задерши голову, випив усе ковток за ковтком. А за чотири секунди вже стояв над унітазом, вибльовуючи те, чим пообідав у літаку.

Портьє показав на куточок відпочинку біля фортепіано, де у кріслі, випроставшись, сиділа тендітна сива жіночка, накинувши на плечі шаль. На Харрі дивилися спокійні карі очі. Він зупинився біля столика, на якому стояв невеличкий транзисторний приймач. Жваві голоси коментували спортивну трансляцію, певно, футбольний матч. Голоси з радіо змішувалися зі звуками фортепіано, пальці піаніста ковзали по клавішах – він грав попурі з класичних кінохітів.

– «Доктор Живаго», – мовила вона, кивнувши у бік піаніста. – Гарно, чи не так, пане Хансене?

Англійська вимова й інтонація по-шкільному правильні. Вона ледь всміхнулася, ніби промовила щось кумедне, й лагідним, але рішучим жестом показала сідати.

– Ви полюбляєте музику? – спитав Харрі.

– Хіба її не всі полюбляють? Я вчителька музики. – Нахилившись до приймача, вона додала гучності.

– Остерігаєтесь, що нас підслухають?

Вона знову випросталась.

– Чого вам треба, Хансене?

Харрі переказав історію про наркодилера неподалік школи, про сина, відчуваючи, як жовч підступає у горлянку, а собача зграя у животі шалено гавкає, вимагаючи добавки. Оповідка була непереконливою.

– Як ви знайшли мене? – спитала вона.

– Людина з Вуковара підказала.

– Звідки ви?

Харрі ковтнув слину, язик висох, розпух.

– З Копенгагена.

Вона глянула на нього. Харрі чекав. Відчув, як поміж лопатками стекла краплина поту, інша виступила над верхньою губою. До дідька все, йому потрібні ліки. Просто зараз потрібні.

– Я не вірю у вашу розповідь, – нарешті мовила жінка.

– Гаразд. – Харрі підвівся. – Мені час іти.

– Стривайте! – рішуче зупинила його тендітна жінка, жестом наказуючи сісти. – Це не свідчить, що я очей не маю.

Харрі сів.

– Я бачу ненависть, – вела вона далі. – Й тугу. І чую спиртне. Про сина вірю. – Вона швидко всміхнулась. – Чого ви прагнете?

Харрі силкувався опанувати себе:

– Скільки це коштує? І як швидко буде виконано?

– Залежить від обставин, але фахівця, кращого за нашого, ви не знайдете. Ціна – від п’яти тисяч євро й поточні витрати на додачу.

– Чудово. На наступному тижні?

– Мабуть, замалий строк.

Жінка вагалася не більше частки секунди, але цього вистачило. Щоб він усе збагнув. І вона зрозуміла, що він збагнув. Голоси у радіо захлиналися від захвату, народ ревів, безперечно, хтось поцілив у ворота.

– Чи ви не певні, що ваш фахівець спроможеться так скоро повернутися? – спитав Харрі.

Вона довго не зводила з нього очей:

– Ви досі служите у поліції, адже так?

Харрі кивнув:

– Інспектором в Осло.

У неї здригнувся м’яз коло очей.

– Але для вас я не загроза. Хорватія поза зоною моєї юрисдикції, і ніхто не знає, що я прилетів сюди. Ані хорватська поліція, ані моє безпосереднє начальство.

– То чого ж ви прагнете?

– Домовитись.

– Про що?

Вона нахилилася, збавивши гучність у приймачі.

– Про вашого фахівця та мою мішень.

– Що ви маєте на увазі?

– Обмін. Ваш фахівець в обмін на Юна Карлсена. Якщо він припинить гонитву за Юном Карлсеном, я дозволю йому піти.

Вона здійняла брову:

– У вас там сила-силенна людей проти однієї моєї людини, а ви злякалися, пане Хансене?

– Ми злякалися кровопролиття. Ваш фахівець уже вбив двох людей і порізав одного мого колегу.

– Але… – вона змовкла. – Неймовірно.

– Якщо ви не відкличете його, з’являться наступні трупи. Й одним з них стане він сам.

Вона заплющилась. І довго так просиділа. Потім зітхнула:

– Якщо він убив вашого колегу, ви мститиметеся. То як я маю вірити, що ви виконаєте свою частину угоди?

– Мене звати Харрі Холе. – Він поклав на стіл свій паспорт. – Якщо дізнаються, що я приїздив, не попередивши хорватську владу, дипломатичний скандал гарантовано. А я втрачу роботу.

Вона добула окуляри.

– Отже, ви готові особисто стати заручником. Скидається на те, що ви не обманюєте, пане… – Вона, нап’явши окуляри, прочитала у паспорті: – Харрі Холе.

– Ось про що я прагну домовитися з вами.

– Розумію. – Жінка хитнула головою. – А знаєте… – вона зняла окуляри. – Можливо, я погоджуся на обмін, який ви запропонували. Але що з того, коли я не в змозі відкликати його.

– Тобто?

– Я гадки не маю, де він.

Харрі пильно вгледівся у її обличчя. Побачив біль в очах. Почув, як тремтить голос.

– Отже, можемо поговорити про те, що є у вашому розпорядженні. Назвіть мені людину, яка замовила убивство.

– Ні.

– Якщо поліцейський помре… – Харрі добув з кишені світлину, поклав на стіл, – вашого кілера, радше за все, буде вбито. А скидатиметься на те, що поліцейський стріляв для самозахисту. Отак. Якщо я не стану на заваді. Розумієте? Чи це та людина?

– Шантажування на мене не діє, пане Холе.

– Завтра уранці я летітиму в Осло. На звороті світлини я напишу номер телефону. Зателефонуйте, якщо зміните свою думку.

Вона схопила світлину й поклала у сумку.

– Це ж ваш син? – швидко й тихо спитав Харрі.

Вона остовпіла.

– Чому ви так вважаєте?

– Я теж маю очі. Й теж бачу біль.

Вона й надалі так сиділа, схилившись над торбинкою.

– А ви, Холе? – Вона звела очі. – Чи ви не знайомі з тим поліцейським? Адже так легко відмовляєтесь мститися?

У роті Харрі все пересохло, власне дихання обпалювало йому рот.

– Так, – відповів, – я не знаю його.

Коли він супроводжував її поглядом, допоки вона не зникла з очей, зайшовши за ріг, йому вчулося, ніби прокукурікав півень.

У номері він осушив решту мініатюрних пляшечок, ще раз виблював, випив пива, знову виблював і, поглянувши на своє відображення у люстерку, ліфтом спустився у бар.

Розділ 23

Проти ночі на неділю, 20 грудня. Собаки

Він намагався міркувати, сидячи у темному контейнері. У гаманці поліцейського лежало дві тисячі вісімсот норвезьких крон, тож, якщо він правильно запам’ятав курс обміну, цих коштів стане на те, щоб попоїсти, купити нову куртку й квиток до Копенгагена.

Зараз він має лише одну проблему – набої.

Постріл на Гетеборггата був сьомим, останнім. Він навідався на Плату, розпитуючи, де дістати дев’ятиміліметрові набої, але у відповідь стрічав лише порожні погляди. Поза тим, якщо питати наосліп, можна натрапити на поліцейських агентів.

Він жбурнув на залізну долівку «Льяма-мінімакс», від якого наразі не було жодної користі. З посвідчення йому посміхався молодий поліцейський. Халворсен. Безперечно, вони зараз уже взяли Юна Карлсена у залізне кільце. Лишилась єдина можливість. Троянський кінь. І він знав, хто правитиме йому за коня. Харрі Холе. Софієсгате, 5, у довідковій службі сказали, що в Осло є лише один Харрі Холе. Він глянув на годинник. І завмер.

Знадвору залунали кроки.

Він сіпнувся, схопив однією рукою скельце, а іншою – пістолет і став збоку дверей. Двері ковзнули вбік. На тлі міських вогнів проступила темна постать. Потім чужинець заліз всередину й, схрестивши ноги, всівся долі.

Він затамував подих. Нічого не відбувалося.

Потім зашипів сірник, освітлюючи частково обличчя загарбника. У руці разом із сірником він тримав ложку, іншою рукою тримав пакетик, надриваючи його зубами. Він упізнав хлопчину за джинсовою курткою і полегшено зітхнув, а парубок вмить закляк.

– Чи є тут хто? – Хлопчина вдивлявся у темряву, квапливо ховаючи пакетик у кишеню.

Він кахикнув, зробив крок назустріч хлопцеві, щоб вогник від сірника ледь освітив його.

– Remember me?[46]

Хлопчина злякано зиркнув на нього.

– Ми розмовляли біля вокзалу. Я дав тобі грошей. Ти ж Крістофер, адже так?

Крістофер витріщився.

– Is that you?[47] Іноземець, що дав мені п’ятсот крон? Боже! Авжеж, я впізнаю голос. Йой! – Крістофер упустив сірника додолу, він згас. У непроглядній темряві його голос залунав ближче: – Не проти розділити зі мною притулок, друже?

– Можеш ночувати сам. Я збирався йти.

Знов шваркнув сірник.

– Краще лишайся тут. Удвох тепліше. Я ось про це. – Він добув ложку, налляв у неї щось із пляшечки.

– Що то таке?

– Вода з аскорбіновою кислотою. – Крістофер, відкривши пакетик, висипав вміст у ложку. Потім спритно перехопив сірник іншою рукою.

– Вправно у тебе виходить, Крістофере. – Він дивився, як наркоман підставив сірник під ложку, добув з коробочки ще один, тримаючи його напоготові.

– На Платі мені дали прізвисько Тверда Рука.

– Зрозумів. Але я йду. От тільки поміняймося куртками, тоді ти, може, до ранку доживеш.

Крістофер глянув на свою благеньку джинсову куртку й на його товсту синю.

– Господи, чи ти серйозно?

– Цілком.

– Трясця, оце дякую. Але постривай, я спершу прийму дозу. Потримаєш сірника?

– Може, краще я шприц потримаю?

Крістофер зиркнув на нього косим оком:

– Може, я й жовторотик, але на таку наркоманську дешевку мене не купиш! Сірника тримай.

Він узяв сірник.

Порошок розчинився у воді, обернувшись на прозору коричнювату рідину. Крістофер поклав у ложку шматочок вати.

– Це щоб відцідити усяку гидоту, – пояснив хлопчина, не чекаючи, поки його спитають, крізь вату висмоктав шприцом рідину, підніс шприц до руки. – Бачиш, шкіра чистісінька. Майже жодних слідів. І вени товсті, добрі. Чисто тобі цілина, як то кажуть. Але за кілька років вони стануть жовтими від гнійників, як у решти. Й ніхто вже не зватиме мене Твердою Рукою. Я свідомий цього й все одно не зупиняюсь. Дурня, га?

Крістофер безугавно торочив, трусячи шприц. Перев’язавши плече джгутом, націлився голкою у вену, яка проступила крізь шкіру синьою змією. Загострений кінець встромився у судину, поршень виштовхнув героїн у кров. Хлопцеві повіки опустилися, а рот ледь роззявився. Голова відхилилася назад, а погляд уп’явся у собачий труп, що звисав зі стелі.

Певний час він не зводив очей з Крістофера. Потім жбурнув спалений сірник і розстебнув застібку-блискавку на своїй синій куртці.

Коли Беата Льонн дочекалася відповіді, вона майже не мала змоги розчути Харрі через те, що дисковерсія «Jingle Bells» фоном лунала у слухавці. Утім збагнула, що він не тверезий. Не тому, що він затинався, а саме навпаки. Вона розповіла про Халворсена.

– Тампонада серця! – гукнув Харрі.

– Через внутрішні кровотечі простір навколо серця наповнюється кров’ю, заважаючи серцю скорочуватись так, як годиться. Довелося відкачати чимало крові. Зараз стан стабілізувався, але він досі перебуває у комі. Треба чекати. Я зателефоную, якщо щось трапиться.

– Дякую. Як щодо решти новин?

– Хаген послав Юна Карлсена та Теа Нільсен назад у Естгор із двома охоронцями. Я розмовляла із матір’ю Софії Михолеч. Вона пообіцяла повести дочку до лікаря.

– А стосовно звіту з Ветінституту щодо м’яса у блювотинні?

– Вони припустили, що йдеться про китайський ресторан, бо більше ніде такого не вживають.

– Що не вживають?

– Собачатини.

– Собачатини? Стривай!

Музика стихла, але почувся шум вуличного руху. Потому Харрі знов озвався:

– Але ж, хай йому грець, у Норвегії не подають собачатини.

– Ні, маємо незвичний випадок. В інституті визначили породу, й завтра я зателефоную у Норвезький клуб собачників. Вони мають перепис всіх чистокровних псів та їхніх власників.

– Не второпаю, як це нам стане у пригоді. У Норвегії ж псів, певно, сотні тисяч.

– Чотири сотні тисяч. Щонайменше одна у кожній четвертій родині. Річ у тому, що то рідкісна порода. Чи ти чув про чорного метцнера?

– Будь ласка, повтори.

Вона послухалась. Кілька секунд у слухавці галасував загребський вуличний рух, потому Харрі вигукнув:

– Певна річ, цілком логічно! Людина без даху над головою. Як же я раніше не здогадався?

– Про що не здогадався?

– Я знаю, де переховується Станкич.

– Що?

– Зателефонуй Хагенові, нехай викличе загін «Дельта» для збройного захоплення.

– Де? Ти про що?

– Контейнерний склад. Станкич переховується в одному із контейнерів.

– Звідки ти знаєш?

– В Осло небагацько місцин, де можна підвечеряти чорним метцнером. Я прилечу завтра ранком, подбай, щоб до мого приїзду «Дельта» вже намертво оточила склад, але без мене ні до чого не вдаватися! Зрозуміло?

Добалакавши, Харрі постояв на вулиці, подивився у вікно на бар у готелі. Там щосили гриміла музика, а на стійці бару стояла недопита ним склянка трунку.

Вирахував він його, Маленького Спасителя. Треба тепер лише схопити хлопчину, а для цього потрібна ясна голова й тверда рука. Він згадав Халворсена. Серце, яке задихається від крові. Можна зійти просто у номер, де вже не лишилось ані краплини спиртного, замкнутися й викинути ключа у вікно. Або піти у бар і допити склянку. Харрі, глибоко зітхнувши, вимкнув мобільник. І посунув у бар.

Працівники штаб-квартири Армії спасіння вже давно розійшлися по домівках, лише у Мартіни ще світилося. Вона набрала номер Харрі Холе, питаючи себе про те саме знов і знов. Чим він так її зацікавив? Тим, що старший? Чи тим, що в ньому ніби ховається безмір невитрачених почуттів? Чи безпорадною розгубленістю? Випадок із знехтуваною жінкою мав би відлякати її, але чомусь подіяв просто-таки протилежним чином; він привабив її набагато сильніше, ніж коли-небудь за… а власне, чого вона хоче? Мартіна розчаровано зітхнула, почувши повідомлення оператора, що абонент чи то вимкнув телефон, чи то знаходиться поза межею досяжності. У довідковій вона дізналася його домашній номер, зателефонувала на Софієсгате. У серці шпигонуло, коли пролунав його голос, але виявилось, що то лише автовідповідач. Отже, безперечно, з’явився чудовий привід зазирнути на гостину дорогою з офісу, а його, як на гріх, немає вдома! Вона лишила повідомлення: мовляв, вона має заздалегідь віддати йому квиток на різдвяний концерт, бо зрання допомагатиме у Концертній залі.

Поклавши слухавку, Мартіна враз зауважила, що хтось спостерігає за нею, стоячи в дверях.

– Рікарде! Не роби більше так, ти мене налякав!

– Даруй, я збираюся додому, вирішив навідатись і поглянути, чи я останній. Підкинути тебе?

– Дякую, але я…

– Адже ж ти вже вдягнула куртку. Ходімо разом, тоді не доведеться вовтузитися із сигналізацією. – Рікард уривчасто засміявся. Минулого тижня Мартіна, йдучи останньою, умудрилася двічі здійняти тривогу, довелося сплачувати охоронній фірмі за виїзд.

– Гаразд, – відповіла вона. – Не відмовлятимусь. Дякую.

– Пусте. – Рікард шморгнув носом.

Серце калатало шалено. Він уже чув дух Харрі Холе. Обережно відчинивши двері, навпомацки пошукав на стіні вимикач. Іншою рукою він тримав пістолет, цілячись у ліжко, яке насилу розгледів у темряві. Зітхнувши, увімкнув вимикач – спальню залляло світлом. Майже гола кімната, просте ліжко, застелене, порожнє. Як і решта квартири. Він уже огледів решту кімнат. І тепер стояв у спальні, відчуваючи, як починає дихати рівніше. Харрі Холе немає вдома.

Він засунув пістолет у кишеню брудної джинсової куртки, відчувши, як той розчавив кульки з туалету, котрі він узяв на вокзалі, у нужнику, неподалік від телефону, з якого телефонував у довідкову, щоб дізнатись адресу Харрі Холе.

Увійти виявилось легше, ніж він сподівався. Двічі подзвонивши по домофону й не почувши відповіді, він уже намірився йти геть, але потім штовхнув двері. Виявилося, вони лише прикриті, але не замкнені. Мабуть, через мороз. На третьому поверсі – ім’я Холе, надряпане на захисній плівці. Приклавши шапку до скла, дулом пістолета вибив скло, яке лише тихо задзеленькотіло.

Вікна вітальні виходили у двір, тому він наважився увімкнути світло. Роззирнувся. Проста, умебльована по-спартанському кімната. Чисто.

Одначе троянського коня, людини, яка б вивела його на слід Юна Карлсена, виходить, вдома немає. Сподіваймося, у нього тут зберігається зброя чи хоч би набої. Шукати почав звідти, де ховати зброю природно: у шухлядках, шафках і під подушкою. Нічого не знайшовши, взявся нишпорити у кімнатах, намагаючись підійти до справи систематично, але знов намарне. Потім обшукав усе без плану, просто з відчаю, ні на що вже не сподіваючись. Під листом, що лежав на телефонному столику у передпокої, знайшов поліцейське посвідчення із світлиною Холе. Поклав у кишеню. Зазирнув під книги та диски, котрі, як він зауважив, розставлено в абетковому порядку. На журнальному столикові лежала купа паперів. Перебравши їх, зупинив погляд на світлині, сюжет котрої знав у численних варіаціях: небіжчик у формі. Роберт Карлсен. Побачив прізвище Станкич. Бланк, де вгорі надруковано ім’я Холе. Погляд упав донизу, зупинившись на хрестику поруч із знайомими словами «Сміт-Вессон 38». Унизу чийсь мудрований підпис. Дозвіл на володіння зброєю? Замовлення?

Він кинув шукати. Певно, Холе прихопив зброю з собою.

Він пройшов до тісної, але чистої ванної, відкрив воду. Від гарячої води побіг мороз поза шкірою. У раковині лишився чорний наліт від кіптяви. Потім відкрив кран холодної води, й засохла кров, розчиняючись, забарвила воду червоним. Витерся. Відчинив шафку над умивальником. Побачивши марлевий бинт, перев’язав руку, яку зранив об скельце.

Чогось бракує.

Біля крана зауважив коротку жорстку волосину. Як після гоління. Але ані приладдя для гоління, ані піни не знайшов. Ані зубної щітки, ані пасти, ані несесера. Холе кудись поїхав посеред розслідування убивства? Чи мешкає у подружки?

У холодильнику на кухні знайшов пакунок з молоком, слоїк з варенням, білий сир, три жерстянки м’ясного рагу і заморожений зерновий хліб у пластиковому пакунку. Він добув молоко, хліб, дві жерстянки з рагу, увімкнув конфорку. Біля тостера лежала сьогоднішня газета. Свіже молоко й свіжа газета. Навряд, щоб Холе поїхав.

Добув з підвісної шафки склянку і раптом через різкий звук упустив пакунок з молоком додолу.

Телефон.

Молоко розтікалося теракотовою плиткою, а у передпокої неугавно дзеленчав телефон. Після п’ятого дзвінка почулося металеве клацання й кімнату сповнив жіночий голос. Розмовляла швидко, жваво. Вона засміялася й поклала слухавку. Цей голос…

Відкриті жерстянки з рагу поставив на розпалену сковорідку, так само як вони вчиняли під час облоги. Не через те, що не мали тарілок, а для того, щоб усі переконалися, що порції однакові. Потім вийшов у передпокій. На маленькому чорному автовідповідачеві миготів червоний вогник, а поряд – цифра два. Він натиснув «Відтворити». Плівка перемоталася.

– Ракель, – мовив жіночий голос. На слух голос старший за попередній. По кількох словах вона передала слухавку хлопчикові, котрий заговорив палко й швидко. Потім пролунало повідомлення, яке він вже чув. І збагнув, що вухо його не обманює й він вже чув цей голос раніше. Це дівчина з білого автобуса.

Він ще постояв певний час, роздивляючись фото, повстромлювані у раму на дзеркалі. На одному зі знімків Холе, темноволоса жінка й хлопчик сиділи на парі лиж, дивлячись в об’єктив, примруживши очі. Друга світлина стара й вицвіла – хлопчик та дівчинка у купальних костюмах. Дівчинка мала монголоїдні риси обличчя, а хлопчик – Харрі Холе.

Сидячи на кухні, він повільно вечеряв, прислухаючись до звуків з під’їзду. Скло на дверях він склеїв прозорою клейкою стрічкою, яку знайшов у шухляді під телефоном. Доївши, пішов у спальню. Холодно, сів на ліжко, провів рукою по м’якій постелі. Понюхав подушку. Відчинив шафу. Знайшов сірі боксерські труси в обліпку, білу футболку з зображенням якогось Шіви з вісьмома руками й написом «ВРЯТОВАНИЙ. Юкке та валентинки». Вбрання пахло милом. Він перевдягнувся, ліг у ліжко. Заплющився. Розмірковував про фото Холе. Про Джорджі. Поклав пістолет під подушку. Й попри те, що страшенно втомився, відчув ерекцію, член надимав тугу, але м’яку бавовну. А згодом заснув, не сумніваючись, що прокинеться, коли хтось розчинить вхідні двері.

«Очікувати неочікуваного».

Такий був девіз Сіверта Фалькейда, голови загону «Дельта», поліцейської групи швидкого реагування. Фалькейд став на згірку за контейнерним складом, тримаючи у руці рацію, за спиною на шосе шуміли нічні таксі й трейлери, що поспішали додому. Поруч стояв комісар поліції Гуннар Хаген, настовбурчивши комірець зеленої камуфляжної куртки. Внизу, у морозній крижаній темряві, сховалися фалькейдівські хлопці. Фалькейд глянув на годинник. За п’ять третя.

Минуло дев’ятнадцять хвилин, відколи пси з кінологічного патруля засвідчили, що усередині одного з червоних контейнерів є жива душа. Хай там як, а ситуація була Фалькейдові не до вподоби. Незважаючи на те, що завдання їхнє цілком звичне. Не до вподоби йому було інше.

Дотепер все йшло чудово. За сорок п’ять хвилин після дзвінка Хагена п’ятеро його хлопців уже сиділи у поліцейському відділку в цілковитій бойовій готовності. У «Дельті» було сімдесят людей особового складу, висококваліфіковані, натреновані, середній вік – тридцять один рік. Викликали їх при потребі, праця їхня полягала у виконанні завдань так званої підвищеної складності, що зокрема стосувалося й поточної операції. До п’ятірки з «Дельти» додався ще й чоловік з армійського підрозділу спецпризначення. І тоді почалось те, що Фалькейду аж ніяк не припадало до душі. Чоловік із підрозділу спецпризначення був снайпером, якого викликав особисто Гуннар Хаген. Сказав, що зветься Ароном, але Фалькейд був обізнаний, що у підрозділі працюють під вигаданими іменами. Увесь підрозділ спеціального призначення був засекречений із часу створення у 1981 році, й лише після знаменитої афганської операції «Enduring Freedom»[48] у ЗМІ дізнались точні подробиці про підрозділ, який, на думку Фалькейда, більше скидався на таємне братство.

– Я довіряю Арону, – коротко пояснив Хаген Фалькейду. – Пригадуєш постріл у Торпі у дев’яносто четвертому?

Фалькейд чудово пригадував драматичні події, пов’язані із заручниками на аеродромі у Торпі. Він теж був присутній. Згодом ніхто так і не дізнавсь, хто зробив той рятівний постріл, але куля пройшла крізь пройму у бронежилеті, який запоною висів на автомобільному вікні, прошивши голову озброєного злочинця, пошматувавши її, наче гарбуз, на задньому сидінні нової «вольво»; щоправда, згодом продавець автівок забрав її в обмін, вимив і продав. Гризло Фалькейда геть не те. Й не те, що Арон мав гвинтівку, якої він в очі за життя не бачив. Літери «МЕР» на прикладі нічим до нього не промовляли. Саме зараз Арон лежав десь у темряві, озброєний лазерним прицілом і приладом для нічного бачення, звітуючи, що тримає контейнер у полі зору. Зрештою, лише буркотів у відповідь, коли Фалькейд просив звітувати. Але, знов-таки, річ не в тім. Фалькейду не до вподоби було інше: Арону взагалі тут нема чого робити. Снайпери тут не потрібні. Почекавши хвильку, Фалькейд приставив рацію до рота:

– Замиготіть ліхтариком, Ароне, якщо ви напоготові.

Враз поблизу червоного контейнера спалахнув і згас вогник.

– Усі на місцях, – мовив Фалькейд. – Ми готові починати.

Хаген кивнув.

– Чудово. Але перше я хочу, Фалькейде, щоб ти засвідчив, що поділяєш мою думку. Що краще провести арешт просто зараз, не чекаючи на Холе.

Фалькейд знизав плечима. За п’ять годин розвидніється, Станкич вийде, й можна взяти його за допомогою собак на відкритій місцевості. Пліткують, що невдовзі Гуннар Хаген обійме посаду начальника поліції.

– Гадаю, цілком слушно, – мовив він.

– Добре. У звіті зазначу, що це було наше спільне рішення. У випадку, якщо хтось заявить, що я поквапився із затриманням, щоб показати це своєю заслугою.

– Гадаю, у цьому тебе ніхто підозрювати не буде.

– Гаразд.

Фалькейд натиснув кнопку рації.

– Готовність дві хвилини.

Хаген та Фалькейд видихнули білу пару, що зійшлася в одну хмару й скоро розтанула.

– Фалькейд… – почулося з рації. Атле. Шепіт: – Чоловік стоїть у дверях контейнера.

– Stand-by,[49] всі, – мовив Фалькейд спокійно й рішуче. – Він виходить?

– Ні, поки що стоїть. Він начебто…

Різкий постріл розітнув темінь над Осло-фіордом. І знову запала тиша.

– Трясця, що то було? – спитав Хаген.

Неочікуване, подумав Фалькейд.

Розділ 24

Неділя, 20 грудня. Обіцянка

Рано-вранці він ще спав у помешканні Харрі, у його ліжку, у його одязі. Й бачив його жахіття. Про привид, як завжди про привид.

Звук був ледь чутний, щось шкрябнуло вхідні двері. Але цього було достатньо. Він прокинувся, засунув руку під подушку, скочив на ноги. Крижана долівка обшпарювала підошви, поки він прокрадався у передпокої. Крізь заклеєне клейкою стрічкою скло проступала якась постать. У помешканні не світилося, й він знав, що його неможливо помітити. Людина за дверима стояла зігнувшись, щось смикаючи у руках. Намагається встромити ключ у замок? І марно. Харрі Холе п’яний? Може, він узагалі нікуди не їхав, а просто пиячив десь цілісіньку ніч?

Він стояв уже біля дверей, простягнувши руку до залізного руків’я. Затамував подих за звичкою, відчуваючи у руці руків’я пістолета. Людина за склом ніби теж завмерла. Він сподівався, що зайвих ускладнень не трапиться, що Холе второпає, що не має вибору: чи то він відведе його до Юна Карлсена, чи то, якщо це буде недоречно, покличе Юна Карлсена до себе у квартиру.

Тримаючи пістолет таким чином, щоб враз упав у вічі, він рвучко розчинив двері. Людина на майданчику, зітхнувши, позадкувала на кілька кроків. Ззовні до руків’я на дверях було щось причеплено. Букет квітів, загорнений у папір та целофан, а до обгортки прикріплено великий конверт. Він вмить упізнав її, хоча переляк змінив її обличчя, тихо промовивши:

– Get in here.[50]

Мартіна Екхоф завагалась, але послухалась, коли він підняв пістолет вище.

Він показав їй пройти у вітальню і пішов слідом. Ґречно запросив сісти у вухасте крісло, а сам сів на канапі. Врешті вона відвела очі від пістолета й глянула на нього.

– Даруйте, я не одягнений, – мовив він. – Де Харрі?

– What do you want?[51]

Її голос заскочив його зненацька. Спокійний, майже ласкавий.

– Мені потрібен Харрі Холе, де він?

– Гадки не маю, а навіщо він вам?

– Я ставитиму питання. Якщо не скажете, де Харрі Холе, доведеться вас застрелити. Зрозуміло?

– Не знаю. Тому стріляйте. Якщо це вам зарадить.

Він видивлявся страх у її очах. І не бачив. Може, річ у її зіницях, вони якісь дивні.

– Навіщо ви прийшли? – спитав він.

– Я принесла Харрі квиток на концерт, який обіцяла.

– А квіти навіщо?

– Миттєва примха.

Він підсунув до себе торбинку, котру вона поставила на стіл, пошукав усередині, знайшов гаманець та банківську картку. Мартіна Екхоф. 1977 року народження. Адреса: Соргенфрігата, Осло.

– Ви Станкич, – мовила вона. – Ви були у білім автобусі, адже так?

Він знов глянув на неї, вона очей не відвернула. Повільно захитала головою:

– Ви прагнете, щоб Харрі відвів вас до Юна Карлсена, ось чому ви прийшли, адже так? А тепер гадки не маєте, як вчинити, хіба ні?

– Мовчи! – кинув він, але якось мляво. Адже вона має рацію: все розпадалося, нічого не трималося купи. Вони мовчки сиділи у темній кімнаті, а знадвору миготіло слабке світло. Врешті вона озвалася першою:

– Я можу відвезти вас до Юна Карлсена.

– Що? – перепитав спантеличено він.

– Я знаю, де він.

– Де?

– За містом, у садибі.

– Звідки ви знаєте?

– Садиба є власністю Армії спасіння, а я опікуюся списками тих, хто нею користується. Мені телефонували з поліції, питали, чи можна ночувати там беззавадно найближчі кілька днів.

– Он воно як. Але чому ви прагнете відвезти мене туди?

– Бо Харрі вам цього не скаже, – просто сказала вона. – І тоді ви муситимете застрелити його.

Він глянув на дівчину. Й збагнув, що вона не жартує. Повільно кивнув.

– Скільки людей у тій садибі?

– Юн, його подруга й один поліцейський.

– Це далеко?

– Під час ранкових годин пік хвилин сорок п’ять дороги, але сьогодні неділя. Машина біля під’їзду.

– Чому ви мені допомагаєте?

– Я ж сказала вже. Я хочу, щоб усе якнайшвидше скінчилось.

– Чи ви розумієте, що коли обдурите мене, я пущу вам кулю у лоб?

Вона хитнула головою.

– Їдьмо просто зараз, – мовив він.

О 7:14 Харрі визначив, що живий. Усі нерви прошивало болем. А псяча зграя вимагала ще. Розплющивши одне око, роззирнувся. Одежу розкидано по всій кімнаті. Але принаймні поряд немає більше нікого. Рука спробувала схопити склянку на нічному столику. Не схибила. Склянка порожня. Він провів пучкою на дні. Облизав. Смакує солодким. Алкоголь випарувався.

Підвівшись з ліжка, Харрі схопив склянку й пішов до ванної. Уникаючи свого відображення у люстерку, налляв води у склянку. Випив поволі. Пси пручалися, але він перетерпів. Чергова склянка. Літак. Глянув на зап’ясток. Трясця, а де годинник? І котра година? Треба летіти, час додому. Але спершу треба випити… Він віднайшов штани й вдягнувся. Пальці ніби не свої, понабрякали. Сумка? Є. Несесер. Черевики. А де мобільник? Як крізь землю провалився. Він натиснув дев’ятку, номер адміністратора, й почув, як принтер за спиною чоловіка роздруковує рахунок, тим часом адміністратор двічі повторив, котра година, але так і не розібрав.

Потім він пробурмотів щось англійською, але й сам Харрі до пуття своїх слів не розібрав.

– Sorry, Sir, – відповів адміністратор. – The bar doesn’t open till three p. m. Do you want to check out right now?[52]

Харрі кивнув, намагаючись знайти квиток на літак у кишені куртки, що валялася в ногах ліжка.

– Сер?

– Yes. – Харрі, поклавши слухавку, відхилився на ліжку на спину, продовжуючи шукати по кишенях у штанях, але намацав лише двадцятикронову монетку. Й раптом згадав, де лишив годинник. Коли розраховувався за рахунком у барі, йому забракло кунів, тож він доклав у стос двадцять крон і вже попростував геть. Але не дістався дверей, бо, розчувши сердитий крик, відчув, як щось боляче вдарило по зашийку, й витріщився на цю ж таки монетку, яка дзвенячи крутилася біля його черевиків. Він повернувся до стійки, й бармен забрав у нього годинник як оплату рахунку.

Виявляється, кишеня у куртці порвалася, Харрі намацав квиток під підкладкою, глянув час вильоту. Тієї ж миті почув стукіт у двері. Раз, двічі, потім нетерплячіше.

Харрі майже не пригадував, що трапилось після того, як бар зачинили, тож, якщо стукають через цей часовий відтинок, то навряд чи йому слід сподіватися чогось доброго. Утім, може, хтось знайшов його мобільник. Він доплентався до дверей і трохи розчинив двері.

– Good morning, – мовила жінка за дверима. – Чи, може, він не добрий?

Харрі вичавив посмішку, обіпершися рукою об одвірок:

– Чого ви хочете?

Зараз, зачесавши волосся назад, вона ще більше скидалася на вчительку англійської.

– Укласти угоду, – мовила вона.

– Чому сьогодні, а не вчора?

– Бо хотіла знати, що ви робили після нашої зустрічі. Приміром, чи зустрічалися з хорватською поліцією.

– І тепер упевнились, що не зустрічався?

– Ви жлуктили у барі, поки він не зачинився, а потому доповзли до свого номера.

– Отже, шпигували за мною?

– Припиніть, Холе. Вам треба встигнути на літак.

Надворі на них чекала машина. За кермом сидів бармен із тюремним татуюванням.

– До собору Святого Стефана, Фреде, – мовила жінка. – Хутчіш, у нього літак за півтори години.

– Ви чимало про мене дізналися, – зауважив Харрі. – А я про вас нічого.

– Кличте мене Марією.

Башта величезного собору потопала у ранковім тумані, що оповив Загреб.

Марія провела Харрі просторим, майже незалюдненим центральним нефом. Вони проминали сповідальні, статуї святих, поряд яких стояли лавки для молитов. Із прихованих динаміків, мов мантри, лунали записані на плівку хорали, негучні й протяжні, мабуть спонукаючи до медитацій, утім, вони лиш нагадували Харрі про музику у католицькому супермаркеті. Вони зайшли у бічний неф, а звідти – у маленьке приміщення з попарними лавками для молитов. Крізь червоно-сині вітражі всередину падало ранкове світло. Обабіч розп’ятого Христа палали дві свічки. Перед розп’яттям – воскова постать, що прихилила коліна, обличчя дивиться в небо, руки здійняті вгору, ніби у відчайдушній молитві.

– Це апостол Хома, святий заступник будівничих робітників, – пояснила Марія і, схиливши голову, перехрестилася. – Той, що прагнув разом з Христом піти на смерть.

Хома Невіруючий, міркував Харрі. Вона схилилася над своєю сумкою, добула маленьку свічечку з образом святого, запаливши, поставила перед апостолом.

– Прихиліть коліна, – мовила вона.

– Навіщо?

– Робіть, як кажу.

Харрі знехотя став навколішки, на брудний червоний оксамит на лавці, обіпершись на дерев’яний пюпітр, засмальцьований, почорнілий від поту та сліз. Дивовижно, але перебувати у такому положенні досить зручно.

– Присягніть Сином, що дотримаєте своєї частини угоди.

Харрі не поспішав. Потому схилив голову.

– Присягаю… – почала вона.

– Присягаю…

– Іменем Сина, Спасителя мого…

– Іменем Сина, Спасителя мого…

– Зробити все, що у моїй змозі, щоб урятувати того, кого прозвали Маленьким Спасителем.

Харрі повторив.

Вона сіла.

– Тут я зустрічалася з кур’єром клієнта. Тут він зробив замовлення… ходімо, недоречно тут говорити про людські долі.

Фред відвіз їх у великий відкритий парк Томіслава й лишився чекати їх в авто, а Харрі та Марія сіли на лаву. Прив’ялі побурілі травинки силкувалися здійнятися, але дужим вітром їх знов притискало до землі. На іншому боці старого виставкового павільйону задзеленчав трамвай.

– Я не бачила його. Але на слух він молодик.

– На слух?

– Першого разу він зателефонував у готель у жовтні. Якщо питають про біженців, то дзвінок перемикають на Фреда. А Фред – на мене. Чоловік казав, що телефонує за проханням аноніма, який бажає, щоб для нього виконали завдання в Осло. Пригадую, у слухавці було чутно галас жвавої вулиці.

– Телефон-автомат.

– Мабуть. Я відповіла йому, що ніколи не укладаю угод телефоном, тим паче з анонімами. За три дні він зателефонував знов, просячи мене прийти через три дні до собору Святого Стефана. Назвав точний час, коли прийти, й сповідальню, де маю чекати на нього.

На гілку дерева перед лавою сів крук, схилив голову набік, журливо глянувши на них.

– Того дня в соборі було чимало туристів. У призначений час я зайшла у сповідальню. На стільці лежав заклеєний конверт, я розкрила його. Там була детальна інформація щодо того, коли і як треба прибрати Юна Карлсена, завдаток у доларах, який значно перевищував наші звичні суми, а також проект остаточної угоди. Далі повідомлялося, що кур’єр, з яким я розмовляла по телефону, зв’яжеться зі мною згодом, і, якщо я дам згоду, ми обговоримо подробиці фінансової угоди. Єдиним нашим зв’язком буде цей кур’єр, але, з огляду на безпеку, він не обізнаний з деталями завдання, а тому я не повинна ні за яких обставин їх видавати. Взявши конверт, я вийшла із сповідальні, з церкви, і повернулась у готель. За півгодини зателефонував кур’єр.

– Та ж особа, що телефонувала з Осло?

– Він не назвався, але я як колишня вчителька англійської зазвичай запам’ятовую, як люди розмовляють англійською. Він мав прикметний акцент.

– Про що ви розмовляли?

– Я відповіла, що ми не візьмемо справу із трьох причин. По-перше, ми маємо принцип: бути обізнаними у тому, з якої причини таке замовляють, по-друге, з огляду на безпеку, ми ніколи не дозволяємо, щоб нам призначали час та місце. Й по-третє, ми не працюємо з анонімними замовниками.

– І що він відповів?

– Відповів, що його справа – оплата, тому мені доведеться вдовольнитися тим, що він назве лише своє ім’я. Згодом спитав, наскільки треба збільшити гонорар, щоб ми відмовились від своїх умов. Я відповіла, що йому стільки не сплатити. Тоді він запропонував свою суму. І я…

Харрі дивився на неї, поки жінка добирала слушні англійські слова.

– …виявилася не готовою до такої суми.

– Якої?

– Двісті тисяч доларів. Це у п’ятнадцять разів більше нашого звичайного гонорару.

Харрі повільно кивнув:

– Отже, зрештою мотиви втратили свою вагу?

– Воно й не дивно, Холе. Ми із самого початку мали задум – назбирати вдосталь коштів, щоб припинити все це й повернутися у Вуковар. Розпочати нове життя. Тому, почувши його пропозицію, я збагнула, що то наш квиток на волю. Останнє замовлення.

– Отже, ви поступилися принципом етичного ведення кілерської справи? – спитав Харрі, шукаючи по кишенях цигарки.

– Чи ви, Холе, розслідуєте вбивства з етичних міркувань?

– І так і ні. Жити ж якось мушу.

На її губах промайнула посмішка.

– Отже, ми не надто різнимося між собою, адже так?

– Сумніваюся.

– Справді? Якщо я маю рацію, ви, так само як і я, вірите в те, що заарештуєте тих, хто на це заслуговує?

– Звісно.

– Але ж річ не зовсім у цьому, хіба ні? Ви давно усвідомили, що у винуватості існує не лише біле й чорне, як ви гадали раніше, коли вирішили стати поліцейським, щоб рятувати людство від зла. Що зазвичай лихого задуму обмаль, а більше звичайної людської слабкості й гріха. Часом у невтішливих історіях ніби упізнаєш самого себе. Але ж, як ви кажете, жити ж мусимо. Тому ми й починаємо потроху обманювати. І себе, і оточуючих.

Запальнички Харрі не знайшов. Але якщо негайно не викурить цигарки, він вибухне. Він не хотів згадувати про Біргера Голмена. Не на часі. Він відчував на зубах легкий сухий хрускіт, коли прокусив фільтр.

– То як же назвався кур’єр?

– Ви питаєте так, ніби вже знаєте відповідь, – зауважила вона.

– Роберт Карлсен, – мовив Харрі й сильно потер обличчя долонями. – Конверт з інструкціями він віддав вам дванадцятого жовтня.

Вона звела гарну брову.

– Ми знайшли його квиток на літак. – Харрі змерз. Його наскрізь продувало вітром, наче він не людина, а химера. – А повернувшись додому, він випадково посів місце того, кого сам прирік на смерть. Кумедно, га?

Вона не відповіла.

– Тільки одного не збагну, – вів далі Харрі. – Чому ваш син не зупинився, побачивши по телевізору чи прочитавши у газеті, що, по суті, вбив замовника, котрий мав би заплатити гонорар.

– Він ніколи не знає, хто замовник й у чому завинила жертва. Так воно краще.

– Отже, якщо його спіймають, він нікого не видасть?

– Так, він не мусить міркувати. Він лише виконує свою роботу, покладаючись на те, що я прийняла слушне рішення.

– І з етичних, і з економічних міркувань?

Вона знизала плечима.

– За цих обставин, певна річ, знати ім’я замовника було перевагою. Але річ у тім, що після убивства він не зв’язався з нами. Не знаю, чому.

– Він не наважується.

Вона заплющилась, й Харрі зауважив, як напружилися м’язи на вузькому обличчі жінки.

– Ви хотіли, щоб я відкликала виконавця. Але тепер я усвідомила, що це неможливо. Одначе я повідомила вам ім’я замовника. Я не в змозі зробити щось іще, допоки він не зв’яжеться з нами. А чи ви, Харрі, виконаєте свою частину угоди? Врятуєте мого хлопчика?

Харрі не відповів. Крук несподівано здійнявся з гілки, на гравій дощем попадали краплі дощу.

– Гадаєте, ваш син зупинився би, зрозумівши, які у нього кепські шанси? – спитав Харрі.

Вона криво всміхнулась. Потім журливо захитала головою.

– Чому ні?

– Бо він безстрашний і упертий. Викапаний батько.

Харрі поглянув на цю тендітну жінку із гордо піднятою головою, і йому спало на думку, що він не певний щодо останнього.

– Мої вітання Фредові. Я викличу таксі до аеропорта.

Вона дивилася на свої руки.

– Чи ви віруєте в Бога, Харрі?

– Ні.

– Але заприсяглися його іменем, що врятуєте мого хлопчика.

– Так. – Харрі підвівся.

Вона дивилася на нього не підводячись.

– Чи ви дотримуєте свого слова?

– Не завжди.

– Ви не віруєте в Бога. І у своє слово теж. Що ж тоді лишається?

Він запнув куртку щільніше.

– Скажіть мені, у що ви віруєте, Харрі?

– Я вірю у наступну обіцянку, – сказав він, повертаючи, щоб піти навпростець через широкий проспект зі жвавим недільним рухом. – Що люди можуть дотримати обіцянки, навіть якщо не дотримали попередньої. Я вірю у новий початок. Я напевне не казав… – Він знаком зупинив таксі, що наближалося. – Але саме через це я служу у поліції.

Сидячи в таксі, Харрі збагнув, що не має готівки. Хоча знав, що в аеропорту Плесо є банкомати, які приймають картки VISA. Всю дорогу до аеропорту він крутив у руках двадцятикронову монетку. Думки про монетку, яка крутилася біля черевиків на долівці бару, й про першу склянку в літаку зборювали одна одну.

Вже розвиднялося, коли Юна розбудила автівка, що заїжджала у двір Естгора. Він лежав, уп’явши погляд у стелю. Ніч була довга, холодна, й він спав небагато.

– Хто це? – спитала Теа, яка ще мить тому міцно спала. У голосі проступав страх.

– Мабуть, інший поліцейський приїхав на чергування, – відповів Юн.

Двигун стих, ляснули дверцята. Отже, двоє. Обидва мовчать, безмовні поліцейські. З боку вітальні, де стояв охоронець, постукали в двері. Раз, потім другий.

– Чому він не відчиняє? – прошепотіла Теа.

– Цить. Може, він вийшов. У нужник.

Знову постукали. Гучно. Наполегливо.

– Піду відчиню, – мовив Юн.

– Стривай!

– Треба ж впустити їх.

Юн, перелізши через Теа, одягся.

Розчинив двері у вітальню. У попільничці на журнальному столикові димів недопалок, на канапі лежала вовняна ковдра. Знов стукіт. Юн глянув у вікно, але авто не побачив. Дивно. Він став просто перед дверима. Покликав нерішуче.

– Хто там?

– Поліція, – почулася відповідь.

Може, Юн помиляється, але йому почувся дивний акцент.

Знов стукають, він здригнувся… Простягнув тремтячу руку до руків’я, рвучко відчинив двері.

Він ніби наскочив на пружну крижану стіну, коли шпаркий вітер ударив в обличчя, сліпуче світло низького вранішнього сонця змусило його мимохіть заплющитись. На ґанку стояли дві постаті.

– Ви зміна? – спитав Юн.

– Ні, – відповів знайомий жіночий голос. – Усе скінчилося.

– Скінчилося? – здивовано перепитав Юн, затуляючи очі рукою. – А, це ви! Доброго дня!

– Це я, – відповіла жінка. – Можете збирати речі, ми відвеземо вас додому.

– Чому?

Вона розповіла, з якої причини.

– Юн! – покликала Теа зі спальні.

– Хвильку! – Він пішов до Теа, не причинивши дверей.

– Хто там? – спитала Теа.

– Вона допитувала мене, – відповів Юн. – Туріль Лі. З нею чолов’яга, наче теж на прізвище Лі. Кажуть, що Станкич мертвий. Застрелений цієї ночі.

Поліцейський, що охороняв їх, повернувся із туалету, зібрав речі й поїхав. А за десять хвилин Юн, закинувши сумку на плече, зачинив двері й повернув ключ у замку. За власними слідами пройшов уздовж стіни, відрахувавши п’ять дощок, повісив ключа на гачок, прихований за дошками. Потім квапливо пішов за рештою до червоного «фольксвагена-гольфа», який стояв з увімкненим двигуном, випускаючи білий конденсат. Він вмостився на заднє сидіння поруч з Теа. Щойно машина рушила, він обійняв дівчину за стан, потім нахилився уперед.

– А як усе було на контейнерному складі сьогодні уночі?

Туріль Лі кинула погляд на напарника, Улу Лі, що сидів поруч на пасажирському сидінні.

– Кажуть, Станкич ніби схопився за зброю, – мовив Ула Лі. – Тобто так видалося снайперу з підрозділу особливого призначення.

– А насправді не хапався?

– Залежить від того, що вважати зброєю. – Ула глянув скоса на Туріль Лі, котра через силу намагалася бути незворушною. – Коли його перевернули, виявилося, що ширінька розстебнута, увесь інструмент назовні. Очевидно, він просто хотів сходити за вітром.

Туріль Лі почервоніла й спохмурніла.

– Але це лише між нами, – мовив Ула Лі. – Ви ж розумієте, хіба ні?

– Тобто ви кажете, що отак просто застрелили його? – недовірливо перепитала Теа.

– Не ми, – сказала Туріль Лі. – Снайпер із спецпідрозділу.

– Гадають, Станкич щось почув і повернув голову, – зауважив Ула. – Куля увійшла за вухом і вийшла у місці, де був ніс. Сніп-снап-снуре… ха-ха.

Теа глянула на Юна.

– Йому б не завадило мати при собі набої, – замислено мовив Ула. – Незабаром сам побачиш його, Карлсене. Добре було б, якби ти його упізнав.

– Хай там як, а упізнати буде зовсім непросто, – сказав Юн.

– Так, ми чули. – Ула похитав головою. – Ця, теє… пантомімічна фізіономія. Цілковита дурня, як на мене. Але то все між нами, гаразд?

Певний час панувала тиша.

– Чи ви цілком певні, що то саме він? – спитала Теа. – Я про те, що обличчя ж спотворене.

– Вони упізнали куртку, – мовив Ула.

– Й усе?

Ула та Туріль Лі перезирнулись.

– Та ні, – сказала Туріль. – На куртці й на уламку скельця засохла кров. Зараз саме порівнюють цю кров із кров’ю Халворсена.

– Усе вже минулося, Теа. – Юн обійняв дівчину міцніше. Вона поклала голову йому на плече, він відчув пахощі її волосся. Незабаром він матиме змогу поспати. Довго. Поміж спинками сидінь виднілася рука Туріль, що лежала на кермі. Вона повернула на узбіччя вузької дороги, щоб розминутися з білим електромобілем, таким самим, який королівська родина подарувала Армії спасіння.

Розділ 25

Неділя, 20 грудня. Прощення

Діаграми та цифри на дисплеях, те, як ритмічно пищить лічильник серцевих скорочень, створювали оманливе враження, що все під контролем.

Рот та ніс Халворсена прикривала маска, на голові було щось подібне до шолома, реєстратор змін мозкової активності, за словами лікарки. Повіки темні, з темним мереживом судинок. Раптом Харрі спало на думку, що він ніколи ще такого не бачив. Ніколи не бачив, щоб у Халворсена були очі заплющені. За спиною розчинилися двері. Беата.

– Нарешті, – мовила вона.

– Я просто з літака, – прошепотів Харрі. – Скидається на сплячого льотчика-винищувача.

Лише побачивши силувану посмішку Беати, він зрозумів зловісний сенс своєї метафори. Мозок отупів, інакше б він використав іншу. Чи просто змовчав. Загалом, він зберіг своє обличчя тільки тому, що переліт із Загреба в Осло триває лише півтори години, а стюардеса, яка розносила питво пасажирам, обслуговувала решту й лише наприкінці зауважила лампочку біля його сидіння.

Вийшовши з палати, вони сіли у куточку для відпочинку наприкінці коридору.

– Які новини? – спитав Харрі.

Беата провела долонею по обличчю.

– Вчора увечері мені телефонував лікар, який оглядав Софію Михолеч. Окрім синця на чолі, він інших травм не виявив, але, за його словами, синець, може, справді спричинився через те, що вона наскочила на двері. А ще запевняв, що дуже переймається лікарською таємницею, але дружина переконала його, що він мусить її порушити, позаяк ідеться про надзвичайно вагоме розслідування. Він узяв у Софії кров, аналіз якої не виявив жодних порушень норми, допоки він, лише покладаючись на інтуїцію, не попрохав перевірити рівень хоріонічного гонадотропіну. Сумнівів майже немає. – Беата прикусила губу.

– Цікаво. От лише я гадки не маю, що таке хоріонічний гонадотропін.

– Зовсім нещодавно Софія була вагітна, Харрі.

Харрі хотів був присвиснути, але у горлі пересохло.

– Отже треба, щоб ти з нею поспілкувалася.

– Звісно, ми ж з нею найближчі подруги, – сухим тоном мовила Беата.

– Дружба не має до цього стосунку. Треба дізнатись, чи не було зґвалтування.

– Зґвалтування?

– Інтуїція.

Вона зітхнула:

– Гаразд. Але квапитися нікуди.

– Що ти маєш на увазі?

– Після того, що трапилося цієї ночі.

– А що трапилося?

Беата пильно глянула на нього.

– Хіба ти не знаєш?

Харрі похитав головою.

– Я написала тобі на мобільник щонайменше чотири повідомлення.

– Учора я загубив мобільник. Розказуй.

Беата вагалася.

– Трясця! Маю надію, це не те, про що я здогадуюсь?

– Вони застрелили Станкича. Він помер на місці.

Харрі заплющився, голос Беати лунав здалеку:

– Станкич встромив руку у кишеню, а за звітом, його було попереджено.

Звіт. Міркував Харрі. Так швидко.

– Єдиною зброєю виявився уламок скла у кишені в куртці. На ньому кров, і судмедекспертиза обіцяла, що висновки будуть завтра. Пістолет, імовірно, він сховав на певний час, адже це обтяжливий доказ. Документів при собі не мав.

– А ще щось знайшли? – машинально спитав Харрі, бо думками був у геть іншому місці. У соборі Святого Стефана. «Присягаю іменем Сина…»

– У кутку в контейнері лежало наркоманське приладдя. Шприц, ложка тощо. Але найцікавіше – підвішений до стелі собачий труп. Чорного метцнера, як сказав наглядач складу. Поза тим, від пса відкраювали м’ясо.

– Радий чути, – пробурмотів Харрі.

– Що?

– Пусте.

– Як ти й казав, це пояснює шматки м’яса у блювотинні на Гетеборггата.

– Хто ще, окрім «Дельти», брав участь в операції?

– За звітом, більше ніхто.

– А хто, власне, звітував?

– Певна річ, керівник операції. Сіверт Фалькейд.

– Певна річ.

– Хай там як, а тепер все минулося.

– Ні!

– Не треба кричати, Харрі.

– Не минулося. Де є принц, там є й король.

– Який ґедзь тебе вкусив? – Щоки у Беати розчервонілися. – Найманого убивцю вбито, а ти кажеш так, наче він мав… мав спільника.

Халворсен, спало на думку Харрі. Вона хотіла сказати: Халворсен. Він заплющився, під повіками затанцювали червоні плями. Як свічки, міркував він. Свічки у церкві. Коли ховали матір, він ще був малим. На Ондалснесі, із краєвидом на гори, як вона благала на смертній постелі. Вони стояли там – батько, Сестреня й він, – слухаючи, як священик розповідає про людину, з якою зовсім не знався. Бо батько був неспроможний говорити. Й, мабуть, Харрі теж щойно усвідомив, що без неї вони вже не родина. А дід, від якого Харрі дістав у спадок височенний зріст, нахилившись й дихаючи на нього свіжим перегаром, мовив, що так має бути, що батьки йдуть першими. Харрі ковтнув клубок у горлі.

– Я знайшов шефа Станкича, – мовив він. – І вона засвідчила, що замовником убивства був Роберт Карлсен.

Беата приголомшено дивилася на нього.

– Все ще не минулося. Роберт був кур’єром. За ним хтось інший стоїть.

– Хто?

– Гадки не маю. Але у нього не бракує грошей, щоб сплатити за убивство двісті тисяч доларів.

– І вона отак легко тобі все розповіла?

Харрі захитав головою.

– Ми уклали угоду.

– Яку?

– Тобі зовсім не треба цього знати.

Беата двічі кліпнула. Потім кивнула. Харрі споглядав літню пані, яка дибала на милицях коридором, міркуючи, чи читають Фред та мати Станкича норвезькі Інтернет-видання. Чи знають, що Станкича вбито?

– Батьки Халворсена зараз у їдальні. Я піду до них униз. Чи ти підеш зі мною, Харрі?

– Що? Даруй. Я поснідав у літаку.

– Їм це буде втіхою. Вони кажуть, він дуже добрим словом тебе згадував. Як старшого брата.

Харрі похитав головою:

– Може, згодом.

Беата пішла, а Харрі повернувся у палату. Сів біля ліжка, на краєчок стільця, вдивляючись у бліде обличчя на подушці. У сумці лежала закоркована пляшка «Джима Біма», яку він придбав у д’юті-фрі.

– Ми проти цілого світу, – прошепотів він і, прицілившись, дав Халворсенові щигля. Втрапив просто межи очі, але повіки навіть не сіпнулись. – Яшин…

Прошепотів, відчуваючи, як захрип голос. Фалда куртки, стукнувши, зачепила ліжко. Харрі обмацав одежину: під сподом щось є. Загублений мобільник.

Він пішов, коли Беата з батьками Халворсена повернулись у палату.

Юн лежав на канапі, поклавши голову на коліна Теа. Вона дивилася по телевізору якесь давнє кіно, він чув різкий голос Бетт Девіс і, споглядаючи тутешню стелю, міркував, що її він вивчив краще за стелю власного помешкання. І якщо добре придивитися, то він побачить дещо знайоме, а не понівечене обличчя, яке йому показували у холодному підвалі Центральної лікарні. Він заперечно захитав головою, коли його спитали, чи цю людину він бачив на порозі власної оселі й згодом, коли трапився напад на поліцейського.

«Може, це й він, але я його не упізнаю», – відповів Юн, вони кивнули, занотувавши, і покинули морг разом з ним.

– Чи ти певний, що поліція не дозволить тобі заночувати у власній оселі? – спитала Теа. – Адже, якщо лишишся тут на ніч, пліткуватимуть.

– Там місце злочину, – мовив Юн. – Все опечатане до закриття слідства.

– Опечатане… Ніби печатки ставлять на документах.

Бетт Девіс люто накинулася на молоду жінку, гучно заплакали скрипки.

– Про що ти розмірковуєш? – спитала Теа.

Юн не відповів. Не відповів, що збрехав їй, сказавши, що все минулося. Все минеться лише тоді, коли він власноруч вчинить те, що мусить. А мусить він схопити вола за роги, зупинивши ворога, бути маленьким хоробрим солдатом. Адже тепер він знав. Стояв геть поряд, коли Халворсен на Гетеборггата слухав телефонне повідомлення від Мадса Гільструпа, знав достоту, що то було зізнання.

У двері подзвонили. Теа стрімко скочила, наче зраділа довгоочікуваній перерві. Прийшов Рікард.

– Не стану на заваді?

– Ні, – відповів Юн. – Я йду.

Поки він одягався, всі троє мовчали. Зачинивши за собою двері, Юн кілька секунд прислухався до голосів у квартирі. Вони перешіптувалися. А чому? Рікард наче сердитий.

Він на трамваї дістався центру, потім пересів у вагончик Хольменколленської дороги. Зазвичай у неділю після снігопадів у вагончиках вщерть повно лижників, але сьогодні, певно, для більшості погода видалася надто холодною. Він вийшов на кінцевій зупинці, далеко внизу простяглося місто.

Будинок Мадса та Рагнхільд височів на верхівці пагорба. Ворота вузенькі, як і під’їзна дорога, котра оперізувала осередок дерев, що затуляв від шосе більшу частину будинку. Власне, маєток низенький, ніби вписаний у рельєф, тож збоку неможливо було визначити його справжні розміри. Принаймні за словами Рагнхільд.

Він подзвонив, і за кілька митей з прихованого динаміка почулося:

– Отакої! Юн Карлсен!

Юн зазирав у камеру над дверима.

– Я у вітальні. – Голос Мадса Гільструпа став хрипким, він коротко гигикнув. – Гадаю, сам знаєш, куди йти.

Двері розчинилися автоматично, і Юн Карлсен увійшов у хол, тотожний за розміром його власній квартирі.

– Агов!

У відповідь – лише луна його вигуку.

Він посунув коридором, котрий, певно, йшов до вітальні. На стінах висять яскраві необрамлені олійні полотна. Відчув цілком своєрідний запах, який посилювався з кожним кроком, чимдалі він ішов. Проминув кухню з острівцем для куховарства й обіднім столом, оточеним дюжиною стільців. У мийці повнісінько тарілок, склянок і порожніх пляшок з-під питва. Тхне відворотно: несвіжою їжею та пивом. Юн ішов далі. Усім коридором розкидано вбрання. Двері до ванної розчинено. Смердить блювотинням.

Коли він завернув за ріг, перед очима постав краєвид міста й Осло-фіорда, котрий раніше він споглядав лише пішки, гуляючи по Нурмарку.

Посеред вітальні стоїть екран, на білому полотні миготять німі кадри, мабуть, аматорське весільне відео. Батько веде наречену по проходу у церкві, вона, всміхаючись, вітається з гостями. Тихо дзижчить кінопроектор, і ані звука більше. Перед екраном, повернене спиною до нього, глибоке чорне крісло, а поряд долі – дві спорожнілі пляшки й одна надпита.

Юн голосно кахикнув і зробив крок уперед.

Крісло поволі розвернулося.

І Юн остовпів.

У кріслі сидів чоловік, у якому він через силу впізнав Мадса Гільструпа. Зодягнений у чисту білу сорочку й чорні штани, але неголений, обличчя набрякле, очі ніби вицвілі, запнуті тьмяною сірою поволокою. На колінах лежала двостволка, чорний дробовик з тоненьким анімалістичним різьбленням по темно-червоному прикладові. Дуло націлене просто на Юна.

– Чи ти ходиш на полювання, Карлсене? – тихо мовив Мадс Гільструп п’яним хрипким голосом.

Юн похитав головою, не зводячи очей з дробовика.

– У нашій родині полюють на все підряд, – вів далі Гільструп. – І на дрібну, й на велику дичину. Це для нас мало не родинне гасло. Батько стріляв у все, що здатне ходити чи повзати. Щозими він подорожував якою-небудь країною, де є звір, якого він ще не стріляв. Минулого року – у Парагваї, бо там водиться якась рідкісна лісова пума. А я ось геть не гідний. На думку батька. Каже, що я позбавлений необхідної холоднокровності. Мовляв, я спромігся зловити одну-єдину тваринку, оту. – Мадс Гільструп кивнув на екран. – Певна річ, він мав на увазі, що це вона мене спіймала.

Мадс Гільструп поклав дробовика на столик поруч себе й жестом запросив:

– Сідай. Наступного тижня ми підпишемо з твоїм начальником Давидом Екхофом остаточну угоду щодо нерухомості, найперше – на Якоб-Оллс-гате. Батько віддячить тобі за те, що посприяв.

– Боюся, віддячувати нема за що, – мовив Юн, сідаючи на чорну канапу. Зі шкіряною оббивкою, м’якою, але крижано-холодною. – Я зробив виключно фахові висновки.

– Хіба? Справді?

Юн ковтнув слину.

– Користь від фінансів, що заморожені у нерухомості, не зрівняти з користю, яку вони можуть принести в іншій нашій роботі.

– Але ж решта продавців, мабуть, виставили б нерухомість на відкритий аукціон?

– Ми б теж так вчинили. Одначе ви поводились непохитно й однозначно дали зрозуміти, що, пропонуючи придбати нерухомість цілком, зовсім не згодні торгуватися.

– Хай там як, а твоя рекомендація була вирішальною.

– Я лише дав позитивну оцінку вашій пропозиції.

Мадс Гільструп посміхнувся:

– Трясця, ви ж мали змогу отримати вдвічі більші кошти.

Юн знизав плечима:

– Можливо, розділивши нерухомість на складові, ми б отримали трохи більше, але теперішня пропозиція позбавляє нас тривалого та клопіткого продажу. А Керівна рада мусить цілком довіряти покупцеві. Адже ми мусимо дбати про тамтешніх пожильців. Навіть уявляти не хочеться, як би з ними повелися решта покупців.

– Пункт щодо заморожування квартплати та заборони виселення теперішніх мешканців дієвий лише протягом вісімнадцяти місяців.

– Довіра важить більше за пункти в угоді.

Мадс Гільструп нахилився уперед:

– Ох, маєш рацію, Карлсене, хай тобі грець! А чи знаєш ти, що я знав про вас із Рагнхільд із самісінького початку? Розумієш, коли вона з кимось трахалася, щоки у неї палали рум’янцем. І так щоразу, коли в офісі згадували про тебе. Чи ти цитував їй Біблію, коли порав її? Як на мене, їй би це було до вподоби. – Він знову відхилився на спинку крісла, гигикнув, погладив долонею дробовик на столику. – Зброя заряджена, Карлсене. Чи ти бачив, на що здатен шріт? Навіть цілитися не потрібно, натиснув на курок і – бах! – тебе вклеїть просто у ту стіну. Потужно, га?

– Я прийшов сказати, що не бажаю, щоб ми ворогували.

– Ворогували? – Мадс Гільструп розреготався. – Ми завжди ворогуватимемо. Пригадуєш літо, коли ви придбали Естгор і командувач Екхоф особисто запросив мене туди? Пожалів бідолашного хлопчину, адже ви придбали його дитячі спогади. Щодо такого ви страшенно уразливі. Боже, які ж ви мені були ненависні! – Мадс Гільструп знову засміявся. – Я спостерігав, як ви гралися й розважалися, наче все там було ваше. А надто твій брат, Роберт. Повсякчас водився з малими дівчатками. Дражнив їх, водив у стодолу, а там… – Мадс, переставляючи ногу, зачепив пляшку, яка впала, ледь стукнувшись об долівку. Коричнево-бура рідина розтеклася паркетом. – Ви мене не помічали. Жоден з вас мене не помічав просто перед носом, наче я порожнє місце. Ви надто переймалися один одним. Отже, міркував я, значить, я невидимка. От я й покажу вам, на що здатні невидимки.

– Це через те ти таке накоїв?

– Я? – зареготав Мадс. – Я не винен, Юне Карлсене. Ми, люди з привілеями, ніколи не винні, час уже второпати. Наша совість завше чиста, бо ми маємо вдосталь коштів, щоб купити чужу. У тих, хто повинен нам прислуговувати, виконуючи непотребну роботу. У цьому закон природи.

Юн кивнув:

– Навіщо ти зателефонував поліцейському й зізнався?

Мадс Гільструп знизав плечима:

– Я, власне, прагнув не йому телефонувати, а Харрі Холе. Але той бовдур не мав візитівки, тому я зателефонував за номером, який мав. Халворсену абощо. Не пригадаю, я був п’яний.

– Чи ти комусь ще казав про це? – спитав Юн.

Мадс Гільструп замотав головою і, піднявши пляшку, відпив ковток.

– Лише батькові.

– Батькові? А, звісно, звісно.

– Звісно? – Мадс пирхнув. – Чи ти любиш свого батька, Юне Карлсене?

– Так. Дуже люблю.

– І ти не згодишся, що любов до батька може бути прокляттям? – Юн змовчав, а Мадс вів далі: – Батько прийшов відразу потому, як я зателефонував поліцейському, а коли я розповів йому, знаєш, що він зробив? Узяв лижну палицю і побив мене. А старий шкарбун досі боляче б’ється. Адже ж знаєш, зненависть додає сил. Він сказав: якщо я ще хоч комусь розповім, змішавши з брудом репутацію родини, він уб’є мене. Отак і сказав. І знаєш… – Мадсові очі вмить сповнилися слізьми, голос затремтів. – Я все одно його люблю. Й часом мені видається, що саме за це він так люто мене ненавидить. За те, що я, його єдиний син, такий кволий, що навіть не здатен ненавидіти його у відповідь.

Він, стукнувши, поставив пляшку додолу, кімнатою прокотилася луна. Юн схрестив долоні.

– А тепер послухай мене. Поліцейський, якому ти зробив зізнання, зараз перебуває у комі. І якщо ти присягнеш не переслідувати мене та моїх близьких, я обіцяю, що ніколи тебе не викрию.

Мадс Гільструп ніби й не чув Юнових слів, він знов і знов дивився на екран, де спиною до них стояли наречені.

– Дивись, вона саме відповідає «так». Я знов і знов переглядаю цей епізод. Бо не збагну. Вона ж заприсяглась. Вона ж… – Він потрусив головою. – Я гадав, може, завдяки цьому вона знов покохає мене, коли я скою цей… злочин, й вона побачить мене таким, який я є. Злочинець має бути сміливим. Сильним. Має бути чоловіком, адже так? А не лише… – Він, голосно зітхнувши, майже гаркнув: -…чиїмось сином.

Юн підвівся:

– Мені час.

Мадс Гільструп кивнув:

– Я маю дещо твоє. Назвімо це… – він замислено прикусив губу, – прощальним подарунком від Рагнхільд.

Повертаючись назад, сидячи у вагончику Хольменколленської дороги, Юн дивився на чорну сумку, яку дав йому Мадс Гільструп.

На вулиці стояла страшенна холоднеча, ті, хто наважився вийти на недільну прогулянку, йшли, здійнявши плечі, з похиленими головами, загорнувшись у шарфи та шапки. Але Беата Льонн наче й не відчувала того холоду, стоячи на Якоб-Оллс-гате, натискаючи кнопку у домофоні, дзвонячи у квартиру Михолечів. Вона взагалі стала нечутлива, отримавши нещодавно звістку з лікарні.

– Найбільша проблема не в серці, – мовив лікар. – З’явилися порушення у решті органів. Найперше – нирки.

Пані Михолеч чекала на сходовому майданчику, провела Беату на кухню, де, тріпаючи себе за волосся, сиділа Софія. Пані Михолеч, наливши води у кавник, поставила на стіл три чашки.

– Нам з Софією краще б побалакати віч-на-віч, – мовила Беата.

– Вона хоче при мені, – відповіла мати. – Кави?

– Ні, дякую. Мені треба у лікарню. Я ненадовго.

– Ні, то й ні. – Пані Михолеч вилила воду з кавника.

Беата сіла напроти Софії. Намагаючись перестріти погляд дівчини, спрямований на пасмо волосся.

– Певна, що нам не потрібно поговорити наодинці, Софіє?

– Навіщо? – спитала дівчина зухвалим тоном, таким, яким роздратовані підлітки з неймовірним успіхом домагаються свого – розлючення співрозмовника.

– Це вельми й вельми особисті речі, Софіє.

– Вона ж моя мати, пані!

– Добре, – мовила Беата. – Чи ти робила аборт?

Софія заклякла. Обличчя спотворив вираз люті та болю.

– Ти про що? – коротко спитала вона, але не спромоглася приховати подив у голосі.

– Хто батько? – поцікавилася Беата.

Софія далі випрямляла уявні волосинки. Пані Михолеч стояла, роззявивши рота.

– Ви мали секс за згодою, чи він тебе зґвалтував?

– Що ви кажете! Як ви наважуєтесь! – вигукнула мати. – Вона ж ще дитина, а ви промовляєте до неї так, наче вона… повія.

– Ваша дочка була вагітна, пані Михолеч. Я лише хочу знати, чи не стосується це справи про убивство, над якою ми працюємо.

Нижня щелепа матері наче з суглобів висунулася й геть упала. Беата нахилилася до Софії:

– Це був Роберт Карлсен? Софіє, він?

Вона зауважила, як губи у дівчини затремтіли.

Мати скочила зі стільця.

– Про що вона торочить, Софіє? Скажи, що то неправда!

Софія уп’ялася обличчям у стіл, затуливши голову руками.

– Софіє! – вигукнула мати.

– Так, – крізь сльози промовила дівчина. – Він. Роберт Карлсен. Я й не гадала… навіть близько не уявляла, що він… на таке здатний.

Беата підвелася. Софія схлипувала, а мати мала такий вигляд, наче її вдарили. Беата відчувала лише заціпеніння.

– Убивцю Роберта Карлсена сьогодні вночі знешкодили, – мовила вона. – Загін швидкого реагування застрелив його на контейнерному складі. Він мертвий. – Вона намарне сподівалася реакції. – Я йду.

Ніхто не чув її, і вона сама пішла до виходу.

Стоячи біля вікна, він споглядав хвилястий білий ландшафт. Ніби молочне море, скуте кригою. То тут, то там виднілися на гребенях хвиль будинки й червоні сараї. А над усім звисало низьке зморене сонце.

– They are not coming back,[53] – мовив він. – Поїхали геть. А може, їх і не було? Може, ти збрехала?

– Вони були тут, – зауважила Мартіна, знімаючи з плити каструлю. – Коли ми зайшли, в оселі було тепло, й ти сам зауважив сліди на снігу. Мабуть, щось трапилось. Сідай, все готове.

Поклавши пістолет поряд з тарілкою, прийнявся за рагу. Слоїки такі самі, як у квартирі Харрі Холе. На підвіконні стояв старий синій транзистор. Звична поп-музика впереміш з незвичною мовою. Саме зараз грала музика, яку він колись чув у кіно, а мама награвала її на піаніно, яке стояло біля вікна, «єдиного з краєвидом на Дунай», як зазвичай казав батько, дражнячи матір. А якщо вона ображалася, він завжди залагоджував сварку, спитавши, як така принадна й інтелігентна жінка могла обрати собі за чоловіка такого, як він.

– У вас з Харрі роман? – спитав він.

Мартіна захитала головою.

– Тоді чому ти принесла квиток на концерт до нього додому?

Вона не відповіла.

Він усміхнувся:

– Як на мене, ти у нього закохалася.

Вона тицьнула в нього виделкою, наче хотіла сказати зауваження, але передумала, лише сказавши:

– А щодо тебе? Чи у тебе вдома є дівчина?

Він похитав головою. Ковтнув води зі склянки.

– Чому? Надто зайнятий?

Він пирснув, забризкавши водою увесь стіл. Нерви, як струна. Тому й не стримав сміху. Мартіна теж розсміялася.

– Чи ти голубий? – Вона втерла сльози, що від сміху сповнили очі. – Може, друга вдома маєш?

Він розреготався ще голосніше. Й сміявся ще довго, вже коли вона змовкла.

Мартіна поклала їм обом ще рагу.

– Як він так тобі подобається, то візьми собі це. – Він кинув їй світлину, яку витягнув з рами дзеркала в оселі Харрі: темноволоса жінка й хлопчик. Мартіна взяла знімок, довго розглядала його.

– Веселий на вигляд, – мовила нарешті вона.

– Мабуть, добре йому жилося. Тоді.

– Мабуть.

З вікна просотувалися сіруваті сутінки, затоплюючи кімнату.

– Може, йому знову буде добре, – тихо сказала Мартіна.

– Гадаєш, таке можливо?

– Щоб знову стало добре? Звісно.

Він глянув на транзистор у неї за спиною.

– Чому ти мені допомагаєш?

– Я ж сказала. Харрі б не став тобі допомагати, й…

– Я тобі не вірю. Імовірно, є ще дещо.

Вона знизала плечима.

– Можеш перекласти мені, що тут написано? – Він розгорнув бланк і простягнув їй той, що знайшов у помешканні Харрі.

Поки Мартіна читала, він роздивлявся фото на посвідченні Харрі, котре прихопив у його домівці. Поліцейський дивився повз фотокамеру, й він збагнув, що Харрі дивився на фотографа, йому спало на думку, що це, мабуть-таки, засвідчує щось про людину на знімку.

– Це дозвіл на якийсь «Сміт-Вессон тридцять вісім», – мовила Мартіна. – Це припис, що він має отримати його на складі Поліцейського управління, показавши цей письмовий дозвіл.

Він повільно кивнув:

– І підпис там стоїть, так?

– Так. Підписав… комісар поліції Гуннар Хаген.

– Отже, Харрі зброю не видали. Отже, небезпеки від нього немає. Більше того, він геть беззахисний.

Мартіна закліпала очима.

– Про що ти зараз розмірковуєш?

Розділ 26

Неділя, 20 грудня. Фокус

На Гетеборггата спалахнули ліхтарі.

– Гаразд, – мовив Харрі до Беати. – Отже, Халворсен поставив машину просто тут?

– Так.

– Вони вийшли. І Станкич накинувся на них. Спочатку стріляв у Юна, котрий встиг забігти у під’їзд. А потім кинувся до Халворсена, котрий квапився до авто взяти зброю.

– Так. Халворсена знайшли поряд з авто. У кишенях пальта та брюк, а також за поясом у Халворсена ми знайшли плями крові. Не його, а, мабуть, Станкича, котрий його обшукав. І забрав гаманець і мобільний телефон.

Харрі гмикнув, потер підборіддя:

– Чому він не застрелив Халворсена? Чому схопив ніж? Не тому, що прагнув уникати шуму, адже він уже перебудив усіх навколо, стріляючи у Юна.

– Ми теж питали себе про те саме.

– І чому він нападає з ножем на Халворсена й лише потім кидається навтьоки? Начебто єдина причина нападу на Халворсена – прибрати його з дороги, щоб не заважав порішити Юна. Але він навіть не замірявся на це.

– Але ж йому завадили. Авто ж під’їхало, хіба ні?

– Звісно, але йдеться про чоловіка, який щойно просто посеред вулиці поранив поліцейського. Тож чому його так настрахала випадкова машина? Й чому він схопив ніж, попри те, що вже добув з кишені пістолет?

– Ну ж бо, кажи.

Харрі заплющився. Беата тупцяла у снігу.

– Харрі, – сказала вона. – Я хочу піти звідси, я…

Харрі повільно розплющився:

– Йому набоїв забракло.

– Що?

– Це була у Станкича остання куля.

Беата важко зітхнула.

– Він же професіонал, Харрі. Щоб у нього скінчилися набої? Та ні. Навряд.

– Попри те… – палко мовив Харрі. – Якщо маєш детальний план, як прибрати певну людину, а для цього потрібна одна чи, щонайбільше, дві кулі, гамазею з набоями при собі не носитимеш. Адже ж їдеш у чужу країну, багаж просвічують, а це все треба якось сховати, чи не так?

Беата мовчала, а Харрі вів далі:

– Отже, Станкич, випустивши останню кулю, хибить. Потому кидається на Халворсена з холодною зброєю. Навіщо? А щоб узяти його службову зброю, аби продовжити полювання на Юна. Саме тому за поясом у Халворсена виявили кров. Там шукають не гаманець, а зброю. Але він не знаходить зброї, не знає, що вона у машині. Й тепер Юн сховався у під’їзді, а у Станкича при собі лише ніж. Тому він припиняє гонитву й тікає геть.

– Чудова версія. – Беата позіхнула. – Ми мали змогу вистежити Станкича, але він уже мертвий. І тепер це, певно, вже несуттєво.

Харрі поглянув на неї. Очі понабрякали, червоні від недосипання. Вона була достатньо тактовною, щоб не нагадати йому про перегар. Чи їй стало розуму зрозуміти, що обговорювати це не має сенсу. Але саме зараз він второпав ще дещо: наразі вона геть йому не довіряє.

– Про що розповіла свідок з машини? – спитав Харрі. – Що Станкич тікав лівою стороною вулиці?

– Так, вона стежила за ним у люстерко. А отам, на розі, він упав. Там, де ми знайшли хорватську монетку.

Він глянув у той бік. Востаннє, коли він навідувався сюди, на тому місці сидів вусатий жебрак. Може, ще він щось бачив. Хоча наразі надворі двадцятиградусний мороз і там нікого немає.

– Їдьмо до судмедекспертів, – мовив Харрі.

Мовчки вони дісталися Тофтес-гате й виїхали нею на друге кільце. Проминули Уллевольську лікарню. Лише на Согнсвейєн, коли за вікном миготіли білі садки й котеджі в англійському стилі, Харрі несподівано озвався:

– Ану виїдь на узбіччя й зупинись.

– Зараз? Тут?

– Так.

Зиркнувши в люстерко, Беата послухалась.

– Увімкни аварійку, – мовив Харрі. – Й зосередься. Пригадуєш гру в інтуїцію, якої я тебе вчив?

– Це коли говориш перш, ніж міркуєш?

– Або коли говориш, що маєш на думці, перш ніж поміркуєш, що про це розмірковувати не слід. Очисти мізки.

Беата заплющилась. По тротуару їх проминула родина на лижах.

– Отже, готова? Гаразд. Хто послав Роберта Карлсена у Загреб?

– Мати Софії.

Харрі гмикнув.

– Звідки така думка?

– Гадки не маю, – Беата розплющилась. – Як ми знаємо, мотиву вона не має. І цілком очевидно, що вона не з тих людей. Може, тому, що вона, як і Станкич, хорватка. Моя підсвідомість міркує не надто мудровано.

– Може, ти маєш рацію, – сказав Харрі. – У всьому, крім останнього. Щодо підсвідомості. Добре. Тепер спитай мене.

– Уголос? Гучно?

– Так.

– Чому?

– Та просто спитай, і квит. – Харрі заплющив очі. – Я готовий.

– Хто послав Роберта Карлсена у Загреб?

– Нільсен.

– Нільсен? Хто з них?

Харрі розплющився. Трохи спантеличено примружив очі через вогні зустрічних автівок.

– Рікард, певна річ.

– Кумедна забава, – мовила Беата.

– Їдь.

Естгор огорнула темрява. На підвіконні галасував приймач.

– Чи тебе справді ніхто впізнати не в змозі? – спитала Мартіна.

– Правда. Потрібен час, щоб запам’ятати моє обличчя. От лише обмаль людей виказали прагнення згайнувати на це свій час.

– Отже, річ не у тобі, а в людях?

– Мабуть. Але я не хотів, щоб мене пізнавали, річ у… моїй справі.

– Ти втікач.

– Ні, навпаки. Я просотуюся. Вторгаюся. Обертаюсь на невидимого й прокрадаюся туди, куди забажаю.

– Але якщо ніхто тебе не помічає, у чому суть?

Він здивовано глянув на Мартіну. Залунала весела пісенька, а тоді безсторонньо й серйозно заговорила жінка – мабуть, розпочались новини.

– Про що вона каже?

– Похолоднішає. Дитячі садочки закривають. Людям похилого віку радять не покидати домівки й не економити на електриці.

– Але ти мене побачила. І впізнала.

– Я споглядаю людей. Я бачу їх. У цьому мій єдиний талант.

– Тому ти мені допомагаєш? – спитав він. – Тому ні разу не спробувала втекти?

Вона глянула на нього допитливим поглядом, а потому відказала:

– Ні, не тому.

– А чому ж?

– Бо я хочу Юнові Карлсену смерті. Щоб став мертвішим за тебе.

Він здригнувся. Чи вона навіжена?

– Хіба я мертвий?

– У новинах про це розповідають уже протягом кількох годин. – Мартіна кивнула у бік приймача.

Потім, вдихнувши якнайглибше, почала говорити безстороннім та серйозним дикторським тоном:

– Людину, яку підозрювали у вбивстві на Егерторг, застрелено сьогодні вночі силами швидкого реагування під час операції, яку проводили на контейнерному складі. Як розповів керівник операції Сіверт Фалькейд, підозрюваний не згодився здатися й, найімовірніше, хотів дістати зброю. За словами начальника відділу вбивств Гуннара Хагена, за процедурою справу передадуть у відділ внутрішньої безпеки поліції. Хаген каже, що ця справа – черговий приклад того, що поліції доводиться мати діло з чимраз жорстокішою організованою злочинністю, тож під час обговорення щодо дозволу поліцейським мати при собі зброю повинно йтися не лише про ефективне забезпечення дотримання закону, а й про безпеку власне поліцейських.

Він заплющився. Двічі. Тричі. Й врешті збагнув. Крістофер. Синя куртка.

– Я – мертвий, – мовив він. – Ось чому вони поїхали геть, коли ми прямували сюди. Вони вирішили, що все минулося. – Він накрив долонею Мартінину руку. – Ти прагнеш смерті Юну Карлсену.

Вона дивилася у порожнечу. Зітхнула, наче хотіла щось сказати, але лише зі стогоном видихнула повітря, наче не дібрала слушних слів й треба зробити ще одну спробу. З третього разу спромоглася:

– Бо Юн Карлсен знав. Знав протягом усіх цих років. І за це я зневажаю його. І себе.

Харрі поглянув на оголене мертве тіло на столі. Він ставився до мерців уже майже байдуже. Майже.

У кімнаті було градусів чотирнадцять, голі бетонні стіни віддавали луною, коли жінка-судмедексперт відповідала на запитання, які ставив їй Харрі.

– Ні, загалом ми не збиралися робити розтин. І без того маємо роботи під зав’язку, а за цих умов причина смерті цілком певна, ти ж сам розумієш. – Вона кивнула у бік обличчя, на якому замість носа та верхньої губи була величезна чорна дірка, що оголила зуби та верхню щелепу.

– Чисто тобі кратер, – прокоментував Харрі. – Не надто скидається на слід від МР-5. Коли буде готовий звіт?

– Спитай у свого начальника. Він просив переслати звіт йому.

– Хаген?

– Еге ж. Тому якщо негайно хочеш прочитати звіт, візьми у нього копію.

Харрі та Беата перезирнулися.

– Послухайте-но, – жінка скривила губи, намагаючись, як здалось Харрі, всміхнутися, – на вихідних у нас обмаль людей працює, я маю ще купу справ. Тож мені вже час.

– Певна річ, – мовила Беата.

Судмедексперт разом з Беатою попростували до дверей, але обидві спинилися, почувши голос Харрі:

– Чи хтось із вас зауважив це?

Обидві озирнулися: Харрі стояв, схилившись над тілом.

– Він має сліди від ін’єкцій. Чи ви зробили аналіз крові на наркотики?

Судмедексперт зітхнула:

– Його привезли цього ранку, ми тільки й встигли покласти його у холодильник.

– Коли зможете зробити аналіз?

– Це важливо? – спитала вона й, зауваживши, що Харрі завагався, додала: – Було б добре, якби ти сказав чесно, бо якщо ми опрацьовуватимемо його першочергово, то решту з того, про що ви просите, доведеться відкласти. Тут дуже гаряче напередодні Різдва.

– Гаразд, хлопчина, мабуть, кілька разів коловся. – Харрі знизав плечима. – Та й він мертвий, тому це, певно, не надто важливо. Годинника ви з нього зняли?

– Годинника?

– Так, коли він напередодні намагався зняти грошей у банкоматі, на руці у нього був «Сейко SQ 50».

– Не було на ньому годинника.

– Гм. – Харрі глянув на власний зап’ясток. – Загубив, напевне.

– Я піду у реанімацію, – мовила Беата, коли вони вийшли надвір.

– Гаразд. Я візьму таксі. Ти засвідчиш його особу?

– Що ти маєш на увазі?

– Що ми на сто відсотків певні, що у морзі лежить саме Станкич.

– Звісно, це не звичайна процедура. У трупа друга група крові, яка збігається з тією, яку знайшли в кишенях у Халворсена.

– Це найпоширеніша у Норвегії група крові, Беато.

– Так, але вони й ДНК перевірятимуть. Ти маєш сумніви?

Харрі знизав плечима:

– Треба конче зробити аналіз ДНК. Коли?

– Найшвидше – у середу. Годиться?

– Три дні. Задовго.

– Харрі…

Харрі звів руки догори:

– Гаразд. Іду. А ти подрімай, добре?

– Як направду, тобі сон потрібен більше за мене.

Харрі поклав руку на її плече. Тендітне й худеньке під курткою.

– Він молодець, Беато. Він хоче бути тут. Зрозуміла?

Беата прикусила губу. Наче хотіла щось сказати, але, швидко всміхнувшись, кивнула. У таксі Харрі добув мобільник і набрав номер телефону Халворсена. Утім, як і сподівався, відповіді не почув.

Тоді він набрав номер готелю «Інтернаціональ». Коли портьє взяв слухавку, попросив перемкнути на Фреда, у бар. На Фреда? У який ще бар?

– The other bar,[54] – сказав Харрі.

Коли у слухавці почувся голос Фреда, Харрі мовив:

– Це поліцейський. Який учора питав про Маленького Спасителя.

– Слухаю.

– Мені треба побалакати з нею.

– Вона отримала погану звістку. Прощавай.

Кілька хвилин Харрі слухав гудки у слухавці. Потому засунув телефон у внутрішню кишеню й почав споглядати незалюднені вулиці міста. Вона, певно, у соборі, запалює ще одну свічку.

– Ресторан «Шрьодер», – мовив таксист і загальмував.

Харрі сидів за звичним столиком, уп’явшись очима у недопитий кухоль пива. Так званий ресторан насправді був невигадливою, облупленою пивницею, хоча в атмосфері віяло величчю та гідністю, може, через відвідувачів, а можливо, через стильні картини, які оздоблювали стіни. Або ж, може, через те, що «Шрьодер» тримався протягом стількох років, спостерігаючи за тим, як більшість сусідніх ресторанчиків змінювали вивіски та власників, а він жив собі та й жив.

Недільного вечора, перед закриттям, відвідувачів було обмаль. Але саме зараз завітав ще один, роззирнувся швиденько, розстібаючи пальто, з-під якого виглядав твідовий піджак, й попростував до столика Харрі.

– Доброго вечора, друже, – привітався Столе Еуне. – Певно, це твій улюблений куточок відпочинку?

– Це не куточок, – без краплини зневаги відповів Харрі, – це закапелок. Кутки ззовні. Їх обходять, а не сидять у них.

– А як щодо «кутнього столика»?

– Це не столик у кутку. Це столик з кутами. Як кутня канапа.

Еуне задоволено посміхнувся. Він полюбляв такі розмови. Офіціантка, підійшовши, підозріливо поглянула на нього, коли він замовляв чай.

– Отже, стояти в кутку теж не можна? – мовив він, поправляючи метелик у чорно-червоний горошок.

Харрі посміхнувся:

– Чи ти намагаєшся мені щось сказати, пане психолог?

– Утім, ти ж телефонував мені, щоб я тобі дещо розповів.

– Яка твоя ціна за годину, щоб розповісти людям, щоб їм було соромно за себе?

– Слухай-но, Харрі, через пияцтво ти стаєш не лише дратівливим, але й дратуєш інших. Я приїхав не тому, щоб позбавляти тебе самоповаги, впевненості у собі чи пива. Але твій клопіт у тому, що все це – у цій склянці.

– Ти, як завжди, маєш рацію, – відповів Харрі, здійнявши кухоль. – Тому треба хутко його допити.

Еуне підвівся:

– Якщо ти бажаєш погомоніти про своє пияцтво, можемо обговорити це, як зазвичай, у моєму офісі. Консультація добігла кінця, за чай платитимеш ти.

– Стривай, – мовив Харрі. – Отак. – Обернувшись, він поставив недопитий кухоль з пивом на порожній сусідній столик. – Це мій фокус. Я виходжу із запою півлітровим кухлем пива, котрий випиваю за годину. Один маленький ковточок що дві хвилини. Ніби снодійне. Потому повертаюся додому й з наступного дня тверезий як скельце. Я хотів побалакати з тобою про напад на Халворсена.

Еуне знову неквапливо сів.

– Моторошна історія. Мені переказали подробиці.

– Й що ти бачиш?

– Лише проблиски, Харрі. Заледве, насилу. – Еуне жваво кивнув офіціантці, котра принесла чай. – Утім, як ти знаєш, хоч я бачу проблисками, та все-таки набагато краще за моїх колег-ледарів. А я зауважую певну подібність між цією подією та убивством Рагнхільд Гільструп.

– Кажи.

– Глибока, непідробна лють, що вихлюпнулася назовні. Насилля, зумовлене сексуальною фрустрацією. Вибухи люті, типові для особи у пограничному стані.

– Так, але, як видається, ця особа здатна контролювати свою лють. Позаяк намагалася не лишити слідів на місцях злочину.

– Слушно. Можливо, маємо справу зі злочинцем, який чинить наругу, керований люттю, – чи з особою, котра «вдається до насилля», як наполягають їх називати пані-психологи, – котра загалом у житті має достатньо урівноважений вигляд, просто-таки дбайливий. Нещодавно в «American journal of Psychology» надрукували статтю про таких людей, тих, що схильні до так званої slumbering rage.[55] Я називаю їх доктор Джекіл та містер Гайд. Й коли просинається містер Гайд… – Еуне, погрозливо помахавши вказівним пальцем, відсьорбнув чаю: -…все, Страшний суд й Армагеддон заразом. Якщо лють вихлюпується з них, вони її вже неспроможні приборкати.

– Не надто добра якість для професійного кілера.

– Безперечно. Ти до чого ведеш?

– Під час убивства Рагнхільд Гільструп і нападу на Халворсена Станкич порушує свій стиль. У цьому випадку є якась… нетипова несамовитість. Не схоже на убивство Роберта Карлсена та решту випадків, про які повідомляв Європол.

– Лютий і психічно неврівноважений найманий убивця? Та-ак. Утім, трапляються ж психічно неврівноважені пілоти та оператори на АЕС. Не кожен працює там, де слід би, розумієш?

– Ось за це й вип’ємо!

– Загалом, я не мав на думці тебе. Чи ти знаєш, що маєш певні нарцисові якості, інспекторе?

Харрі посміхнувся.

– Бажаєш повідати мені, чому соромишся себе? – спитав Еуне. – Гадаєш, що Халворсен постраждав через тебе, га?

Харрі відкашлявся.

– Так чи інак, саме я наказав йому охороняти Карлсена. Й саме я мав навчити його, де за таких випадків слід зберігати зброю.

Еуне кивнув:

– Отже, ти в усьому винен. Як завжди.

Харрі роззирнувся, обвівши поглядом ресторан. Лампи почали блимати, й нечисленні відвідувачі, покірно допивши пиво, одягали шарфи та шапки. Харрі поклав на стіл сотню й ногою висунув з-під столу сумку.

– Побачимося наступного разу, Столе. Відколи повернувся із Загреба, я не був удома, мені потрібно трохи подрімати.

Харрі пішов слідом за Еуне до дверей, але все-таки не втримався, щоб не глянути на недопитий кухоль на столі за спиною.

Збираючись відімкнути двері помешкання, Харрі зауважив розтрощене скло й голосно вилаявся. Вдруге зламують за рік. Він зауважив, що той, хто вдерся, заклеїв пройму, щоб не привертати уваги сусідів. Однак не поцупив ані стереосистему, ані телевізор. Певна річ, моделі ж бо не цьогорічні. Й навіть не торішні. А інших цінних речей, які легко було б спродати з рук, у квартирі не виявилось.

Хтось порпався у паперах на журнальному столику. Пройшовши до ванної, Харрі зауважив, що в аптечну шафку над мийкою теж хтось зазирав, отже неважко збагнути, що сюди завітав наркоман.

Його трохи подивувала тарілка на кухонному столі й жерстянки з-під рагу у сміттєвому відрі. Сіромаха попоїв, щоб мати хоч якусь втіху?

Уклавшись у ліжко, він відчув, що голова, певно, знов болітиме, але все-таки сподівався, що сон його візьме, адже дія «ліків» ще не минула. Крізь щілину між запонами просотувалася смужка місячного сяйва. Він крутився, чекаючи на примар. Чув їхнє шарудіння, отже, вже скоро. Звісно, це лише п’яна параноя, утім йому видавалось, що від постелі відгонить кров’ю та смертю.

Розділ 27

Понеділок, 21 грудня. Учень

На двері до нарадчої кімнати хтось повісив різдвяний віночок.

За зачиненими дверима добігала кінця остання нарада слідчої групи.

Харрі, впріваючи у тісному темному костюмі, стояв перед зібранням.

– Позаяк і виконавця, Станкича, й замовника, Роберта Карлсена, немає серед живих, по завершенні цієї наради слідча група припиняє існування, – мовив він. – Себто більшість з вас цього року матиме змогу відпочити на Різдво. Але я хочу попросити Хагена надати когось для продовження розслідування. Питання є? Слухаю, Туріль?

– Ти кажеш, що контактна особа у Загребі підтвердила нашу підозру, що Роберт Карлсен є замовником убивства Юна. Хто і яким чином розмовляв з цією особою?

– На жаль, у такі подробиці вдаватися не можу, – відповів Харрі, нехтуючи виразним поглядом Беати й відчуваючи, як по спині струменить піт. Не через питання й не через костюм, а через те, що він – тверезий. – Гаразд, наступне наше завдання – визначити, з ким у змові діяв Роберт Карлсен. Протягом дня я зв’яжуся із щасливцями, яким дозволено у цьому брати участь. Сьогодні Хаген даватиме прес-конференцію і зараз саме обмірковує, що треба буде казати. – Харрі махнув рукою. – Все, знову беріться за свої папірці.

– Гей! – гукнув Скарре, перекрикуючи шкарбання стільців. – Святкуватимемо?

Галас ущух, і всю увагу було прикуто до Харрі.

– Загалом, – мовив Харрі, – гадки не маю, що нам святкувати, Скарре? Що троє людей убито? Що замовник розгулює на волі? Чи, може, що один з наших лежить у комі?

Харрі спостерігав за присутніми, навіть не намагаючись порушити ніякове мовчання. Коли кімната спорожніла, Скарре підійшов до Харрі, який складав у течку нотатки, зроблені о шостій ранку.

– Пробач, – вибачився Скарре. – Кепська ідея.

– Пусте, – відповів Харрі, – ти ж бо хотів як краще.

Скарре кахикнув.

– Ти рідко вдягаєш костюм.

– О дванадцятій ховатимуть Роберта Карлсена, – відповів Харрі, не підводячи голови. – Треба глянути, хто прийде.

– Розумію. – Скарре тупцювався.

Харрі відірвався від читання паперів.

– Щось іще, Скарре?

– Так. Я міркував, адже чимало хто у відділку має сім’ї, і вони прагнуть відсвяткувати Різдво вдома, а я неодружений, тож…

Харрі гмикнув.

– Коротше кажучи, я самохіть визиваюся.

– Самохіть?

– Тобто я охоче й далі працюватиму над цією справою, якщо ти не заперечуєш, – квапливо додав він.

Харрі не зводив з нього очей.

– Я знаю, ти мене недолюблюєш.

– Справа не в тім, я вже вирішив, хто продовжить працювати зі мною. Й обирав тих, кого вважаю кращими, а не тих, кого люблю.

Скарре знизав плечима, борлак у нього ходором ходив.

– Принаймні відповів чесно. Гаразд, щасливого Різдва. – Чоловік попростував до дверей.

– Саме тому, – вів далі Харрі, складаючи папери у течку, – ти перевірятимеш банківські рахунки Роберта Карлсена. Перевір, які нарахування були за останні півроку, чи спостерігалася нерегулярність надходжень.

Скарре завмер, потім здивовано озирнувся.

– Так само вчиниш з рахунками Алберта та Мадса Гільструпів. Зрозумів, Скарре?

Магнус Скарре із запалом кивнув.

– Поза тим, перевір у «Теленорі», чи були у зазначений період переговори між Робертом та Гільструпом. І ще, оскільки Станкич узяв мобільний Халворсена, заодно перевір, чи не було дзвінків з його номера. Про дозвіл на перевірку банківських рахунків поговори з поліцейським юристом.

– У цьому немає потреби, – мовив Скарре, – за новою інструкцією ми маємо право постійного контролю.

– Отакої. – Харрі серйозно подивився на чоловіка. – Незле, коли поряд є співробітник, який читає інструкції.

Сказавши це, він вийшов з кімнати.

Роберт Карлсен не мав офіцерського звання, та оскільки загинув на посту, було вирішено поховати його на Західному цвинтарі, там, де ховали офіцерів Армії спасіння. Після церемонії, як зазвичай, у казармах, що у районі Майорстюа, зробили поминки.

Коли Харрі увійшов до каплиці, Юн, що разом з Теа сидів на передній лаві, озирнувся. Поряд з ними лава була вільною, й Харрі збагнув, що батьки Роберта не приїхали. Він на мить перестрів погляд Юна, й той кивнув швидко та серйозно, але в очах вбачалася вдячність.

Поза тим, як і передбачали, каплиця була сповнена люду. Більшість зодягнена у форму Армії спасіння. Харрі зауважив Рікарда та Давида Екхофа. А поруч з командувачем стояв Гуннар Хаген. І стерв’ятники зі ЗМІ свого не проґавлять. Тієї ж таки миті поруч посів місце Рогер Єндем і спитав, чи не знає він, чому немає прем’єр-міністра, попри те, що повідомляли, він буде присутній.

– Спитай у його канцелярії, – відповів Харрі, чудово знаючи, що зранку у канцелярії прем’єра пролунав конфіденційний дзвінок від керівництва Поліцейського управління, у якому йшлося про ймовірну участь Роберта Карлсена у вбивстві. Хай там як, а було вирішено, що голова уряду мусить віддати перевагу іншим важливим зустрічам.

Командувачу Давиду Екхофу теж зателефонували з поліції, що призвело до спалаху паніки у штаб-квартирі надто ще й тому, що одна з ключових осіб у влаштуванні похорону, його дочка Мартіна, вранці пославшись на нездужання, не вийшла на роботу.

Зрештою, командувач заявив, що людина не винна, допоки її вину неспростовно не доведено. Крім того, сказав він, уже запізно, й церемонія має відбутися. Прем’єр-міністр, до речі, запевнив, що на завтрашньому різдвяному концерті буде присутній неодмінно.

– А загалом, – прошепотів Єндем, – які новини у розслідуванні вбивств?

– Вас же застерігали, – відповів Харрі. – Вся інформація для ЗМІ – лише через Хагена чи прес-аташе.

– Таж вони мовчать.

– Отже, знають свою справу.

– Припини, Холе. Я ж відчуваю, щось коїться. Поліцейський, якого порізали на Гетеборггата, має якийсь стосунок до кілера, якого ви уколошкали минулої ночі?

Харрі захитав головою – чи то заперечуючи, чи то відповідаючи «без коментарів».

Орга5н стих, розмови вмить ущухли, наперед вийшла дівчина з дебютним альбомом і заспівала відомий псалом, її зворушливий спів підкорював, навіть ледь вчувалася сльоза в голосі, а доспівала вона з такою руладою, що позаздрила б сама Мерая Кері. На мить Харрі пойняло просто-таки непереборне бажання випити. Однак раптом співачка стулила рота й журливо схилила голову під зливою фотоспалахів. Її менеджер задоволено всміхнувся. Йому, безперечно, з поліції ніхто не телефонував.

Харрі був неспроможний зосередитись. Дивлячись на труну, все ніяк не міг викинути з голови Халворсена. Не йшла йому з голови й матір Станкича. А коли заплющував очі – Мартіна. Труну несли шестеро офіцерів. Юн та Рікард – попереду. Юн послизнувся, повертаючи на стежці.

Харрі пішов геть, коли решта ще стояли біля могили. Крокував безлюдним цвинтарем у бік Фрогнер-парку й раптом почув, як за спиною захрускотів сніг. Спершу гадав, що то якийсь газетяр, але, почувши часте збуджене дихання, машинально рвучко озирнувся.

Виявилося, що то Рікард, котрий миттю став як укопаний.

– Де вона? – зводячи подих, прохрипів він.

– Хто?

– Мартіна.

– Я чув, їй зле.

– Так, вона почувається зле. – Рікардові груди ходили ходором. – От лишень удома її немає. І не ночувала.

– Звідки ти знаєш?

– Не смій! – вигукнув Рікард, немов його пронизав біль, обличчя його перекривилося, наче він був не владний над власною мімікою. Потім він глибоко зітхнув і, доклавши неабияких зусиль, опанував себе. – Не смій! – прошепотів він. – Я ж бо знаю. Ти ошукав її. Спаплюжив. Вона у твоїй оселі, хіба ні? Але ти не можеш…

Рікард зробив крок у бік Харрі, той машинально вийняв руки з кишень.

– Слухай-но, я гадки не маю, де Мартіна.

– Брешеш! – Рікард стиснув кулаки, й Харрі, збагнувши, що конче треба знайти правильні, втішливі слова, повів так:

– Зараз маєш взяти до уваги такі міркування, Рікарде. Я не надто меткий, але важу дев’яносто п’ять кіло, й часом мені випадало пробивати кулаком дубові двері. А за статтею сто двадцять сьомою Карного кодексу, застосування сили проти посадовця під час виконання службових обов’язків карають щонайменше шістьома місяцями ув’язнення. Інакше кажучи, ти наражаєшся на ризик потрапити до лікарні. І за ґрати.

Рікард з люттю дивився на чоловіка.

– Ми ще побачимось, Харрі Холе, – кинув він, розвернувся й поміж надгробками квапливо закрокував по снігу до церкви.

Імтіаз Рахім був у кепському гуморі. Він щойно посварився із братом через те, чи варто оздобити стіну за прилавком ялинковими прикрасами. На думку Імтіаза, досить продавати різдвяні календарі, свинину й інші християнські товари, не варто гнівити Аллаха, додержуючи ще й цих звичаїв невірних. А що ж скажуть покупці-пакистанці? Але брат вважав, що слід турбуватися й про решту клієнтів. Приміром, про тих, які мешкають у будинку напроти. Хіба є щось зле у тому, щоб надати колоніальній крамничці трохи християнського духу у наш час? Попри те, що у палкій суперечці Імтіаз взяв гору, він надто через те не радів.

Саме тому він тяжко зітхнув, почувши, як дзвіночок над дверима пронизливо задзеленчав, і до крамнички увійшов високий кремезний чоловік у темному костюмі й попростував до каси.

– Поліція. Інспектор Харрі Холе, – мовив відвідувач, і вмить у голові Імтіаза промайнула гарячкова думка, чи бува немає у Норвегії закону, що зобов’язує, щоб усі крамнички прикрашали різдвяними прикрасами.

– Кілька днів тому біля вашої крамнички стояв жебрак, – вів далі поліцейський. – Рудий, з отакезними вусами. – Він провів пальцем по верхній губі й вниз до підборіддя.

– Саме так, – мовив Імтіаз. – Я знаю його. Він нам пляшки здає.

– Як його звати?

– Клянчій. Чи то Пляшкодавець.

– Чому?

Імтіаз розреготався. Настрій стрімко поліпшився.

– Він же виклянчує, адже так? І пляшки приносить…

Харрі кивнув.

Імтіаз знизав плечима:

– Це мені небіж казав…

– Добрий жарт. А на ім’я?

– Не знаю. Зате знаю, де його можна знайти.

Еспен Касперсен, за звичкою, сидів за цілим стосом книжок у Дайкманській бібліотеці на Генрік-Ібсенс-гате, 1, коли раптом зауважив, що хтось став поруч, і звів очі.

– Холе, поліція, – мовив чоловік, всідаючись на іншому боці довгого столу.

Еспен зауважив, що дівчина, яка сиділа при віддаленому боці столу, кинула на них косим оком. Часом нові працівники просили, щоб він, перш ніж іти, відкрив торбу. Й двічі до нього підходили люди, просячи піти геть, бо від нього страшенно смердить і вони не можуть через те зосередитись. Однак вперше до нього зверталася поліція. У бібліотеці. А не тоді, коли він жебракував просто неба.

– Що читаємо? – спитав поліцейський.

Касперсен знизав плечима. Він враз второпав, що переповідати поліцейському свій проект – гайнування часу.

– Сьорен К’єркегор? – Поліцейський, примружившись, глянув на спинки оправи. – Шопенгауер, Ніцше. Філософія. Отже, філософ?

Еспен Касперсен гмикнув:

– Я у пошуках правильного шляху, а у цьому випадку не обминеш роздумів про те, що таке бути людиною.

– Хіба це не свідчення, що ти філософ?

Еспен Касперсен глянув на нього. Мабуть, він його недооцінив.

– Я розмовляв із бакалійником на Гетеборггата, – сказав поліцейський. – Він каже, що ти щодня сидиш тут. А решту часу жебракуєш на вулицях.

– Такий я зробив вибір у житті.

Поліцейський добув нотатника, й Еспен Касперсен, відповідаючи на питання, назвав повне ім’я й адресу проживання – у двоюрідної бабці на Хагегата.

– А професія?

– Монах.

Еспен Касперсен задоволено відзначив, що поліцейський навіть брови не звів, кивнувши лишень у відповідь.

– Добре, Еспене. Наркотиків ти не вживаєш, тож чому жебракуєш?

– Бо моя місія в тому, щоб бути для людей дзеркалом, щоб вони мали змогу, глянувши на себе, побачити й величне, й марноту.

– Й що, на твою думку, величне?

Еспен понуро зітхнув, мов уже втомившись повторювати очевидні речі:

– Милосердя. Ділитися й допомагати ближньому. У Біблії про це йдеться мало не на кожному кроці. Але насправді, щоб знайти щось про дошлюбні статеві стосунки чи аборт, гомосексуалізм чи права жінок виступати на зібраннях, доводиться довго шукати. Утім фарисеям простіше розмірковувати, деручи горло, про другорядні речі у Біблії, ніж робити й говорити про велике й важливе, до чого наполегливо закликає Писання: віддавати половину свого майна тому, хто не має нічого. Щодня тисячі людей гинуть, так і не почувши слова Божого, позаяк ці християни міцно вчепилися у свої мирські статки. Я надаю їм можливість замислитися про це.

Поліцейський кивнув.

Еспен Касперсен вагався, а потому спитав:

– Як ти зрозумів, що я не наркоман?

– Я бачив тебе кілька днів тому на Гетеборггата. Ти жебракував, а я проминав тебе з чоловіком, котрий кинув тобі монетку. Але ти не взяв її, роздратовано жбурнувши її йому вслід. Наркоман ніколи б так не вчинив, навіть коли йдеться про найдрібнішу монету.

– Я пригадую це.

– Нещодавно зі мною трапилась подібна історія у загребському барі. Я замислився. Себто щось наштовхнуло мене на роздуми, але вони були не на часі. До сьогодні.

– Я мав причину викинути ту монетку, – сказав Еспен Касперсен.

– Саме так, – зауважив Харрі, кладучи на стіл пластиковий пакуночок, у якому щось лежало. – У цьому причина?

Розділ 28

Понеділок, 21 грудня. Поцілунок

Прес-конференція тривала у залі на четвертому поверсі. Гуннар Хаген та начальник кримінальної поліції сиділи на підвищенні, й їхні голоси глухо котилися луною у величезному приміщенні. Харрі наказали бути присутнім у залі, якщо Хаген потребуватиме роз’яснень щодо подробиць розслідування. Але журналісти здебільшого розпитували про драматичні події і постріл на контейнерному складі, а відповіді Хагена різнилися від «без коментарів», «мені не можна розкривати подробиць» до «на це питання нехай відповідає Відділ внутрішньої безпеки поліції».

Відповідаючи на питання, чи мав кілер спільників, Хаген сказав:

– Наразі ні, але ми опрацьовуємо це.

Щойно прес-конференція закінчилася, Хаген підкликав Харрі до себе. Зала спорожніла, Хаген підійшов просто до підвищення і, споглядаючи підлеглого згори вниз, мовив:

– Від сьогодні я наказав усім інспекторам мати при собі зброю. Ви отримали мій дозвіл, тож де ваша зброя?

– Я опікувався розслідуванням, босе, і не надав цьому першочергової ваги.

– Отже, надайте, – слова голосно покотилися залою.

Харрі повільно кивнув.

– Ще щось, босе?

Харрі сидів у своєму кабінеті, дивлячись на порожнє крісло Халворсена. Потім зателефонував у паспортну службу й попросив, щоб йому видали документ про всі закордонні паспорти, які видали родині Карлсен. Гугнявий жіночий голос поцікавився, чи він бува не жартує, тож Харрі надав їй особистий номер Роберта, потому, послуговуючись даними Управління реєстрації населення, комп’ютерні пошуки стрімко обмежилися Робертом, Юном, Юзефом та Дорте.

– Батьки, Юзеф та Дорте, мають подовжені чотири роки тому паспорти. Юнові закордонний паспорт не видавали, А… хвилиночку, комп’ютер сьогодні повільний… аа-а, ось… У Роберта є закордонний паспорт, виданий десять років тому й незабаром буде нечинним, тож перекажіть йому…

– Він мертвий.

Харрі набрав внутрішній номер Скарре й попросив негайно зайти.

– Наразі все даремно, – відповів Скарре, сідаючи не у Халворсенове крісло, а на краєчок столу, чи то за збігом, чи то через несподівану тактовність. – Я перевірив рахунки Гільструпів, жодного зв’язку з Робертом Карлсеном чи з рахунками у Швейцарії. Єдина прикметна річ – з рахунків компанії зняли готівкою п’ять мільйонів крон, у доларах. Зателефонувавши Алберту Гільструпу, я запитав його, й він відверто зізнався, що то щорічна різдвяна премія для портового начальства у Буенос-Айресі, Манілі та Бомбеї, зазвичай Мадс навідується до них у грудні. Так би мовити, невеличкий хабарчик.

– А щодо рахунку Роберта?

– Надходження – лише заробітна плата, загалом він повсякчас потроху знімав кошти.

– Телефонні дзвінки від Гільструпів?

– Робертові Карлсену ніхто не телефонував. Але, проглядаючи дзвінки Гільструпів, ми дещо знайшли. Вгадай, хто повсякчас телефонував Юнові Карлсену, часом навіть уночі?

– Рагнхільд Гільструп, – відповів Харрі й зауважив, як обличчя Скарре розчаровано видовжилося. – Що ще?

– Нічого. Якщо не зважати, що висвітився один знайомий номер. Мадс Гільструп телефонував Халворсену того дня, коли того порізали. Пропущений дзвінок.

– Добре, – сказав Харрі, – перевір ще один рахунок.

– Який?

– Давида Екхофа.

– Командувача? А що шукати?

– Гадки не маю. Перевір про всяк випадок.

Коли Скарре вийшов, Харрі зателефонував у Судмедекспертизу, й тамтешня медсестра пообіцяла враз і без перепон відправити фото трупа Христо Станкича факсом на номер готелю «Інтернаціональ» у Загребі.

Подякувавши, Харрі набрав номер готелю.

– Виникли питання щодо того, як вчинити з трупом, – сказав він Фреду. – Хорватська влада не знає людину на ім’я Христо Станкич, а тому не просить, щоб його видали.

За десять секунд у слухавці почулася її досконала англійська.

– Пропоную нову угоду, – мовив Харрі.

Клаус Торкільдсен з регіонального вузла «Теленор» в Осло, власне, мав у житті єдину мету: нехай його не чіпають. А позаяк він важив набагато більше за норму, повсякчас був упрілий, та ще й буркотун, бажання його, загалом, здійснювалося. При потребі спілкуючись з людьми, він намагався дотримувати дистанції. Через те здебільшого сидів наодинці, замкнувшись у приміщенні з теплим обладнанням й охолоджуючими вентиляторами. Про те, над чим він працював, обізнаних було обмаль, чи то взагалі ніхто, найголовніше – що він був непримітним.

Потреба дотримувати дистанції, певно, спричинилася до того, що кілька років він займався ексгібіціонізмом, примудряючись таким чином навіть отримувати задоволення з партнером за п’ять-п’ятнадцять метрів від нього. Але найперше Клаус Торкільдсен, утім, прагнув спокою. А на цьому тижні він мав чимало мороки. Спершу цей Халворсен, котрому конче закортіло контролювати зв’язок з тим загребським готелем. Згодом той Скарре, що потребував роздруківки розмов таких собі Гільструпа та Карлсена. Й обидва посилалися на Харрі Холе, перед яким, як не крути, Торкільдсен у величезному боргу. Й лише тому він не кинув слухавки, коли Харрі Холе зателефонував особисто.

– Ми ж маємо спеціальну службу, яка відповідає на питання поліції, – пробуркотів Торкільдсен. – За приписами ви маєте звертатися по допомогу саме туди.

– Знаю, – відповів Харрі, закриваючи тему. – Я чотири рази телефонував Мартіні Екхоф і не почув відповіді. Ніхто в Армії спасіння, навіть її батько, гадки не має, де вона.

– Але ж батьки завжди дізнаються останніми, – зауважив Клаус, правда, він не мав такого особистого досвіду, утім таких знань легко набути з кіно. А Клаус Торкільдсен ходив у кіно дуже й дуже часто.

– Гадаю, вона вимкнула телефон, але, певно, ти спроможний локалізувати його для мене? Щоб я хоч би знав, що вона у місті.

Клаус Торкільдсен зітхнув. Лише з манірності, адже полюбляв робити послуги поліції, а надто – послуги не надто законні.

– Ось її номер.

За п’ятнадцять хвилин Клаус перетелефонував і повідомив, що принаймні її sim-картка – за межами міста. Сигнал приймали дві базові станції на захід від Е-6. Він розповів, де стоять станції і який мають радіус дії. Харрі квапливо подякував і попрощався, тому Клаус вважав, що прислужився, тож, вдоволений собою, знов узявся за вивчення сьогоднішньої програми у кінотеатрах.

Юн замкнувся у Робертовій квартирі.

Стіни досі відгонили тютюновим димом, долі біля шафки валялася брудна футболка. Немов Роберт щойно пішов у крамницю за кавою і цигарками.

Чорну сумку, яку дав Мадс, Юн поставив біля ліжка, увімкнув опалення. Роздягнувшись догола, пішов у душ і стояв під гарячою зливою, поки тіло не почервоніло й не вкрилося гусячою шкірою. Потім витерся, вийшов з ванної, не одягаючись, сів на ліжко й почав дивитися на сумку.

Відкривати її він не наважувався. Бо знав, що там під гладенькою чорною тканиною. Загибель. Смерть. Йому здавалось, що він уже відчуває тлінний сморід. Заплющився. Треба поміркувати.

Задзеленчав мобільник.

Мабуть, Теа, турбується, де він мешкатиме. Зараз він не в змозі з нею розмовляти. Але телефон дзеленчав наполегливо й настирливо, як китайське катування під водою, зрештою, він схопив слухавку й гаркнув у мікрофон, відчуваючи, що голос тремтить від люті.

– Чого тобі?

Відповіді немає. Він глянув на дисплей. Номер не висвітився. Юн збагнув, що телефонувала не Теа.

– Юн Карлсен, слухаю, – обережно мовив він.

Мовчання.

– Алло! Хто це? Я знаю, що ви на лінії, тому озвіться…

Поза шкірою пробіг мороз від паніки.

– Hello? Who is this? – почув він власний голос. – Is that you? I need to speak to you. Hello![56]

Пролунало клацання, й зв’язок урвався.

Кумедно, міркував Юн. Мабуть, хтось помилився номером. Він ковтнув слину. Станкич мертвий. Роберт мертвий. І Рагнхільд мертва. Всі загинули. Лише поліцейський ще живий. І сам Юн. Він уп’явся очима у сумку й, відчувши, що його лихоманить, загорнувся у ковдру.

Коли Харрі з’їхав з Е-6 і вузькими путівцями заглибився у засніжений сільський ландшафт, він кинув оком на вершину й побачив ясне зоряне небо.

Його охопило дивне, тремтливе відчуття, що незабаром щось станеться. Він побачив, як ясним небом попереду прокотилася падаюча зірка, йому спало на думку, що коли й справді існують знамення, то, можливо, саме зараз на його очах загинула планета.

У вікнах на першому поверсі Естгора світилося. А заїхавши у двір, він побачив електромобіль, і тремтливе передчуття посилилось.

Харрі попростував до будинку, роздивляючись сліди у снігу.

Став біля дверей, припав до них вухом, зсередини лунали голоси.

Харрі постукав. Три швидких постукування. Голоси змовкли.

Згодом почулись кроки і її лагідний голос:

– Хто там?

– Харрі… Холе. – Прізвище він назвав, щоб не викликати у третьої особи, яка ймовірно присутня, підозр, що у них з Мартіною занадто довірливі стосунки.

Певний час вона вовтузилася із замком, потому двері розчинилися.

Перша та єдина думка: яка ж вона гарненька! Зодягнена у білу байкову сорочку з розстебнутим комірцем, очі сяють.

– Я рада, – мовила вона.

– Бачу, – усміхнувся він, – я теж радий.

За мить вона кинулася йому на шию, він відчував, як пришвидшується її пульс.

– Як ти мене знайшов? – прошепотіла вона йому у вухо.

– Сучасні технології.

Палке тіло, сяючі очі, щира радість від зустрічі – усе це наповнило Харрі відчуттям неймовірного щастя, затишного марева, з яким він геть не бажає отак враз розлучатися. Але треба.

– Маєш гостей? – спитав він.

– Я? Ні…

– Мені здалось, що я чув голоси.

– А, оте! – вона випустила його з обіймів. – Радіо увімкнене. Коли ти постукав, я його вимкнула. Злякалась. Виявилося, що це ти… – Вона поплескала його по плечу. – Харрі Холе.

– Ніхто не знає, де ти, Мартіно.

– То й добре.

– Дехто хвилюється.

– Хіба?

– Над усе Рікард.

– Забудь про Рікарда. – Мартіна схопила Харрі за руку, повела на кухню. Дістала з шафки блакитну чашку. Харрі помітив, що у мийці стоять дві миски й два кухлі.

– Не дуже скидається, що ти слабуєш, – мовив він.

– Я потребувала відпочити від усього, що трапилось. – Вона налила кави й простягнула йому. – Чорна, так?

Харрі кивнув. У кухні було дуже натоплено, тож перш ніж сісти за стіл, він зняв піджак та светр.

– Але завтра різдвяний концерт і я мушу повернутися, – зітхнула Мартіна. – Ти прийдеш на концерт?

– Та мені ж обіцяно квиток…

– Скажи, що підеш! – Мартіна раптом прикусила губу. – Я ж узяла квитки у ложу для шанованих гостей. У третьому ряду за прем’єр-міністром. Але твій квиток довелося віддати іншій особі.

– Пусте.

– Ти б все одно сидів сам. Я мушу працювати за сценою.

– Тоді хіба є різниця: піду я чи ні?

– Ще й яка! – Вона посміхнулася. – Я хочу, щоб ти прийшов.

Вона схопила його за руку, Харрі спостерігав, як її тендітна рука стискає й пестить його велику. У тиші він чув, як гуде у вухах кров – ніби шумів водоспад.

– Дорогою я бачив падаючу зірку, – мовив він. – Дивно, адже так? Що це прикмета на щастя, коли гине планета.

Мартіна мовчки кивнула. Потім підвелася, не відпускаючи його руки, обійшла стіл, сіла боком до нього на коліна, дивлячись просто у вічі. Обняла за шию.

– Мартіно… – почав він.

– Цить! – вона приклала пальця до його губів. І, не забираючи пальця, нахилилася й легенько притисла свої губи до його губів.

Харрі заплющився, чекав. Відчував важкі удари свого серця, але не поворухнувся. Гадав, що чекає, коли її серце битиметься у такт, утім знав, що лишається тільки одне: чекати. Її вуста розкрилися, й він машинально розтулив свої, притиснувши язика до нижніх зубів. На смак її палець дражливо гіркий через каву та мило, він просто обпікав кінчик язика. Її рука міцніше обхопила його шию.

Він відчув її язик. Відчув, як він притиснувся до пальця, з обох боків торкнувшись його власного, ніби роздвоєний язик змії. Два напівцілунки.

Раптом вона розкрила обійми. Прошепотіла на вухо:

– Не розплющуй очі.

Харрі відхилив голову назад, переборюючи спокусу покласти руки на її стегна. Секунда, друга, ще одна. М’яка тканина торкнулася руки, коли її сорочка сповзла додолу.

– Тепер розплющуйся, – прошепотіла вона.

Харрі послухався. Й завмер, дивлячись на неї. Стривожене обличчя й водночас сповнене сподівань.

– Яка ж ти гарна! – мовив він на подив здушеним голосом. Сповненим зніяковіння.

Вона ковтнула слину. Й на обличчі засяяла переможна посмішка.

– Підніми руки! – скомандувала вона. Й стягнула з нього футболку. – А ти бридкий. Бридкий та прекрасний.

Харрі пронизав солодкий біль, коли вона кусала його сосок. Одну руку вона завела за спину, просунувши йому поміж стегон. Він відчував на шиї її прискорене дихання, поза тим, іншою рукою вона вже схопила пряжку на ремені. Він поклав руку на вигин її стану. Й лише зараз відчув, що вона мимоволі тремтить, заледве помітно, що вона вся напружена й намагається приховати тремтіння. Їй страшно.

– Стривай, Мартіно! – прошепотів Харрі. – Чи ти справді хочеш? Чи ти розумієш, у що встряєш?

Тремтливо зітхнувши, через силу вона мовила:

– Ні, а ти?

– Отже, може, не варто?

Дівчина випросталась, глянувши на нього ображено й відчайдушно.

– Але ж я… я відчуваю, що ти…

– Так. – Харрі провів долонею по її волоссю. – Я хочу тебе. Відтоді, як побачив уперше.

– Невже? – вона взяла його руку, приклала до своєї, гарячої, розчервонілої щоки.

Харрі посміхнувся:

– Та, може, вдруге.

– Вдруге?

– Гаразд, утретє. Добра музика потребує часу.

– Чи я добра музика?

– Брешу. Таки вперше. Але це не значить, що я легковажний. Згодна?

Мартіна всміхнулася. Потім розсміялася. І Харрі з нею. Вона уп’ялася чолом йому в груди. Аж заливалася від сміху, стукаючи кулачком по його плечу, й лише коли по щоках заструменіли сльози, Харрі второпав, що вона плаче.

Юн прокинувся, бо змерз. Він так гадав. У Робертовому помешканні було темно, тому іншого пояснення він не знайшов. Але раптом мозок заснували спомини, й він второпав: те, що він вважав залишками сну, насправді була дійсність. Він дійсно чув, як у замку повернувся ключ і двері розчинилися. Й зараз у кімнаті чути чиєсь дихання.

Відчуваючи дежав’ю, жахіття, що повторюється, він рвучко розвернувся.

Біля ліжка стояла людина.

Юн задихався, коли ікла смертельного жаху уп’ялися в плоть, вгризаючись до кісток. Він був цілком певний, що ця людина прагне його смерті.

– Stigla sam, – мовив чужинець.

Юн знав небагацько хорватських слів, але кількох слів набрався у Вуковарі, й їх стало, щоб зрозуміти значення: «Я тут».

– Чи ти завжди був самотнім, Харрі?

– Мабуть.

– Чому?

Харрі знизав плечима:

– Я ніколи не був надто товариським.

– І по всьому?

Харрі видихнув до стелі димове кільце, відчуваючи, як Мартіна нюхає його светр та шию. Вони з Мартіною лежали на ліжку у спальні, вона під пуховою ковдрою, а він на ковдрі.

– Б’ярне Мьоллер, мій колишній начальник, стверджує, що подібні до мене обирають шлях найбільшого спротиву. Каже, що річ у нашій «неприкаяній натурі». Тому ми, зрештою, лишаємось завжди самотніми. Гадки не маю. Я полюбляю самотність. Може, я поволі полюбив себе у подобі самітника. А як щодо тебе?

– Краще ти говори.

– Чому?

– Не знаю. Мені до вподоби слухати, як ти розповідаєш. Кумедно, як таке можливо – любити себе у подобі самітника.

Харрі глибоко затягнувся. Затамувавши видих, міркував, як би чудово було, коли б він умів видихати димові фігурки, котрі б усе пояснили. Потому таки видихнув і хрипко прошепотів:

– Як на мене, слід знайти у собі щось варте любові, бо інакше – годі вижити. Дехто стверджує, що самотність асоціальна й егоїстична. Натомість ти ні від кого не залежиш й нікого не потягнеш за собою, якщо покотишся на дно. Чимало людей бояться самотності. А я завдяки їй ставав вільним, сильним та невразливим.

– Сильним? Завдяки самотності?

– Саме так казав лікар Стокман: «Найсильніша людина на світі та, що найбільш самотня!»[57]

– Спершу Зюскінд, тепер Ібсен?

Харрі пирхнув.

– Ці слова зазвичай цитував батько. – І зітхаючи, додав: – Коли мама була ще жива.

– Ти сказав: «ставав невразливим». Зараз уже ні?

Цигарковий попіл впав на груди, але Харрі його не струсив.

– Я познайомився з Ракеллю та… Олегом. Вони прив’язали мене до себе. Раптом я усвідомив, що у моєму житті теж є інші люди. І я їх потребую. – Харрі знов затягнувся, яскраво спалахнув цигарковий вогник. – Ба навіть гірше: можливо, вони теж мене потребують.

– Ти втратив свободу?

– Так. Саме так – я втратив свободу.

Обидва лежали, мовчки дивлячись у темряву.

Мартіна уп’ялася носом йому в плече.

– Ти дуже любиш їх, адже так?

– Так. – Харрі пригорнув її. -Я їх люблю.

Коли вона задрімала, Харрі тихо підвівся, закутавши її у пухову ковдру. Глянув на годинник. Друга ночі. Вийшовши у коридор, взув чоботи, відімкнув двері й вийшов у зоряну ніч. Крокуючи у нужник, придивлявся до слідів, намагаючись пригадати, чи сніжило з недільного ранку.

Світла у нужнику не було, тож він запалив сірник і роззирнувся. А допоки сірник догоряв, побачив дві літери, вирізьблені у стіні під пожовклим портретом монакської княгині Ґрейс. Розмірковуючи потім у темряві, що колись хтось сидів тут достоту, як він зараз, старанно вирізьблюючи у стіні простеньке зізнання «Р + М».

Вийшовши з нужника, чоловік зауважив рух біля сараю. Й закляк. Сліди йшли у той бік.

Харрі вагався. От знову. Відчуття, що просто зараз щось трапиться, щось визначене наперед, чому він неспроможний стати на заваді. Встромивши руку за двері нужника, схопив лопату, яку побачив там раніше. Й пішов слідами за ріг сараю.

Ставши там, міцніше схопився за руків’я. У вухах чув, як шуміло власне дихання. Він затамував подих. Зараз. Харрі вискочив з-за року, наставивши лопату.

Попереду, сліпучо-білим снігом, що вилискував у місячнім сяйві, бігла до лісу лисиця.

Він важко прихилився до стіни сараю, судорожно звівши подих.

Коли у двері постукали, він машинально відсахнувся.

Невже його знайшли? Людина за дверима не повинна зайти всередину. Він кляв себе за необачність. Бобо вилаяв би його за таку непрофесійність.

Двері замкнені, але, про всяк випадок, він роззирнувся, видивляючись що-небудь на випадок, якщо чужинець вдереться у помешкання.

Ніж. Для хліба. Яким Мартіна щойно різала хліб. На кухні.

Знову стукіт у двері.

Ще є пістолет. Незаряджений, але налякати обачну людину можливо.

Клопіт у тім, що він сумнівався, що чужинець той обачний.

Ця людина приїхала на авто, поставила машину біля будинку Мартіни на Соргенфрігата. Він не зауважив її, допоки випадково, підійшовши до вікна, не кинув оком на автівки біля тротуару. Тоді й зауважив у одній з них постать, яка сиділа нерухомо. А коли постать ворухнулась, нахилившись уперед, щоб краще бачити, він збагнув, що вже запізно. Його помітили. Відійшов від вікна, почекав півгодини, згодом опустив жалюзі й потушив усе світло у квартирі Мартіни. Вона казала, що лампи умикати немає потреби. Опалення регулюється термостатом, а позаяк дев’яносто відсотків енергії електролампи – тепло, то зекономлене тепло завдяки вимкненому світлові використається для обігріву, адже термостат чутливий до втрати тепла.

«Початки фізики», – пояснила вона. Краще б розтлумачила, хто там – знавіснілий наречений? Ревнивий залицяльник, якому дали відкоша? Хай там як, а це не поліція, бо за дверима знов заскавучало – жалісливо, розпачливо, просто мороз біжить поза шкірою.

– Мар-тіно! Мар-тіно! – Кілька слів, чи то пак схлипувань, норвезькою і знову: – Мартіно…

Він гадки не мав, як хлопчина зайшов у під’їзд, але тепер почув, як гримнули інші двері, пролунав голос. У стрімких чужих словах розібрав уже знайоме слово: «поліція».

Двері по сусідству гримнули.

Чоловік на майданчику гірко заскиглив, пальці заскребли по дверях. Врешті, почулись кроки, що віддалялися. Він полегшено зітхнув.

День виявився довгим. Уранці Мартіна відвезла його на залізничну станцію, й він електричкою дістався міста. Просто на вокзалі зайшов у турагенцію й придбав квиток на завтрашній останній вечірній рейс до Копенгагена. Тамтешній працівник ніяк не відреагував на норвезьке прізвище, яке він назвав йому: Халворсен. Розплатився готівкою з Халворсенового гаманця, подякував і пішов геть. З Копенгагена зателефонує у Загреб, домовиться, щоб Фред прилетів туди й привіз новий паспорт. Якщо поталанить, Різдво він зустріне вдома.

У трьох перукарнях, які він відвідав, йому сказали, що перед святами треба записуватися у чергу. У четвертій кивнули у бік спантеличеного дівчиська, яке, сидячи в кутку, ремиґало жуйку. Практикантка, збагнув він. По кількох даремних спробах пояснити, чого він прагне, він показав їй світлину. Забувши про жуйку, вона глянула на нього з-під густо нафарбованих повік і спитала англійською, якої навчилася з MTV: «You sure, man?»[58]

Потім на таксі він дістався Соргенфрігата, відчинив квартиру Мартіни ключем, який вона дала йому, й почав чекати. Кілька разів дзеленчав телефон, а загалом тихо. Допоки він здуру не підійшов до вікна кімнати, у якій світилося.

Він розвернувся, збираючись повернутися у кімнату.

Й раптом у двері знов почали гамселити. Повітря задрижало, й лампа над головою загойдалася.

– Мар-тіно!

Він почув, як чоловік за дверима знов, розбігшись, кинувся у двері, які мало не вигнулися всередину.

Ще двічі він волав її ім’я і двічі кидався на двері. Згодом почулися стрімкі кроки вниз сходами.

Він увійшов у кімнату, ставши біля вікна, побачив, як чоловік вибіг з під’їзду. А коли він відчиняв авто і його освітило ліхтарним світлом, він упізнав його. Чоловік, який допоміг йому заночувати у Притулку. Ніклас, Рікард… абощо. Двигун заревів, автівка стрімко зникла у темряві. За годину він уже спав і марив про місця, які колись відвідав, а прокинувся, почувши тупотіння на сходах й те, як ляскають газети, кинуті додолу під двері.

Харрі прокинувся о восьмій. Розплющившись, принюхався до вовняної ковдри, котра прикривала частину обличчя. Запах нагадав дещо, й він скинув ковдру. Спав він міцно, без сновидінь, і прокинувся у навдивовижу доброму, просто-таки веселому гуморі.

Пішов на кухню, поставив варитись каву, вмивсь просто над мийкою на кухні, тихо наспівуючи «Morning Song» Джима Стерка. Небо над невисокими пагорбами розчервонілося, наче дівчина, останні зорі тьмяніли, зникаючи з небосхилу. Таємничий, новий, неторканий світ розкинувся за вікном у кухні, білий та радісний, линув до обрію.

Харрі нарізав хліба, знайшов сир, набрав у склянку води, а у чашку налив кави, з якої здіймалася пара, і, поставивши все на тацю, відніс у спальню.

Розтріпане чорне волосся розсипалось по подушці, дихання майже нечутно. Він поставив тацю на нічний столик коло ліжка й почав чекати.

Кавові пахощі поволі сповнювали кімнату.

Вона почала дихати нерівно. Трохи розплющила очі. Побачила його, потерла обличчя й потяглася сповільненими, ніяковими рухами. Ніби реле умикалося: очі її засяяли чимраз яскравіше, на губах заграла посмішка.

– Доброго ранку, – мовив Харрі.

– Доброго ранку.

– Поснідаєш?

– Хм. – Вона так само всміхалася. – Хіба ти не будеш?

– Потерплю, поки що обійдуся оцим, якщо ти не проти. – Він добув цигарки.

– Ти багато палиш.

– Як завжди після зриву. Нікотин забиває потяг.

Вона пригубила кави.

– Хіба не парадокс?

– Ти про що?

– Що ти, людина, котра так боялася втратити свободу, став алкоголіком.

– Та-ак. – Він відчинив вікно, запалив і ліг поруч неї.

– Чи ти цього боїшся зі мною? – спитала вона, пригортаючись. – Що через мене станеш невільним? І тому… тому не прагнеш… кохатися зі мною?

– Ні, Мартіно. – Харрі затягнувся, скривився й понуро глянув на цигарку. – Через те, що тобі страшно.

Він зауважив, що дівчина заклякла.

– Мені страшно? – здивовано спитала вона.

– Так. Я б на твоєму місці теж боявся. Я взагалі ніколи не міг збагнути, як жінки наважуються розділяти ложе з людьми, котрі фізично уповні сильніші за них. – Він загасив цигарку у тарілці на нічному столикові. – Чоловіки ніколи б не наважилися на такий ризик.

– Чому ти вирішив, що я злякалася?

– Я відчуваю. Ти береш ініціативу, прагнеш командувати. Головно через те, що боїшся того, що може трапитися, коли дозволиш командувати мені. Зрозуміло. Але я не бажаю, щоб ти робила це, якщо тобі страшно.

– Але ти ж не можеш вирішувати, прагну я цього чи ні! – палко відповіла вона. – Навіть якщо мені лячно.

Харрі глянув на неї. Вона несподівано обійняла його, уткнувшись обличчям йому в шию.

– Мабуть, ти гадаєш, що я чудна.

– Аж ніяк.

Вона міцно до нього пригорнулася.

– А що, як мені тепер завжди буде лячно? – прошепотіла вона. – Що, як я ніколи… – Вона замовкла.

Харрі чекав.

– Щось трапилось, – мовила вона. – Я не знаю що.

Харрі чекав.

– Тобто, звісно, знаю. Мене зґвалтували. Просто тут. Багато років тому. Розтрощили на друзки.

Холодний воронячий крик з галявини порушив тишу.

– Ти хочеш…

– Ні, я не хочу про це говорити. Та й говорити нема про що. Стільки років минуло, я вже оговталась. Лише… – Вона знов притулилася до нього. -…мені трохи лячно.

– Чи ти писала заяву?

– Ні. Забракло сміливості.

– Знаю, що це важко, та все-таки ти б мала заявити.

Вона посміхнулась:

– Так, я чула, що так має бути. Адже інша дівчина під загрозою, так?

– Це не жарти, Мартіно.

– Пробачте, татусю.

Харрі знизав плечима.

– Не знаю, чи злочини виправдовують себе, але напевне знаю, що вони повторюються.

– Бо це засіло у генах, адже так?

– Я достоту не знаю.

– Чи ти читав висновки аналізу усиновлень? Звідти випливає, що всиновлені діти, батьки яких були злочинцями, які зростають у нормальних сім’ях серед решти дітей і які не знають про своє усиновлення, мають вищі шанси стати злочинцями, ніж решта дітей з родини. Тому, певно, ген злочинності таки існує.

– Так, я читав, – кивнув він. – Можливо, моделі поведінки дійсно успадковуються. Хоча я все-таки схильний до думки, що всі так чи інакше мають у собі схильність до вчинення злочину.

– Тож, на твою думку, ми всі – запрограмовані раби звичок? – Мартіна пальцем полоскотала Харрі під підборіддям.

– Про мене, то ми все включаємо в одне надскладне обчислення – й жагу, і страх, і збудження, й жадобу, – все там. Але мозок – надзвичайна машина. Він повсякчас вираховує й майже ніколи не помиляється. Тому щоразу видає одні й ті самі відповіді.

Мартіна підвелася, обіпершись на лікті, й згори вниз глянула на Харрі:

– А що ж до моралі та свободи вибору?

– Вони теж є в умовах обчислювальної задачі.

– Отже, гадаєш, лиходій завжди…

– Ні. Тоді я б не мав змоги виконувати свою роботу.

Вона пальцем провела йому по чолі.

– Отже, люди таки можуть змінюватись?

– Принаймні я сподіваюсь. Що вони вчаться.

Вона притулилася чолом до його чола.

– То чого ж можна навчитися?

– Можна навчитися… – повів він, але замовк, бо Мартіна торкнулася губами до його губ, -…не бути самотнім. Можна навчитись… – Кінчиком язика вона ковзнула зсередини по його нижній губі. -…не боятися. Й можна…

– Навчитися цілуватися?

– Так. Але не тоді, коли дівчина щойно прокинулася й має на язиці бридкий білий наліт…

Вона ляснула його долонею по щоці, й сміх задзеленчав, ніби крижинки у склянці. Теплий язичок пірнув у його рот, вона накинула на нього ковдру, стягнула светр та футболку, пригорнулася до нього теплим від сну м’яким тілом. Харрі просунув руку під її сорочку, пройшовся долонею по спині, відчувши, як лопатки сіпнулися, а м’язи напружилися, а за мить розслабились знов, коли вона притулилася до нього.

Він поволі розстебнув їй сорочку й, дивлячись у вічі, провів холодною долонею по теплому животі, ребрах, ніжній шкірі, схопивши пальцями загтверділий сосок. Вона обдала його жаром подиху, зітхаючи, поцілувала ледь розтуленими губами. А коли опустила його руку вниз, до стегон, він зрозумів, що цього разу не зможе зупинитись. І не бажає.

– Дзеленчить, – мовила вона.

– Що?

– Мобільник у твоїй кишені, вібрує. – Вона засміялась. – Помацай…

– Даруй. – Харрі добув телефон з кишені, перегнувся через неї, поклав його на нічний столик. Боком, повернувши дисплей до себе. Спробував знехтувати, але не встиг, побачив, що телефонує Беата. – Хай йому… Хвильку.

Він сів, дивлячись в обличчя Мартіні, котра теж не зводила з нього очей, поки він слухав Беату. Обличчя було наче дзеркало. Обидва ніби пантоміму розігрували. Не бачачи себе, Харрі все одно бачив свій страх, біль, смирення, що відбивалися на обличчі дівчини.

– Що трапилось? – спитала вона, коли він поклав телефон.

– Він помер.

– Хто?

– Халворсен. Цієї ночі. Д ев’ять хвилин на третю ночі. Коли я стояв біля нужника.

Частина четверта

Милість

Розділ 29

Вівторок, 22 грудня. Командувач

Найкоротший день року. Але для інспектора Холе цей день, навіть ще не розпочавшись, виявився неймовірно довгим.

Почувши звістку про смерть Халворсена, він вийшов на вулицю. Глибоким снігом дістався лісової галявини, сів і почав спостерігати за тим, як розвиднюється день. Сподівався, що морозом вистудить, пом’якшить чи принаймні приглушить почуття. Невдовзі повернувся в будинок. Мартіна кинула на нього питальний погляд, але ані слова не промовила. Харрі, випивши кави, поцілував її у щоку й сів у машину. У люстро побачив, що Мартіна стоїть на ґанку, схрестивши руки на грудях, видаючись ще тендітнішою.

Харрі поїхав додому, прийняв душ, перевдягнувся, тричі передивився папери на журнальному столику й, зрештою, нічого не розуміючи, кинув цю справу. Вкотре від позавчора кинув оком на зап’ясток, але годинника ж не було. Добув з нічного столика подарунок Мьоллера. Цокає. Добре, наразі прислужиться. Він поїхав в управління, поставив машину в гаражі поряд з «ауді» Хагена.

Сходячи східцями на сьомий поверх, він чув голоси, кроки, сміх. Але ледве двері відділу вбивств зачинилися за його спиною, все стихло, ніби звук повсюдно вимкнули. Працівник, що йшов назустріч, лише мовчки глянув на нього й, похитавши головою, попростував далі.

– Добридень, Харрі.

Він озирнувся. Туріль Лі. Здається, раніше вона не називала його на ім’я.

– Як ти? – спитала вона.

Харрі прагнув відповісти, але збагнув, що голосу немає.

– Нам спало на думку, що після ранкової наради треба б зібратись і пом’янути його, – швидко випалила Туріль Лі, ніби намагаючись зарадити йому.

Харрі вдячно кивнув.

– Може, зателефонуєш Беаті?

– Звісно.

Біля дверей у кабінет Харрі спинився та, пересиливши себе, увійшов.

У кріслі Халворсена сидів чоловік, гойдаючись, ніби чекаючи.

– Доброго ранку, Харрі. – привітався Гуннар Хаген.

Харрі, не відповівши, повісив куртку на вішалку.

– Мені дуже прикро… Що й казати…

– Навіщо ви прийшли? – Харрі сів.

– Прагнув висловити співчуття щодо того, що трапилось. Звісно, я зроблю це й на ранковій нараді, але спочатку хотів висловити свої співчуття вам. Адже Джек був вашим найближчим колегою.

– Халворсен.

– Перепрошую?

Харрі сперся головою на руки.

– Ми звали його просто Халворсен.

Хаген кивнув.

– Звісно, Халворсен. І ще, Харрі…

– Я гадав, дозвіл лежить удома, – мовив Харрі, не підводячи голови, – але він зник.

– А, це… – Хаген засовався, ніби йому було незручно сидіти. – Я не про зброю говоритиму. Через скорочення видатків на відрядження я наказав давати мені на підпис усі рахунки. Як виявилося, ви літали у Загреб. Я не пригадую, щоб дозволяв відрядження. А позаяк виходить, що норвезька поліція вела там слідчі дії, це взагалі грубе порушення приписів.

Нарешті, виявили, міркував Харрі, не підводячи так само голови. Хиба, на яку довго чекали. Формальний привід видворити інспектора-п’яницю туди, де йому саме місце, – до неотесаних цивільних. Харрі намагався збагнути свої почуття. Але відчував лише полегшення.

– Завтра моя заява про звільнення з’явиться на вашому столі, босе.

– Не збагну, про що ви кажете, – мовив Хаген. – Я вважаю, що жодних слідчих дій у Загребі не проводили, адже це б спантеличило всіх, хто має стосунок до справи. – Харрі зиркнув на начальника. – Гадаю, ви мали невеличку ознайомчу подорож у Загреб.

– Ознайомчу?

– Так. Не маючи певного завдання. Ось маєте мою письмову згоду на ваше усне прохання про відрядження у Загреб. – Машинописний аркуш, перелетівши через стіл, впав біля Харрі. – Отже, проблему вичерпано. – Хаген підвівся, підійшов до стіни, де висіла світлина Елен Єльтен. – Халворсен – уже другий напарник, якого ви втратили, адже так?

Харрі кивнув. У тісній кімнатчині без вікон запала тиша.

Потому Хаген, кахикнувши, додав:

– Чи ви бачили уламок кістки на моєму столі? Я придбав його у Нагасакі. Це копія кремованого мізинця Йосіто Ясуди, відомого японського військового командувача. – Він обернувся до Харрі. – Зазвичай японці кремують загиблих, але у Бірмі їх довелося ховати, бо їх було забагато, а цілковите кремування забирає близько десяти годин. Тому вони, відтявши мізинець, кремували палець і відсилали його додому, рідним. Навесні сорок третього після вирішального бою біля Пегу японцям довелося відступити й сховатися у джунглях. Командувач батальйону Йосіто Ясуда просив, щоб йому дозволили того ж вечора піти у контрнаступ, щоб позабирати рештки загиблих. Йому не дозволили, позаяк супротивник мав занадто значну перевагу, й того ж таки вечора, стоячи у сльозах біля вогнища, він повідомив солдатам про рішення командування. Але зауваживши зневіру на обличчях вояків, витер сльози, схопив багнет, поклав на пеньок руку й відтяв собі мізинця, викинувши його потому у вогнище. Солдати втішилися. Командуванню повідомили про цей вчинок, і наступного дня вони всі разом пішли у контрнаступ.

Хаген знов повернувся до столу Халворсена, взявши стругачку для олівців, довго не зводив з неї очей.

– Протягом своїх перших днів на цій посаді я припустився низки помилок. Як я знаю, певні з них, імовірно, спричинилися до загибелі Халворсена. Я про те, що… – Поклавши стругачку, він глибоко зітхнув. -…я б хотів підбадьорити вас, як Йосіто Ясуда. Лиш я гадки не маю, як це зробити.

Харрі не міг добрати слів. І тому мовчав.

– Отже, Харрі, я хочу, щоб ви знайшли того чи тих, хто стоїть за цими вбивствами. Отак. – Обидва відводили очі один від одного. Хаген переплів долоні, ніби намагаючись зібгати тишу. – Та зробіть мені ласку, Харрі. Носіть при собі зброю. Себто станьте решті прикладом. Принаймні до Нового року. Згодом я скасую наказ.

– Гаразд.

– Добре. Я напишу вам ще один дозвіл.

Харрі кивнув, а Хаген попростував до дверей.

– А чим скінчився? – спитав Харрі. – Той контрнаступ японців?

– А, це… – Хаген озирнувся, криво всміхаючись. – Їх розбили.

Х’єлль Атле Урьо працював на поліцейському матеріальному складі у підвалі управління вже протягом дев’ятнадцяти років і сьогодні зранку, заповнюючи купон на футбольний тоталізатор, міркував, чи не надто зухвало буде поставити хрестик біля перемоги «Фулема» над «Саутгемптоном» на другий день Різдва. Купон слід відправити у букмекерську контору з Осхьоугом, коли той ітиме на обідню перерву, тож часу обмаль. Тому, почувши, що задзеленчав телефон, упівголоса вилаявся.

Кректячи, Урьо зіп’явся на ноги. Свого часу він грав у першоліговій «Шейд», відбувши тривалу футбольну кар’єру без травм, тому зараз із прикрістю міркував про те, що наслідком ніби простенького розтягнення, котрого він зазнав у товариському матчі спортивного товариства поліції, стало те, що він і зараз, десять років по тому, тягне за собою праву ногу.

Біля стійки стояв світловолосий чоловік, волосся було зібране у коротенький хвостик. Узявши з його рук дозвіл, Урьо, примруживши око, глянув на літери, які ніби чимраз меншали. Минулого тижня, коли сказав дружині, що хотів би придбати більшенький телевізор на Різдво, вона запропонувала, щоб він відвідав окуліста.

– Отже, Харрі Холе, «Сміт-Вессон-38»… – Урьо, накульгуючи, посунув на склад, знайшов там службову зброю, про яку добре дбав попередній власник. І враз йому спало на гадку, що треба б повернути на склад зброю поліцейського, якого порізали на Гетеборггата. Схопив кобуру, три коробки набоїв, які належить видати, й повернувся до стійки.

– Розпишіться, що отримали. Отут. – Він тицьнув пальцем у папірець. – І покажіть посвідчення.

Чоловік уже поклав посвідчення на стійку, взяв ручку й підписався, де показано. Урьо глянув на посвідчення Харрі Холе й на підпис. Оце б знаття, чи зупинять фулхемці Террі Генрі.

– Стріляйте лише у поганців, не забувайте про це, – мовив Урьо, але відповіді не пролунало.

Накульгуючи, він повернувся до свого купона, гадаючи, що зовсім не дивина, що інспектор такий мовчазний. У посвідченні зазначалося «відділ убивств», а той поліцейський наче теж був звідти.

Харрі поставив авто на Хьовікодден, біля центру Хені Унстад, зійшовши від чепурного цегляного будинку вниз пологим схилом до самої води.

На кризі, у напрямку острівка Снарьо, виднілася самотня чорна постать.

Харрі обережно торкнув ногою крижину, яку прибило до берега ребром. Вона, хруснувши, розломилася.

Харрі гучно покликав Давида Екхофа, але той навіть не ворухнувся.

Харрі вилаявся, гадаючи, що Екхоф важить не набагато менше за нього, й, пролізши через тороси на березі, обережно ступив на зрадливо присипану снігом поверхню. Витримує. Короткими стрімкими кроками він пішов по кризі. Відстань виявилася більшою, ніж видавалося з берега, нарешті Харрі зауважив, що постать у вовчому кожусі, що сидить на складаному стільці біля ополонки, стискаючи вудку, дійсно командувач Армії спасіння, й збагнув, чому чоловік не почув його.

– Чи ви певні, що крига міцна, Екхофе?

Давид Екхоф, озирнувшись, найперше глянув на чоботи, у яких стояв Харрі.

– У грудні крига на Осло-фіорді не буває міцною, – озвався він, видихаючи хмаринку морозяної пари. – Тому рибалити треба наодинці. А я завжди їх використовую. – Він кивнув на лижі на своїх ногах. – Щоб розподілити вагу.

Харрі повільно кивнув. Йому вже видавалось, що крига під ногами помалу розтріскується.

– У штаб-квартирі казали, що я знайду вас тут.

– Єдине місце, де я маю змогу розчути власні думки. – Командувач смикнув вудилище.

Поряд з ополонкою лежала газета, а на ній – слоїк з приманкою й ніж. На першій шпальті пишуть, що з першого дня Різдва очікується потепління. Про смерть Халворсена ані слова. Мабуть, номер надрукували раніше.

– Є про що розмірковувати? – спитав Харрі.

– Та-ак. Ми сьогодні увечері разом з дружиною на різдвяному концерті приймаємо прем’єр-міністра. Й на тижні підпишемо з Гільструпом угоду щодо продажу нерухомості. Загалом, є про що розмірковувати.

– Власне, я хотів спитати вас лише одну річ, – мовив Харрі, зосереджено намагаючись розподілити вагу на обидві ноги.

– Слухаю.

– Я доручив своєму працівникові, Скарре, перевірити, чи не було переказів з вашого рахунку на рахунок Роберта Карлсена й навпаки. Переказів не робили. Але Скарре знайшов іншого Карлсена, котрий регулярно переказував кошти на ваш рахунок. Юсефа Карлсена.

Давид Екхоф і бровою не повів, лише не зводив очей з чорної води в ополонці.

– А питання у мене таке. – Харрі пильно глянув на Екхофа. – Чому останні дванадцять років ви отримували щоквартально вісім тисяч крон від батька Юна та Роберта?

Екхоф сіпнувся, наче вловив велику рибину.

– То як?

– Чи це дійсно важливе?

– Гадаю, так, Екхофе.

– Але нехай це буде між нами.

– Не можу цього пообіцяти напевне.

– Тоді я не можу розповісти.

– Тоді мушу забрати вас в управління, щоб ви пояснили письмово.

Командувач звів голову, примруживши око, питально глянув на Харрі, ніби оцінюючи, наскільки сильним є ймовірний супротивник.

– Гадаєте, Гуннар Хаген дозволить? Щоб ви притягли мене в управління?

– Поживемо – побачимо.

Екхоф прагнув щось сказати, але змовчав, наче відчуваючи, що Харрі налаштований рішуче. А Харрі спало на гадку, що вожак стає вожаком не завдяки грубій силі, а завдяки здатності правильно оцінити ситуацію.

– Гаразд, – відповів Екхоф. – Але це довга історія.

– Часу у мене вдосталь, – мовив Харрі. Крізь підошви на чоботях уже проймав мороз.

– Юсеф Карлсен, батько Роберта та Юна, був моїм ліпшим другом. – Екхоф кинув оком кудись у бік Снарьо. Ми разом вчилися, разом працювали, мали великі сподівання і, як то кажуть, подавали великі надії. А найголовніше – мріяли про могутню Армію спасіння, що звершує справу Божу на землі. Звитяжну Армію, розумієте?

Харрі кивнув.

– Кар’єрними сходами ми теж підіймалися разом, – вів далі Екхоф. – З часом нас з Юсефом стали вважати суперниками, котрі націлені на посаду, яку я зараз обіймаю. Хоча я вважав, що посада ця не надто важлива, що нас веде мрія. Але коли обрали мене, з Юсефом щось сталося. Він ніби змарнів. Та-ак, нелегко казати, самого ж себе до пуття не знаєш, може, я б теж поставився до всього так само. Хай там як, а Юсеф обійняв відповідальну посаду головного управителя, але попри те, що ми й надалі товаришували родинами, все ніби якось змінилося… – Екхоф добирав слова. – Колишньої близькості вже не було. Юсеф щось замислив, і то щось недобре. Й восени дев’яносто першого я та наш головний бухгалтер, Франк Нільсен, батько Рікарда та Теа, виявили, у чім річ. Юсеф вчинив розтрату.

– Й що трапилось?

– Направду, у нас в Армії досвіду у таких справах бракує, тож ми з Нільсеном спершу мовчали, сподіваючись спочатку вирішити, як вчинити. Звісно, Юсеф не справдив моїх сподівань, але я бачив причинно-наслідковий зв’язок, у якому був і я сам. Адже за обставин, коли обрали мене, а його відкинули, я б мав діяти… тактовніше. Так чи інакше, а у той час у нас із кадровим поповненням справи йшли кепсько, бо люди ставилися до нас не так уже й прихильно. Тож коштів, аби розпалювати скандал, у нас бракувало. Я успадкував від батьків літню садибу у Південній Норвегії, у якій ми бували нечасто, бо в основному проводили відпустку в Естгорі. Коротше кажучи, я нашвидкуруч продав будинок, отримавши достатньо коштів, аби перекрити нестачу перш, ніж її хтось помітить.

– Ви? Ви перекрили розтрату Юсефа Карлсена з особистих коштів?

Екхоф знизав плечима:

– Ми не мали іншого виходу.

– Не щодня голови особистим коштом…

– У нас незвичайна організація, Холе. Ми працюємо в ім’я Господа. Тоді все стосується тебе особисто.

Харрі повільно захитав головою, розмірковуючи про кісточку на Хагеновому столі.

– І тоді Юсеф Карлсен, покинувши посаду, разом з дружиною виїхав за кордон. І ніхто не дізнався про цей випадок?

– Я запропонував йому менш відповідальну посаду, – мовив Екхоф. – Але він, певна річ, не міг погодитись. Адже ж виникли б питання. Як я пригадую, вони мешкають у Таїланді, недалеко від Бангкока.

– Отже, оповідка про китайського селянина й зміїний укус – просто вигадка?

Екхоф, всміхаючись, захитав головою.

– Ні, Юсеф дійсно був скептиком. І ця історія стала для нього глибокою уразою. Він засумнівався, як часом всі ми вагаємось.

– І ви, командувачу?

– Так. Сумнів – то тінь віри. Неспроможний сумніватися не здатен по-справжньому вірити. Достоту як у випадку з хоробрістю. Той, хто неспроможний боятися, – не в змозі бути хоробрим.

– А гроші?

– Юсеф наполіг, що сплатить мені ті кошти. Не тому, що прагне себе реабілітувати. Зробленого не переробиш, та й заробіток у нього недостатній, щоб коли-небудь повернути кошти. Гадаю, це єпитимія, що, як здається йому, корисна для нього. То чому я маю відмовляти йому в цьому?

Харрі знов кивнув.

– Чи Роберт з Юном знали про це?

– Гадки не маю. Я ніколи про це не згадував. Я вважав за свій обов’язок подбати про те, щоб батькова хиба не вплинула на синівську кар’єру в Армії. Найперше, на кар’єру Юна. От хоч би продаж нерухомості, яким ми опікуємося саме зараз. Найперше – це будинки на Якобс-Оллс-гате, згодом ще кілька. Може, Гільструп навіть Естгор викупить. Десять років тому для такої угоди нам би знадобилося безліч консультантів, але, маючи в Армії таких тямущих фахівців, як Юн, нам непотрібні сторонні радники.

– Отже, продажем опікувався Юн?

– Ні-ні. Певна річ, рішення приймала Керівна рада. Але без підготовчої роботи, яку він провадив, і переконливих висновків, гадаю, ми б не наважились на цю угоду. Для нас Юн – людина перспективна. Що йде, так би мовити, у крок з часом. І найліпший доказ, що Юнів батько йому не завадить, є те, що цього вечора він та Теа сидітимуть з іншого боку прем’єр-міністра. – Екхоф насупився. – До речі, я сьогодні намагався зв’язатися з Юном, але він не відповідає. Чи ви бува з ним не розмовляли?

– На жаль, якщо Юна немає…

– Перепрошую?

– Я про те, що якщо Юна не стане, якщо вбивця таки здійснить свій план, хто посяде місце Юна?

Давид Екхоф здійняв не одну, а обидві брови.

– Сьогодні увечері?

– Я маю на увазі його посаду.

– А я не розкрию таємниці, сказавши, що наступником стане Рікард Нільсен. – Він посміхнувся. – Ви ж самі тоді казали, що бачите подібність між Юном та Рікардом і мною та Франком.

– Таке саме суперництво?

– Де є люди, там завжди суперництво. В Армії теж. Сподіваймося, що дрібка суперництва ставить людину на те місце, де вона приносить якнайбільшу користь собі й служить загальній справі. Що ж… – Командувач добув волосінь з ополонки. – Гадаю, я відповів на ваше питання, Харрі. Якщо потрібно, то Франк Нільсен підтвердить історію про Юсефа, але, гадаю, ви зрозумієте, чому я не прагну розголосу.

– Оскільки ми заговорили про секрети в Армії, маю ще одне, останнє питання.

– Повідайте, – нетерпляче сказав командувач, збираючи у сумку риболовецьке приладдя.

– Чи ви знаєте, що дванадцять років тому в Естгорі було скоєно зґвалтування?

Харрі сподівався, що мімічна здатність Екхофа приховувати подив не безмежна. А позаяк зараз межу вочевидь перетнули задалеко, Харрі збагнув, що для нього це, вочевидь, несподіванка.

– Як на мене, ви помиляєтеся, інспекторе. Інакше це жахливо. Про кого йдеться?

Харрі сподівався, що його власне обличчя нічого не видасть.

– Служба зобов’язує мене не розголошувати імені.

Екхоф потер рукавицею підборіддя.

– Певна річ. Утім… певно, строк давності за цим злочином уже вичерпався?

– Це з якого боку поглянути, – відповів Харрі, споглядаючи берег. – Ходімо?

– Нам краще піти нарізно. Тягар.

Харрі кивнув.

Вдало діставшись берега, він озирнувся. Подув вітер, і сніг, наче дим, заклубочився на поверхні криги. Здавалось, ніби Екхоф йде у хмарах.

Скло машини, що стояла на парковці, вже вкрилося тоненьким шаром паморозі. Харрі сів за кермо, завів двигун, увімнув пічку на повну потужність. На холодне скло дихнуло теплом. Він сидів, чекаючи, поки паморозь розтане, й раптом згадав про те, що казав Скарре. Мадс Гільструп телефонував Халворсенові. Харрі добув з кишені візитівку, яка досі там лежала, й набрав номер. Дарма. Він уже хотів був сховати телефон у кишеню, коли пролунав дзвінок. З готелю «Інтернаціональ».

– How are you?[59] – спитав жіночий голос досконалою англійською.

– Так собі, – відповів Харрі. – Ви отримали?…

– Так, отримала.

Він глибоко зітхнув.

– Чи це він?

– Так, – відповіла вона, зітхнувши.

– Чи ви цілком певні? Нелегко опізнати людину за…

– Харрі?

– Так.

– I’m quite sure.

Харрі здогадувався, що як вчителька англійської вона могла б пояснити йому, що попри те, що дослівно цей вираз перекладається «доволі упевнена», за таких обставин це «I’m quite sure» означає «цілком певна».

– Дякую, – мовив він наприкінці розмови. Глибоко у душі сподіваючись, що вона має рацію. Бо зараз почнеться.

І справді – почалось.

Коли він увімкнув двірники, які почали струшувати навсібіч розталу паморозь, задзеленчав телефон.

– Харрі Холе.

– Це Михолеч, мати Софії. Ви казали, що мені можна зателефонувати, якщо…

– Слухаю.

– Дещо трапилося. Із Софією.

Розділ 30

Вівторок, 22 грудня. Мовчання

Найкоротший день року. Так пишуть на першій шпальті «Афтенпостен», що лежала на столі у приймальні травмопункту на Стургата. Він глянув на годинник на стіні. Й лише згодом згадав, що знову носить на руці годинника.

– Зараз лікар прийме вас, Холе! – озвалася жіночка з віконечка, котрій він розповів, у якій справі прийшов: йому треба побалакати з лікарем, з тим, що кілька годин тому приймав Софію Михолеч та її батька. – Треті двері праворуч коридором.

Треті двері праворуч. Випадок, звісно, міг відправити Софію у другі двері праворуч. Чи треті ліворуч. Але ж ні, то були треті праворуч.

– Привіт. Я саме гадав, що це ви, – усміхнувшись, привітався Матіас Лунн-Хельгесен, підводячись і простягаючи руку. – Чим можу цього разу зарадити?

– Справа у пацієнтці, яка була у вас сьогодні вранці. Софії Михолеч.

– Що ж, сідайте, Харрі.

Харрі не зважив на товариський тон співрозмовника, адже не збирався його дотримувати, і не тому, що гордий, а тому, що обидвоє лише почуватимуться ніяково.

– Мені телефонувала мати Софії, повідомляючи, що вранці прокинулася через доньчин плач. Пішовши до Софії у кімнату, вона побачила доньку у синцях та крові. Дочка сказала, що була на прогулянці з подругами, дорогою впала, послизнувшись на кризі, й забилася. Мати розбудила батька, й він відвіз дівчину до нас.

– Може, саме так і було, – мовив Матіас. Він сидів, обіпершись ліктями на стіл, ніби щиро зацікавився.

– Але мати вважає, що Софія бреше. Коли батько з дочкою поїхали, вона оглянула ліжко. Скривавленою була не лише подушка. Але й простирадло. «Унизу», як вона сказала.

Матіас гмикнув. Не підтверджуючи й не заперечуючи, вони цей звук спеціально тренують під час занять з психотерапії. Інтонація наприкінці зростає, ніби заохочуючи пацієнта розповідати далі. Саме так гмикнув і Матіас.

– Наразі Софія зачинилася у своїй кімнаті. Плаче, але говорити не хоче. Й, за материними словами, у неї нічого не випитаєш. Мати телефонувала подругам. Жодна з них не бачила учора Софії.

– Зрозуміло. – Матіас потер перенісся. – І ви прагнете, щоб заради вас я порушив лікарську таємницю?

– Ні, – відповів Харрі.

– Ні?

– Не задля мене. Заради них. Заради Софії та її батьків. І решти, кого він уже зґвалтував чи замірився зґвалтувати.

– Гарно сказали! – Матіас посміхнувся, але посмішка згасла, не знайшовши відгуку. Він кахикнув. – Ви ж розумієте, Харрі, я мушу поміркувати.

– Її зґвалтовано сьогодні вночі, чи ні?

Матіас зітхнув.

– Лікарська таємниця, Харрі…

– Я знаю, що таке лікарська таємниця, – урвав його Харрі. – Я теж зобов’язаний не розголошувати службових таємниць. І якщо я зараз прошу вас порушити її, то геть не через те, що маю до неї неповажне ставлення, а тому, що скоєно тяжкий злочин і є ймовірність, що він повториться. Якщо ви повірите мені та тому, як я оцінюю обставини, що склалися, я буду вам щиро вдячний. Як ні, то живіть із цим, як зможете.

Як часто йому доводилось торочити про такі ситуації, міркував Харрі.

– Досить кивнути чи похитати головою, – мовив Харрі.

Матіас Лунн-Хельгесен кивнув.

Спрацювало.

– Дякую. – Харрі підвівся. – Як у вас з Ракеллю та Олегом? Чи все гаразд?

Матіас Лунн-Хельгесен знову похитав головою й ледь усміхнувся на знак відповіді. Харрі, нахилившись, поклав руку йому на плече.

– Веселого Різдва, Матіасе.

Останнє, що Харрі помітив виходячи: Матіас Лунн-Хельгесен сидів на стільці, поникнувши, наче його побито.

Світло дня, що догоряє, пробивалося крізь жовтогарячі хмари понад ялинами й дахами будинків на західному закрайку найбільшого норвезького цвинтаря. Харрі проминув пам’ятник югославам, що загинули на війні, дільницю робітничої партії, надгробки прем’єр-міністрів Ейнара Герхардсена та Трюгве Браттелі і дістався дільниці Армії спасіння. Як і сподівався, Софію він побачив коло найсвіжішої могили. Загорнувшись у простору надимнуту куртку, вона сиділа просто на снігу.

– Добридень, – мовив Харрі, сідаючи поряд.

Він запалив, випустивши сірувату димову хмаринку назустріч шпаркому вітрові, який враз відніс її з собою.

– Твоя мама казала, що ти пішла, забравши квіти, які купив батько. Тому здогадатися було неважко.

Софія мовчала.

– Роберт був добрим другом, адже так? Ти могла довіритися йому, побалакати з ним. Він не ґвалтівник.

– Це зробив Роберт, – ледве чутно прошепотіла дівчина.

– Твої квіти лежать на Робертовій могилі, Софіє. Гадаю, наругу над тобою вчинив хтось інший. І цієї ночі трапилось знову. Мабуть, він робив це неодноразово.

– Дайте мені спокій! – вигукнула вона, підводячись.

Тримаючи однією рукою цигарку, іншою Харрі схопив дівчину й рвучко смикнув її за плече вниз, всадовивши на сніг.

– Той, що лежить у могилі, – мертвий, Софіє. А ти жива, чуєш? Жива. Якщо прагнеш жити далі, зараз нам треба схопити його. Щоб покласти цьому край. Поглянь на мене. Поглянь, кажу!

Софія сіпнулася, почувши раптовий крик, і машинально глянула на нього.

– Я знаю, тобі лячно, Софіє. Але маєш моє слово, я спіймаю його. Обов’язково. Присягаюсь.

Її очі ожили. Якщо він не помилився, у її очах замиготіла надія. Він чекав. Вона прошепотіла щось нерозбірливе.

– Як ти сказала? – Харрі нахилився до неї.

– Хто мені повірить тепер… коли Роберта немає серед живих?

Харрі обережно поклав їй руку на плече.

– Спробуй. Розкажи. А ми подивимось.

Жовтогарячі хмари помалу багровіли.

– Він погрожував, що зруйнує наше життя, якщо я не слухатимуся його, – тихо мовила Софія. – Подбає, щоб нас викинули з квартири й з країни. Але нам нема куди повертатися. А якщо я розповім, хто мені повірить? Хто… – Вона замовкла.

– …крім Роберта, – доказав Харрі й замовк, очікуючи.

Адресу Харрі знайшов на візитівці Мадса Гільструпа. Вирішив провідати його. А головне – спитати, навіщо він телефонував Халворсенові. Як свідчить адреса, доведеться проминати домівку Ракелі та Олега, яка теж була у Хольменколлені.

Під’їхавши до будинку, він не скидав швидкості, а лише глянув на під’їзну дорогу. Минулого разу він бачив біля гаража джип «черокі» й вирішив, що то лікарева машина. Зараз там стояла лише автівка Ракелі. В Олеговій кімнаті світилося.

Харрі мчав вузькими, з крутими заворотами, дорогами між найдорожчими у місті віллами, потім дорога, вирівнявшись, повела укосом угору, повз білий символ міста – трамплін у Хольменколлені. Унизу простяглося місто й фіорд, де поміж засніжених острівців плавали прозорі клубки морозного туману. Коротка днина, власне, лишень світанок та захід сонця, змигнув, і там, унизу, в місті вже давно запалали вогні, ніби свічки напередодні Різдва під час зворотного відліку.

Він зібрав уже майже всі шматочки пазлу.

Подзвонивши у двері садиби Гільструпів чотири рази й не отримавши відповіді, Харрі опустив руки. А коли вже йшов до машини, до нього підбіг чоловік із сусіднього будинку й спитав, чи він не товариш Гільструпа. Він, мовляв, не хоче пхатися у чуже приватне життя, але вранці він чув, як у цьому будинку щось загуркотіло, а Мадс Гільструп недавно втратив дружину, тож, можливо, час кликати поліцію? Харрі повернувся до будівлі, розтрощив вікно біля вхідних дверей – і враз спрацювала сигналізація.

Харрі стрімко дістався вітальні під хрипкі завивання сирени. Згадавши про звіт, глянув на годинник, відняв дві хвилини, як казав Мьоллер. 15:37.

Мадс Гільструп, роздягнений, потилиця вщент розтрощена.

Він лежав боком на паркеті, перед екраном, який світився, й видавалося, ніби дробовик з червоним руків’ям росте у нього з рота. Ствол довгий. Як свідчить положення тіла, Мадс натиснув на курок великим пальцем на нозі. Для такого потрібна не просто добра злагодженість рухів, а неймовірна воля до смерті.

Сигналізація раптом стихла, й Харрі почув дзижчання проектора, що відкинув на екран тремтливу картинку великим планом: наречені йдуть до вівтаря. Обличчя, білозубі посмішки, біла сукня нареченої – усе заплямоване кров’ю, що поприсихала до екрана.

На кавовому столикові, під порожньою пляшкою з-під коньяку, прощальна записка. Коротесенька:

«Пробач мені, батьку. Мадс».

Розділ 31

Вівторок, 22 грудня. Воскресіння

Він глянув на себе у дзеркало. Коли вони якось чудової днини, може, наступного року, вийдуть з будиночка у Вуковарі, чи буде це обличчя тим, що сусіди зустрічають посмішкою та привітанням? Знайомим, надійним? І добрим.

– Чудово, – мовила жінка за спиною.

Він гадав, що вона має на увазі смокінг, у якому він стояв перед дзеркалом у ательє одягу напрокат, яке було ще й хімчисткою.

– How much?[60] – спитав він.

Розплатившись, він пообіцяв повернути смокінг завтра до полудня й вийшов у сірі сутінки. Він ще раніше знайшов кав’ярню, де можна випити кави й недорого попоїсти. Тепер лишилось тільки чекати. Він глянув на годинник.

Розпочалась найдовша ніч. Коли Харрі полишав Хольменколлен, сутінки вже пойняли мури будинків сірим, та не встиг він дістатися Грьонланна, як парки вже огорнули сутінки. З будинку Мадса Гільструпа Харрі зателефонував у оперативну дільницю відділу вбивств, попросив, щоб прислали криміналістів. І поїхав геть, нічого не зачепивши. Поставив авто у гаражі управління, зійшов нагору в свій кабінет. А звідти зателефонував Торкільдсену.

– Мобільник мого колеги Халворсена зник, а я маю знати, чи лишав Мадс Гільструп для нього повідомлення.

– А якщо залишав?

– Я хочу його прослухати.

– Не можу, це вже прослуховування, – зітхнув Торкільдсен. – Вам потрібно звернутися до нашого центру зв’язків з поліцією.

– Для цього потрібна постанова, а у мене бракує часу. Якісь інші ідеї?

Торкільдсен трохи помізкував.

– Чи має Халворсен комп’ютер?

– Переді мною.

– Утім, ні, не зважайте.

– А що ви хотіли?

– Можна отримати доступ до всіх повідомлень через сайт «Теленор мобіл», але, певна річ, треба знати пароль.

– Власник мобільника сам його обирає?

– Так, без пароля лишається тільки сподіватися на неабиякий талан.

– Спробуймо, – мовив Харрі. – Скажіть адресу сайту.

– Треба сподіватися на неабиякий талан, – повторив Торкільдсен. За його тоном, він, певно, не звик, щоб так щастило.

– Є відчуття, що я знаю пароль, – зауважив Харрі.

Зайшовши на сайт, він надрукував у віконечку пароль «Лев Яшин». Помилка. Доступ заборонено. Добре, тепер коротше: «Яшин». Вісім повідомлень. Шість від Беати. Одне від номера у Трьонделаге. Й одне з мобільного, номер якого було надруковано на візитівці у руці Харрі. Мадс Гільструп.

Харрі натиснув «Прослухати», й з динаміка комп’ютера залунав металевий голос людини, яку він менш як півгодини тому знайшов мертвою у власній оселі.

Коли повідомлення пролунало до кінця, останній шматочок пазлу став на своє місце.

– Що, й справді ніхто гадки не має, де зараз Юн Карлсен? – спитав телефоном Харрі у Скарре, сходячи східцями у Поліцейському управлінні. – А у помешканні Роберта шукав?

Відчинивши двері складу, він ляснув долонею по дзвіночку.

– Я телефонував, – мовив Скарре. – Даремно.

– Їдь. Якщо не відчинятимуть, зайди у квартиру. Гаразд?

– Ключі є у криміналістів, а вже п’ята година. Зазвичай Беата затримується, але сьогодні… Халворсен і решта…

– Грець із тими ключами, ломик прихопи.

Харрі почув шкарбання, з складу вийшов чоловік у робі, обличчя помережане зморшками, на самому кінчику носа окуляри. Навіть не глянувши на Харрі, він узяв зі стільниці дозвіл на зброю.

– А допуск? – спитав Скарре.

– Не потрібний, старий ще не вичерпався, – збрехав Харрі.

– Невже?

– Якщо спитають, скажеш, що то мій наказ. Гаразд?

– Гаразд.

Чоловік у синій робі гмикнув. Похитавши головою, повернув дозвіл Харрі.

– Я згодом зателефоную, Скарре. Тут наче ускладнення…

Харрі встромив папірець у кишеню, здивовано глянувши на синю робу.

– Двічі отримати зброю не можна, Холе, – мовив чоловік.

Харрі не до кінця збагнув, про що каже Х’єлль Атле Урьо, але відчув, як волосся на потилиці стає дибки. Й здогадався, про що це свідчить. Бо відчував таке не вперше. Жахіття не скінчилося. Воно лише починається.

Дружина Гуннара Хагена, розгладивши сукню, вийшла із ванної. Її чоловік, стоячи перед люстром, намагався почепити чорного метелика. Вона спинилась, знаючи, що він невдовзі роздратовано запирскає і попросить допомогти.

Зранку, коли зателефонували з управління, повідомляючи, що Джек Халворсен помер, Гуннар мовив, що він не має ані настрою, ні права йти на концерт. Вона зрозуміла, що попереду у нього тиждень тривалих роздумів. Часом вона розмірковувала, чи хтось іще, крім неї, спроможний зрозуміти, як Гуннар хвилюється через такі речі. Утім, вдень начальник поліції таки попросив Гуннара бути присутнім на концерті, оскільки Армія спасіння вирішила вшанувати загибель Джека Халворсена хвилиною мовчання, тож у цьому випадку поліцію, звісно, має представляти начальство Халворсена. Одначе вона зауважила, що Гуннар геть не радіє, серйозність тісним шоломом стискала його голову.

Гуннар засопів і зірвав із себе метелика.

– Лісе!

– Я тут, – спокійно відповіла жінка, підійшла й простягнула руку. – Дай-но!

Телефон на столі під люстром голосно задзеленчав. Гуннар, нахилившись, узяв слухавку.

– Хаген.

Вона почула далекий голос на іншому кінці лінії.

– Доброго вечора, Харрі, – мовив Хаген. – Ні, я вдома. Ми з дружиною сьогодні йдемо на концерт, і я пішов з роботи раніше. Є новини?

Лісе Хаген зауважила, як невидимий шолом ще тугіше стиснув голову її чоловіка, поки він довго, не перебиваючи, вислуховував співрозмовника. Потім, зрештою, відповів:

– Так! Я зателефоную до оперативної дільниці й підійму всіх за тривогою. Долучимо до операції всіх, хто є в розпорядженні. Я незабаром їхатиму на концерт і пробуду там кілька годин, але мобільник буде увімкнено, стоятиме на вібродзвінку, тож можете телефонувати.

Він поклав телефон.

– Що трапилось? – спитала Лісе.

– Телефонував один з моїх інспекторів, Харрі Холе. Він щойно навідався у склад, щоб отримати зброю за моїм ранковим дозволом. Тим, що я видав на заміну документові, який зник після того, як у його квартиру вдерлися. Виявляється, вранці хтось отримав зброю за першим, зниклим дозволом.

– От лихо, – мовила Лісе.

– Авжеж, – пробурмотів Гуннар Хаген. – На жаль, це ще не найгірше. Харрі має підозру щодо того, хто міг таке вчинити. Він зателефонував у Судмедекспертизу, й підозру підтвердили.

На свій жах, Лісе побачила, що чоловікове обличчя вкрила сіра блідість. Ніби наслідки розповіді Харрі він збагнув лише цієї миті, коли сам переповідав дружині:

– Аналіз крові чоловіка, якого застрелено на контейнерному складі, виявив, що це не та людина, яку знудило поряд із Халворсеном. Не той, хто вимазав його пальто у кров. І лежав на подушці у Притулку. Коротше, застрелили не Христо Станкича. Якщо Харрі має рацію, то Станкич досі у місті. Озброєний.

– Але ж тоді, значить, продовжує полювати на того бідолашного… як його?

– Юна Карлсена. Так. Тому мені треба зателефонувати в оперативну дільницю й мобілізувати всіх людей, які є у розпорядженні, щоб шукали обох – Юна Карлсена та Станкича. – Він притулив руки до очей, ніби саме там зосередився його біль. – Щойно з Харрі зв’язався поліцейський, який, шукаючи Юна, зайшов у квартиру Роберта Карлсена.

– І?

– Скидається, ніби там була сутичка. Постільна білизна заплямована кров’ю, Лісе. Ані сліду Юна Карлсена, лише складаний ніж із плямами чорної засохлої крові на лезі, під ліжком.

Він прибрав руки від обличчя, у дзеркалі вона побачила, що його очі почервоніли.

– Це дуже недобре, Лісе.

– Розумію, любий Гуннаре. Але… кого ж тоді застрелили на контейнерному складі?

Гуннар Хаген насилу ковтнув клубок, що стояв у горлі:

– Ми не знаємо, Лісе. Знаємо лише, що він мешкав у контейнері й у його крові знайдено героїн.

– Боже, Гуннаре…

Вона поклала руку йому на плече, намагаючись перестріти у дзеркалі його погляд.

– Він воскрес із мертвих на третій день, – прошепотів Гуннар Хаген.

– Що?

– Спаситель. Ми вбили його вночі в суботу. Сьогодні вівторок, третій день.

Мартіна Екхоф була такою чарівливою, що у Харрі аж перехопило подих.

– Привіт, це я! – мовила вона глибоким контральто, яке він запам’ятав ще під час їхньої першої зустрічі у «Сторожовій Вежі». Тоді на ній була армійська форма. А зараз вона стояла перед ним у простій елегантній сукні без рукавів, чорній та блискучій, достоту як її волосся. Очі видавалися більшими й темнішими, ніж зазвичай. Шкіра біла й ніжна, ніби прозора. – Чепурюся, – засміялася вона. – Ану дивись. – Вона надзвичайно м’яким рухом здійняла руку, ніби танцювальним, продовженням іншого, не менш граційного руху, так видалось Харрі. На долоні у неї була перлинка-слізка, що зблиснула у тьмяному світлі передпокою у її квартирі. Друга перлина прикрашала вушко. – Заходь. – Мартіна зробила крок назад і відпустила двері.

Харрі, переступивши поріг, опинився у її обіймах.

– Як чудово, що ти прийшов… – вона нахилила його голову до себе, теплий подих обвіяв вухо, коли вона прошепотіла: – Я повсякчас думала про тебе.

Харрі заплющився, міцно її обіймаючи, відчуваючи тепло тендітного, по-кошачому м’якого тільця. Вдруге за цю добу він стояв отак, тримаючи її в обіймах. І не хотів відпускати її, бо знав, що це востаннє.

Сережка лежала на його щоці, під оком, ніби сльоза, що вже застигла. Він вивільнився.

– Щось не те? – спитала вона.

– Сядьмо. Треба побалакати.

Вони зайшли до кімнати. Мартіна сіла на канапу. Харрі став біля вікна, визирнув на вулицю:

– Хтось сидить унизу в машині, стежачи за твоїм вікном.

Мартіна зітхнула:

– Це Рікард. Він повезе мене у Концертну залу.

– Хм. Чи ти знаєш, де Юн, Мартіно? – Харрі пильно дивився на її відбиття у віконному склі.

– Ні. – Вона перестріла його погляд. – Ти гадаєш, що є причина, через яку я маю про це знати? Коли так питаєш, хіба ні? – Голос був зовсім не ласкавим.

– Ми щойно зламали двері у квартирі Роберта, якою, певно, користувався Юн, – мовив Харрі. – Й знайшли скривавлену постіль.

– Я про це гадки не мала, – відповіла Мартіна, ніби щиро здивувавшись.

– Знаю, що не мала, – кивнув Харрі. – Судмедексперти порівняли кров. Коротше кажучи, все зрозуміло. Я цілком певний, до яких висновків вони дійшли.

– Юн? – видихнула вона.

– Ні. А ти, мабуть, сподівалася цього?

– Чому ти так вирішив?

– Бо це Юн зґвалтував тебе.

У кімнаті запала тиша. Харрі затамував подих і розчув, як вона тремтливо вдихнула, й, перш ніж її легені сповнились повітрям, знову видихнула.

– Чому ти так гадаєш? – спитала вона ледь тремтливим голосом.

– Ти ж казала, що це трапилось в Естгорі, а ґвалтівників, хай там як, небагато. Юн Карлсен – один з них. Кров у ліжку Роберта належить дівчинці на ім’я Софія Михолеч. Учора ввечері вона прийшла у Робертову квартиру за наказом Юна. Помешкання відчинила ключем, який колись дав їй Роберт, її кращий друг. Юн зґвалтував її, а потім побив. Вона казала, що таке вже траплялося.

– Траплялося?

– За словами Софії, Юн вперше зґвалтував її минулого літа у квартирі Михолечів. Коли батьків не було вдома. Він заявився туди під приводом, що має оглянути приміщення. Такі огляди є частиною його обов’язків. І саме він вирішує, хто мешкатиме у квартирах.

– Гадаєш, він погрожував їй?

Харрі кивнув:

– Він сказав, що родину видворять з квартири й вишлють з країни, коли Софія відмовиться коритися його наказам і тримати язика на припоні. Що щастя та нещастя Михолечів у його руках. І все залежить від її покірності. Бідолашна дівчинка не побачила іншого виходу, тому послухалась. Але коли збагнула, що вагітна, потребувала допомоги. Потребувала друга, якому можна довіряти, старшого друга, який не ставитиме питань і зможе влаштувати їй аборт.

– Роберт… – мовила Мартіна. – Боже, вона пішла до Роберта…

– Так. Попри те, що вона не назвала його імені, Роберт зрозумів, що то був Юн. Я теж такої думки. Адже ж Роберт знав, що Юн і раніше ґвалтував, так?

Мартіна не відповіла. Вона згорнулася калачиком на канапі, підібгавши ноги, руками обійнявши голі плечі, немовби змерзла чи прагнула сховатися всередині себе самої.

Нарешті вона почала говорити, але так тихо, що Харрі чув, як цокає Мьоллерів годинник.

– Мені було чотирнадцять. Коли він це робив, я гадала, що коли зосереджуся на зорях, то побачу їх крізь дах.

Харрі слухав її розповідь про спекотний літній день в Естгорі, про гру з Робертом, про лихий погляд Юна, тьмяний від ревнощів. І про те, як двері вбиральні розчинилися й на порозі з’явився Юн, тримаючи в руках складаний братів ніж. Наруга й згодом – біль, коли вона лежала там плачучи, а він повернувся у будинок. І подив – тому що вмить пташки знову заспівали.

– Але найгірше була не власне наруга. – Голос у Мартіни став глухим від сліз, але очі були сухі. – Найгірше було те, що Юн знав. Знав, що я й без погроз мовчатиму. Що ніколи не викажу його. Знав, що я знаю: навіть коли я покажу розідраний одяг і мені повірять, все одно у причині й вині сумніватимуться. Та ще ішлося про лояльність. Невже саме я, дочка командувача, втягну наших батьків та всю Армію у катастрофічний скандал? Тож усі ці роки, коли зустрічалася з Юном, він дивився на мене й ніби промовляв: «Я знаю, знаю як ти тремтіла від страху, як згодом плакала, щоб ніхто не чув. Я знаю, бачу щодня твоє мовчазне боягузтво». – З її щоки стекла перша сльоза. – Саме за це я так його ненавиджу. Не за те, що зґвалтував, я б це ще спромоглася пробачити. А за те, що повсякчас нагадував мені, що знає.

Харрі пішов на кухню, відірвав паперовий рушник від рулону, повернувся у кімнату, сів поруч Мартіни.

– Не зіпсуй макіяж. – Він простягнув їй рушник. – Прем’єр-міністр і таке інше.

Вона обережно витерла очі.

– Станкич був у Естгорі, – мовив він. – Ти відвезла його туди?

– Про що ти кажеш?

– Він був там.

– Чому ти так вирішив?

– Запах.

– Запах?

Харрі кивнув.

– Солодкий запах парфуму. Вперше я відчув його, відчинивши Станкичу двері Юнової квартири. Вдруге – у Притулку, у його кімнаті. Й утретє – цього ранку, прокинувшись в Естгорі. Запахом просякла вовняна ковдра. – Він дивився Мартіні просто у вічі. – Де Станкич, Мартіно?

Вона підвелася.

– Гадаю, тобі час іти.

– Спершу скажи.

– Я не маю відповідати, бо нічого не зробила.

Мартіна вже стояла біля дверей кімнати, Харрі наздогнав її, заступив дорогу, схопив її за плечі:

– Мартіно…

– Мені треба встигнути на концерт.

– Він убив одного з моїх найближчих друзів, Мартіно.

Коли вона промовляла, обличчя у неї було замкнутим, напруженим:

– Мабуть, не варто було заступати йому шлях.

Харрі опустив руки, ніби обпікся.

– Ти не можеш отак просто дозволити йому вбити Юна Карлсена. А як же прощення? Наче ж у вас заведено прощати?

– Ти віриш, що люди можуть змінитися, – сказала вона. – А я не вірю. І не знаю, де Станкич.

Харрі відступився, вона пішла до ванної і там зачинилася. А він не рушив з місця.

– Ти помиляєшся щодо того, як у нас заведено, – почувся гучний голос із ванної. – Ідеться не про прощення. Ми такі самі, як решта. Йдеться про спасіння, адже так?

Незважаючи на те, що було морозно, Рікард вийшов з машини й стояв, притулившись до капота. Харрі мимохідь кивнув йому, але відповіді не отримав.

Розділ 32

Вівторок, 22 грудня. Вихід

На годиннику вже пів на сьому, але у відділі убивств робота в розпалі.

Харрі заскочив Улу Лі біля факсу, кинув оком на повідомлення, яке саме надходило. Відправили з Інтерполу.

– Що відбувається, Уло?

– Гуннар Хаген подзвонив усім і скликав усіх у відділ. Тут геть усі. Схопимо того, що убив Халворсена.

У голосі Лі відчувалася непохитність, котра, як підказувала Харрі власна інтуїція, виражала настрій, що панував сьогодні ввечері на сьомому поверсі.

Харрі пішов до Скарре. Той, стоячи біля столу, швидко й голосно розмовляв по телефону:

– Ми можемо влаштувати тобі й твоїм хлопцям неабияку мороку, Аффе. Якщо ти не допоможеш, пославши своїх на вулицю, то враз опинишся на першому щаблі у нашому переліку розшукуваних. Второпав? Отож, хорват середнього зросту…

– Волосся біляве, зібране у хвостик, – додав Харрі.

Скарре, підвівши голову, кивнув начальникові.

– Волосся біляве, зібране у хвостик. У разі чого – телефонуй. – Він поклав слухавку. – Просто як під час війни, всіх мобілізували для проведення операції. Вперше таке бачу.

Харрі гмикнув.

– Чи є щось про Юна Карлсена?

– Нічого. Щоправда, його дівчина, Теа, сказала, що вони домовлялися зустрітися увечері у Концертній залі. Мають місця у ложі для почесних гостей.

Харрі глянув на годинник.

– Станкич має ще півтори години на свою справу.

– Це як?

– Я телефонував до Концертної зали. Усі квитки спродали ще чотири тижні тому, тож без квитка всередину нікого не пускають, навіть у фойє. Тобто якщо Юн увійде у Концертну залу, він у безпеці. Зателефонуй у «Теленор» і спитай, чи працює сьогодні Торкільдсен і чи має він змогу відстежити мобільник Карлсена. Й подбай, щоб навколо Концертної зали зібрали вдосталь поліцейських зі зброєю й описом. Потім зателефонуй до канцелярії прем’єр-міністра й попередь про посилені заходи безпеки.

– Я? – Скарре був приголомшений. – До канцелярії прем’єр-міністра?

– Звісно, – сказав Харрі. – Ти ж тепер дорослий хлопчик.

У своєму кабінеті Харрі набрав один з шести номерів, які знав напам’ять. Решта п’ять: телефон Сестреняти, батьківської оселі в Уппсалі, мобільник Халворсена, колишній домашній телефон Б’ярне Мьоллера й вже вимкнений номер Елен Єльтен.

– Ракель.

– Це я.

Він почув, як вона зітхнула:

– Я саме так і подумала.

– Чому?

– Тому що думала про тебе. – Вона тихо засміялась. – Отакої. Що таке?

Харрі заплющився.

– Я міг би побачитися з Олегом завтра. Я ж обіцяв повідомити, коли матиму змогу.

– Чудово! Олег зрадіє. Ти заїдеш по нього? – Відчуваючи, що він вагається, вона додала: – Ми самі.

Харрі й хотів, і не хотів питати, що вона має на увазі.

– Намагатимусь приїхати близько шостої.

За словами Клауса Торкільдсена, мобільний Юна перебував десь на східному кінці міста, у Хьоугеруді чи у Хьойбротені.

– Користі з цього майже немає, – мовив Харрі.

Близько години він схвильовано походжав по кімнатах, прислухаючись до розмов, потім, одягнувши куртку, сказав, що їде в Концертну залу.

Порушивши правила, він припаркувався неподалік Вікторія-терасе, проминув Міністерство закордонних справ і, спустившись широкими сходами на Русельокквейєн, завернув праворуч, до Концертної зали.

Великим відкритим майданчиком перед скляним фасадом квапливо йшли, зігнувшись від холоду, ошатно вбрані люди. Біля під’їзду стояли двійко широкоплечих чоловіків у чорних пальтах, з навушниками у вухах. А уздовж фасаду, віддаля один від одного – шестеро поліцейських у формі стежили за тремтливою публікою, для котрої міська поліція з автоматами – видовище геть незвичне.

В одному з чоловіків у формі Харрі упізнав Сіверта Фалькейда й наблизився до нього:

– Я й гадки не мав, що «Дельту» теж долучили до операції.

– Нас не викликали, – сказав Фалькейд. – Я особисто зателефонував у оперативну дільницю й спитав, чи ми можемо стати у нагоді. Адже він був твоїм напарником, хіба ні?

Харрі, кивнувши, добув з кишені пачку цигарок, запропонував призволитися Фалькейду. Але той захитав головою, мовляв, ні.

– Юна Карлсена поки не було?

– Ні, – відповів Фалькейд. – Коли приїде прем’єр-міністр, ми не пускатимемо у почесну ложу всіх поспіль. – Цієї миті до входу під’їхало два чорних авто. – До речі, ось він.

Харрі бачив, як прем’єр вийшов з машини і його швиденько провели до під’їзду, а коли двері розчинилися, зауважив у проймі дверей декого з тих, хто його зустрічав, – широко всміхненого Давида Екхофа й аж ніяк не радісну Теа Нільсен, обоє у формі Армії спасіння.

Він запалив.

– Трясця, от же ж і мороз, – мовив Фалькейд. – Ноги геть захололи й голова теж.

«Заздрю тобі», – міркував Харрі й, випаливши цигарку до половини, сказав:

– Він не з’явиться.

– Скидається на те. Сподіваймося, він ще не знайшов Карлсена.

– Я маю на увазі Карлсена. Він збагнув, що гру завершено.

Фалькейд глянув на велета-слідчого, котрого вважав добрим кандидатом у лави «Дельти», допоки не почув плітки про зловживання спиртним і нестримну вдачу.

– Якій грі? – спитав він.

– Довго розповідати. Піду у залу. Якщо Юн Карлсен таки прийде, візьміть його під варту.

– Карлсена? – Фалькейд аж розгубивсь. – А як же щодо Станкича?

Харрі кинув цигарку, що зашипіла в снігові й згасла, й повільно, ніби розмовляючи сам до себе, промовив:

– Та-ак… дійсно, що ж зі Станкичем?

Він сидів у напівтемряві, погладжуючи пальцями пальто, що лежало на колінах. З динаміків неголосно лунала арфа. Вузькі промені точкових прожекторів ковзали по глядачах, певно, так прагнули створити напружене очікування перед початком концерту.

Передні ряди заворушилися, коли у залу увійшов гурт людей – чоловік десять чи дванадцять. Дехто поривався підвестися, але враз почувся шепіт і приглушені голоси, люди знов повсідалися. У цій країні політикам явно не виказували такої пошани. Прибулих провели до місць у трьох рядах, що розташовувались попереду, котрі були порожніми вже протягом півгодини, поки він сидів тут, очікуючи.

Він зауважив чоловіка у цивільному вбранні, з дротиком біля вуха, але поліцейських у формі в залі не було. Кількість поліції ззовні теж його не бентежила. Він гадав, що їх збереться набагато більше. Адже Мартіна казала, що на концерті очікують прем’єр-міністра. З іншого боку, кількість поліцейських не має істотного значення, адже він невидимий. Ще більше, ніж зазвичай. Він задоволено роззирнувся. Чоловіків у смокінгах чимало, з кількасот. Він уже бачив перед очима гармидер. І його простий та стрімкий відхід. Він побував тут напередодні й намітив шлях відступу. Наостанок, перш ніж зайти у залу, він переконався, що вікна у чоловічому туалеті не зачинено. Простенькі вікна легко відчинялися, були чималенькими й розташовувались досить низько, щоб враз вилізти на зовнішній карниз, а звідти зіскочити униз, на дах котроїсь із припаркованих автівок. Швиденько нап’ясти пальто й попростувати на жваву Хокон-VII-гате, потому за дві хвилини й сорок секунд швидкого кроку він уже дістанеться станції «Національний театр», з якої що двадцять хвилин ходять потяги до аеропорту. Він сяде на той, що йде о 20:19. Перш ніж піти з туалету, він сунув у кишеню дві таблетки дезодоранту.

Заходячи у залу, довелося знову показувати квиток. Він, всміхаючись, похитав головою, коли білетерка спитала щось норвезькою, киваючи на пальто. Глянувши на квиток, вона показала йому місце у ложі для почесних гостей, котрою були чотири ряди посередині зали, позначені червоною стрічкою. Мартіна розказала йому, де сидітиме Юн Карлсен та його дівчина Теа.

Нарешті, ось вони. Він зиркнув на годинник. Шість хвилин по дев’ятій. Зала у сутінках, а зі сцени ллється надто яскраве світло, щоб розгледіти обличчя гостей, та раптом на них упав промінь одного з рухомих точкових прожекторів. Він лише на мить зауважив бліде стражденне обличчя, але, поза всяким сумнівом, це була саме та жінка, що сиділа у машині на задньому сидінні поруч з Юном Карлсеном, тоді на Гетеборггата.

Скидалося, що у передніх рядах була якась завада, але, зрештою, всі повсідалися на свої місця. Він стиснув під пальтом руків’я револьвера. У барабані шість набоїв. Незвична зброя, тугіший, ніж у пістолета, курок, але, потренувавшись цілий день, він опанував цю річ.

Як за помахом невидимої руки, у залі запанувала тиша.

Вперед вийшов якийсь чоловік у мундирі, привітав зібрання й сказав щось іще, через що уся зала звелася на ноги. Він теж підвівся, поглянувши на решту, яка стояла, мовчки посхилявши голови. Потім чоловік у мундирі промовив ще кілька слів, й усі посідали.

А тоді, нарешті, здійнялася завіса.

Харрі стояв у темряві за лаштунками, споглядаючи, як завіса плавко здіймається угору. Він не мав змоги побачити глядачів, бо засвічувала рампа, але вони були там, дихаючи, наче величезний звір.

Диригент махнув паличкою, й хор Ослівського третього корпусу заспівав псалом, котрий Харрі чув у Храмі:

Стяг спасіння, майори,

Священний похід розпочався.

– Даруйте, – почувся голос за спиною.

Харрі, озирнувшись, побачив молодицю в окулярах та навушниках.

– Що ви тут робите? – спитала вона.

– Поліція, – відповів Харрі.

– Я помічниця режисера. Будь ласка, не заступайте шлях, ви заважаєте.

– Я шукаю Мартіну Екхоф, – мовив Харрі. – Чи вона тут?

– Вона отам. – Помічниця кивнула у бік хору.

Харрі враз зауважив Мартіну. Стоячи у верхньому ряду, на найвищій сходинці, вона співала з серйозним, майже стражденним виразом обличчя. Ніби співала про втрачене кохання, а не про боротьбу та перемогу.

А поруч неї стояв Рікард. Натомість на його губах вигравала блаженна посмішка. Й обличчя зараз, коли він співав, мало геть інакший вигляд. Ані крихти замкнутості та сором’язливості, очі палали, він немов усією душею вірив у те, про що співав, вірив, що разом з ними увесь світ стане на службі Господові у милосерді та любові до ближнього. На свій подив, Харрі зауважив, що глядачі пройнялися й співом, і текстом псалма.

Доспівавши й здійнявши оплески, вони пішли за лаштунки, й Рікард здивовано глянув на Харрі, але змовчав. А Мартіна, зауваживши його, хотіла обминути, але Харрі був меткішим і заступив їй дорогу:

– Даю тобі останню можливість, Мартіно, прошу, не відкидай її.

Вона важко зітхнула:

– Я ж казала, що гадки не маю, де він.

Харрі, схопивши її за плечі, люто прошепотів:

– Ти підеш під суд за співучасть. Чи ти справді хочеш, щоб він мав таку втіху?

– Втіху? – Вона втомлено всміхнулася. – Там, куди він потрапить, втішатися нічому.

– А як же псалом, який ти щойно співала? «Хто милосердя сповнений і грішнику справжній друг». Чи це нічого не важить? Порожні слова?

Вона не відповіла.

– Я розумію, що це важче за те прощення, яке ти, милуючись собою, роздаєш у «Сторожовій Вежі». Безпорадний наркоман, який обібрав безіменних людей, щоб утамувати нестерпну спрагу, – хіба такого зрівняєш з прощенням, яким наділяєш людину, котра дійсно потребує прощення? Справжньому грішникові, якому дорога просто у пекло?

– Припини. – Її голос тремтів від сліз, коли вона намагалася відштовхнути його.

– Ти ще в змозі врятувати Юна, Мартіно. Дати йому ще один шанс. Так само, як і собі.

– Він доймає тебе, Мартіно? – Це був Рікард.

Харрі стиснув руку у кулак, приготувався, не зводячи погляду з Мартіниних очей, сповнених сліз.

– Ні, Рікарде, – відповіла вона. – Все добре.

Харрі, не зводячи з неї очей, почув кроки, що віддалялися. Зі сцени лунали звуки гітари. Потім фортепіано. Харрі упізнав пісню. Він чув її того вечора на Егерторг. І по радіо в Естгорі. «Morning Song». Видавалось, ніби відтоді минула ціла вічність.

– Обоє вони загинуть, якщо ти не допоможеш мені покласти цьому край, – додав Харрі.

– Чому ти таке кажеш?

– Бо Юн наразі в граничному стані, керований безконтрольною люттю. А Станкич нічого не боїться.

– Хочеш мене переконати, ніби щосили прагнеш урятувати їх обох, бо у цьому твоя робота?

– Так. А ще через те, що я обіцяв матері Станкича.

– Матері? Ти розмовляв з його матір’ю?

– Я присягнув, що намагатимусь урятувати її сина. Якщо я не зупиню його зараз, його пристрелять. Як того парубка на контейнерному складі. Повір.

Харрі глянув на Мартіну, потім, розвернувшись, пішов геть. Він уже дійшов до сходів, коли за спиною пролунали її слова:

– Він у залі.

Харрі остовпів.

– Як ти сказала?

– Я віддала Станкичу твій квиток.

Тієї ж миті на сцені спалахнуло світло.

Обриси тих, хто сидів попереду, проступили на тлі яскравого світла. Спустившись глибше у крісло, він обережно звів руку, поклав короткий ствол на спинку крісла перед собою таким чином, що тепер вільно міг стріляти у спину чоловіка у смокінгу, що сидів праворуч від Теа. Він стрілятиме двічі. Потім підведеться і, якщо знадобиться, стрілятиме втретє, утім, вже зрозумів, що у цьому не буде потреби.

Курок ніби став набагато м’якішим, ніж удень, але це лише через адреналін. Хай там як, а він більше не боїться. Курок поступався під тиском пальця, досягнувши точки, у якій більше немає спротиву, півміліметра нічиєї смужки, можна розслабитися, а палець і далі натискає на курок, вороття немає, тепер усе залежить від невмолимих законів та випадковостей механіки.

Чоловік, у спину якого ось-ось поцілить куля, повернувся до Теа й щось промовив.

Тієї миті мозок зауважив дві речі: дивно, але Юн Карлсен одягнений у смокінг, а не у форму Армії спасіння, й фізична відстань між Теа та Юном на подив велика. У концертній залі, де гучно лунає музика, закохані притулилися б одне до одного ближче.

Мозок відчайдушно силкувався повернути назад вервечку рухів, які вже здійснювались, палець, що обхоплював курок.

Прогримів грім.

Через оглушливий гуркіт у Харрі задзвеніло у вухах.

– Що? – крикнув він Мартіні, силкуючись перекричати несподіваний грім ударних інструментів, на якусь мить геть оглухнувши.

– Він сидить у дев’ятнадцятому ряду, за три ряди позаду від Юна та прем’єр-міністра. Двадцять п’яте місце. Посередині. – Вона силкувалася видушити посмішку, але губи занадто тремтіли. – Я добула тобі найкращий квиток, Харрі.

Харрі глянув на неї, а наступної миті прожогом кинувся геть.

Юн Карлсен змушував себе швидко перебирати ногами пероном Центрального вокзалу, але він ніколи не був спринтером. Автоматичні двері, випустивши затяжний зойк, зачинилися, й сріблястий потяг, що прямував у аеропорт, рушив. Забарився. Юн, голосно зітхнувши, поставив валізу, скинув з плеча наплічник і впав на одну з дизайнерських лавок, що стояли на пероні. Чорну сумку тримав на колінах. Наступний потяг лише за десять хвилин. Пусте, у нього вдосталь часу. Безмір, море часу. Краще б навіть, якби його було трохи менше. Він дивився у чорну пащу тунелю, з якого виринав наступний потяг. Коли Софія вже пішла й він на світанку таки спромігся заснути у Робертовій квартирі, йому наснився сон. Поганий сон, у якому на нього нерухомо дивилося око Рагнхільд.

Він глянув на годинник.

Концерт уже розпочато. А бідолашна Теа там на самоті, геть спантеличена. Як і решта, до речі. Юн дихнув на руки, але мороз так швидко вистудив вологе повітря, що руки змерзли ще більше. Все правильно, він просто не міг вчинити інакше. Обставини ускладнились, стали неконтрольовані, залишатися у місті – надто великий ризик.

Сам винний, наробив помилок. Уночі не зміг себе опанувати, але ж мав це завбачити. Напрузі був потрібен вихід. Розлютився він тому, що Софія слухалася його без жодного слова, без жодного звуку. Лише дивилася на нього відстороненим, закритим поглядом. Як безслівне жертовне ягня. Й він вдарив її в обличчя. Кулаком. Шкіра на кісточках пальців луснула, й він ударив знов. Здуру. Щоб не дивитися, притиснув її обличчям до стіни й, лише кінчивши, спромігся заспокоїтись. Запізно. Подивившись на неї, коли вона покидала його, він збагнув, що цього разу батьків не задовольнять пояснення типу «на двері наскочила» чи «впала, послизнувшись на кризі».

Друга причина, яка підштовхнула його до від’їзду, був учорашній безслівний дзвінок. Він перевірив, звідки телефонували. Виявилось, із готелю у Загребі. З «Інтернаціоналю». Незбагненно, як вони дізнались номер його мобільного, він же не зареєстрований. Зате він цілком усвідомлював, про що це свідчить: попри те, що Роберт мертвий, вони вважають замовлення невиконаним. Але ж він розраховував геть на інше й тому був спантеличений. Може, вони відправлять в Осло іншого виконавця. Отже, треба забиратися.

Квиток придбав поспіхом, до Бангкока, через Амстердам. На ім’я Роберта Карлсена. Так само як і квиток, за яким у жовтні літав у Загреб. Як і тоді, він мав у кишені закордонний братів паспорт, виданий десять років тому. Схожість між ним і чоловіком, чию світлину було вклеєно у паспорт, беззаперечна. А що за десять років зовнішність парубка змінюється, прикордонникам під час паспортного контролю пояснювати не треба.

Придбавши квиток, він поїхав на Гетеборггата, зібрав валізу й наплічник. До вильоту було ще десять годин, тому треба пересидіти у прихистку. Він переховувався в одній з «частково умебльованих» квартир Армії спасіння на Хьоугеруді, від якої мав ключі. Помешкання це стояло порожнім уже протягом двох років, бо протікало, з меблів – лише канапа та крісло, у яких набивка на спинці зібралася у грудки, ліжко із заплямованим матрацом. Саме сюди він наказував Софії приходити щовівторка о шостій. Деякі плями залишились після неї. А деякі залишив він, сидячи тут наодинці. Й тоді він повсякчас марив про Мартіну. Це було ніби голод, який утамували лише раз, тож відтоді він безугавно шукав тодішнього відчуття. Й лише тепер віднайшов, з п’ятнадцятирічною хорватською дівчинкою.

Згодом, якось восени до нього заявився обурений Роберт, розповівши, що Софія все йому розповіла. Юн так розлютився, що насилу спромігся стриматись.

Усе це страшенно… принизливо. Як тоді, коли батько, побачивши на простирадлі плями сімені, випоров його, тринадцятирічного хлопчика, ременем.

А коли Роберт погрожував розповісти про все керівництву Армії, коли хоч раз побачить його поруч з Софією, тож лишилось йому тільки одне. І то не відмова від зустрічей із Софією. Адже ані Робертові, ані Рагнхільд, ані Теа годі було зрозуміти, що лише це давало йому визволення й величезне задоволення. За кілька років Софія надто подорослішає, й доведеться шукати вже іншу. Але певний час вона буде його маленькою принцесою, світлом його душі й вогнем його чресел, якою була Мартіна, коли вперше магія здійснилася тієї ночі в Естгорі.

Перон залюднився. Можливо, все минеться. Може, треба перечекати тиждень-два й повернутися. До Теа. Він добув телефон з кишені, знайшов її номер і наклацав есемеску: «Батько захворів. Увечері лечу в Бангкок. Завтра зателефоную». Відправив повідомлення, ляснув долонею по чорній сумці. П’ять мільйонів крон доларами. Батько зрадіє: нарешті матиме змогу виплатити борг і звільнитися. Я беру на себе гріхи ближніх. Несу їм спасіння. Він дивився у тунель, у чорну очницю. 20:18. Де ж потяг?

Де Юн Карлсен? Дивлячись на спини попереду, він повільно опустив револьвер. Палець послухався, сковзнувши з курка. Краще навіть не згадувати, яким близьким він був до того, щоб зробити постріл. Але тепер він упевнений. Юна Карлсена тут немає. Він не прийшов. Ось чому, коли вони повсідалися на місцях, запанувало збентеження. Музика стала спокійнішою, щітки стрімко вистукували по барабанах, гітарист тихо перебирав струни.

Він побачив, як дівчина Юна Карлсена нахилилася, як заворушилися її плечі, наче вона щось шукала у сумочці. Якусь мить сиділа, опустивши голову, знерухомлена. Потім підвелася, він стежив, як вона рвучко й нетерпляче просувалася між рядами людей, які, підводячись, пропускали її. Тієї ж таки хвилини він збагнув, як має діяти.

– Excuse me, – мовив він, підводячись і нехтуючи докірливі погляди людей, які, удавано важко зітхаючи, підводились. Міркував лише про одне: остання можливість дістатися до Юна Карлсена – якомога скоріше покинути залу.

Опинившись у фойє і почувши, як оббиті двері зачинилися й музика враз увірвалася, він завмер. Дівчина не відійшла далеко. Стояла у фойє, тримаючи у руках телефон і наклацуючи повідомлення. Двоє чоловіків у костюмах розмовляли біля інших дверей у залу, а дві гардеробниці з відстороненим виглядом сиділи на стільцях за стійкою. Він переконався, що пальто досі прикривало револьвер, і вже збирався підійти до дівчини, як раптом почув, що хтось біжить. Озирнувшись, встиг упізнати довготелесого чоловіка з обличчям, помережаним червоними прожилками, з широко розплющеними очима, котрий біг просто до нього. Харрі Холе. Трясця, слушну годину змарновано, пальто завадить націлити револьвер на поліцейського. Він відсахнувся до стіни, коли поліцейський схопив його за плече, й геть розгубився, коли Холе, смикнувши на себе двері зали, зник усередині.

Він уп’явся головою у стіну й міцно заплющив очі. А коли поволі випростався, побачив, що дівчина, тупцяючи, притискає до вуха слухавку, а на обличчі проступає відчай. Зробивши крок уперед, він став просто перед нею, ледве відсунувши пальто, щоб вона зауважила револьвер, й повільно викарбував:

– Please come with me.[61] Або я муситиму вас убити.

Він побачив, як її очі почорніли, як зіниці злякано розширились, телефон упав додолу.

Телефон із стукотом упав на рейки, досі продовжуючи дзвонити. За мить до того, як зауважити на дисплеї номер Теа, він гадав, що знову телефонує та сама людина, що вчора мовчала у слухавці. Найімовірніше, то була жінка, хоч вона й не промовила ані слова, але зараз він уже не сумнівався. Це вона, Рагнхільд. Стривайте! У чому річ? Чи він божеволіє? Треба зосередитись на диханні. У жодному разі не можна зараз втрачати самоконтроль. Він щосили стиснув чорну сумку, саме коли до перону наближався потяг. Двері, зітхнувши, розсунулися в обидва боки, він увійшов у вагон і, поставивши валізу на стільницю для багажу, знайшов вільне місце.

Порожнє крісло зяяло у ряду, наче дірка від зуба. Харрі вдивлявся в обличчя обабіч крісла, але вони були чи то застарі, чи то замолоді, чи то іншої статі. Повернувшись до першого крісла у 19-му ряду, він присів навшпиньки коло сивочолого старигана.

– Поліція. Ми…

– Що? – голосно перепитав старий, притуливши руку до вуха.

– Поліція, – так само гучно повторив Харрі. Він зауважив, що чоловік із провідком у вусі, який сидів трохи далі попереду, сіпнувшись, заговорив, нахилившись до закоту на піджаці. – Ми розшукуємо чоловіка, який, імовірно, сидів посеред цього ряду. Чи ви бачили, щоб хтось виходив?

– Що?

Літня пані, певно, супутниця старого, нахилилася до Харрі:

– Він щойно вийшов. Із зали. Просто посеред пісні. – Останнє вона промовила так, ніби вирішила, що поліція розшукує його саме з цієї причини.

Харрі прожогом кинувся знов до дверей, розчинивши їх настіж, помчав через фойє, побіг униз сходами у вестибюль, до виходу. Побачивши на вулиці спину у формі, ще зі сходів прокричав:

– Фалькейде!

Сіверт Фалькейд озирнувся, побачивши Харрі, розчинив двері.

– Чи тут щойно виходив чоловік?

Фалькейд похитав головою.

– Станкич у будівлі, – мовив Харрі. – Здіймай тривогу.

Фалькейд, кивнувши, приставив до рота закот куртки.

Харрі помчав назад, у фойє. Зауваживши долі маленький червоний мобільник, спитав у гардеробниць, чи хтось виходив із зали. Вони, перезирнувшись, одноголосно відповіли «ні». Він спитав, чи є ще виходи, окрім сходів.

– Лише запасний, – відповіла жінка.

– Так, але двері там гримають, ми б почули, – додала інша.

Харрі спинився біля дверей у залу, ковзнув оком зліва направо, уявляючи, як можна втекти. Якщо цього разу Мартіна сказала правду, то тут дійсно був Станкич? І враз збагнув, що вона не обманювала. Солодкий запах ще висів у повітрі. Хлопець, на якого він мало не наскочив біля входу у залу. А ще втямив, як він зник. Коли Харрі розчинив настіж двері у чоловічому туалеті, його пойняло крижаним повітрям з розчиненого вікна. Він підійшов до вікна, глянувши вниз, на карниз і на парковку, ляснув долонею об підвіконня.

– Дідько! Дідько!

Якийсь звук в одній з кабінок у туалеті.

– Агов! – вигукнув. – Чи є хто?

У відповідь вода у пісуарі, злісно булькнувши, стекла у стік.

І знов цей звук. Наче схлипування. Харрі глянув на дверцята – на одній червоним світиться «зайнято». Лігши додолу й зауваживши ноги у черевиках-човниках, крикнув:

– Поліція! Все гаразд?

Схлипування стихло.

– Чи він пішов? – спитав тремтливий жіночий голос.

– Хто?

– Він казав, щоб я сиділа тут п’ятнадцять хвилин.

– Пішов.

Дверцята розчинилися. Теа Нільсен сиділа долі, між унітазом та стінкою, макіяж стікав обличчям.

– Він погрожував убити мене, якщо я не скажу, де Юн, – крізь сльози проказала вона, ніби просячи, щоб їй вибачили.

– І що ви йому сказали? – спитав Харрі, допомагаючи їй підвестися й сісти на кришку унітаза.

Вона закліпала очима.

– Теа, що ви йому сказали?

– Юн прислав есемеску. – Вона відсторонено дивилася у стіну туалета. – Написав, що батько захворів і увечері він летить у Бангкок. Уявляєте? Саме сьогодні.

– Бангкок? Чи ви сказали про це Станкичу?

– Сьогодні увечері ми мали зустрічати прем’єр-міністра. – Слізка потекла щокою дівчини. – А він навіть на мій дзвінок не відповів.

– Теа! Чи ви сказали Станкичу, що він летить увечері?

Вона захитала головою, наче сновида, наче це геть не мало до неї стосунку.

Харрі вийшов у фойє, де Мартіна та Рікард розмовляли з чоловіком, у якому він упізнав одного з охоронців прем’єр-міністра.

– Скасовуйте тривогу! – прокричав він. – Станкича вже у будівлі немає.

Всі озирнулися на нього.

– Рікарде, там ваша сестра, будь ласка, подбайте про неї. А ви, Мартіно, ходімо слідом за мною. – Не чекаючи на відповідь, він схопив дівчину під лікоть, їй довелось мало не бігти слідом за ним по сходах.

– Куди ми? – спитала вона.

– В аеропорт.

– А я навіщо?

– Будеш моїми очима, Мартіно. Вистежиш для мене невидимку.

Він роздивлявся своє відображення у вагонному вікні. Чоло, ніс, щоки, рот, підборіддя, очі. Намагався збагнути, у чому таємниця. Але нічого надзвичайного над червоною шийною хусткою не зауважив, лише безстороннє обличчя, очі та волосся на тлі мурів тунелю між Центральним вокзалом та Ліллестрьомом, так само чорні, як і ніч за вікном.

Розділ 33

Вівторок, 22 грудня. Найкоротший день

Достоту за дві хвилини тридцять вісім секунд вони з Мартіною добігли від станції «Національний театр» до перону, з якого ще за дві хвилини сіли на швидкий потяг, котрий ішов у Лілліхаммер, зупиняючись на Центральному вокзалі міста й у аеропорту. Звісно, електричка йде швидше, але хоч чекати не довелось. Вони посіли останні два вільних місця у вагоні, переповненому солдатами, які поверталися додому у різдвяне звільнення, й гуртами студентів у шапочках різдвяних гномів з пакунками з вином.

– Що відбувається? – спитала Мартіна.

– Юн утікає, – коротко сказав Харрі.

– Він знає, що Станкич живий?

– Юн тікає не від Станкича, а від нас. Знає, що його викрито.

Мартіна дивилася на нього, широко розплющивши очі.

– Викрито щодо чого?

– Я до пуття й не збагну, з чого ж почати.

Потяг під’їхав до перону на Центральному вокзалі. Харрі глянув на вулицю – ані сліду Юна Карлсена.

– Все почалося з того, що Рагнхільд Гільструп запропонувала йому два мільйони крон, щоб він посприяв Гільструпам у придбанні нерухомості Армії, – почав він. – Юн відхилив пропозицію, бо не повірив, що вона змовчить. Одначе за її спиною він зв’язався безпосередньо з Мадсом та Албертом Гільструпами. Вимагаючи п’ять мільйонів, та ще й за однієї умови: Рагнхільд не має про це знати. Вони згодились.

Мартіна від подиву аж рота роззявила.

– Звідки ти це все знаєш?

– Після смерті Рагнхільд Мадс Гільструп, не витримавши, зламався. Й вирішив викрити цю змову. Він зателефонував за номером з візитівки Халворсена. Халворсен не відповів, але Мадс залишив повідомлення на автовідповідачі. Кілька годин тому я прослухав його. Зокрема там сказано, що Юн вимагав укласти письмову угоду.

– Юн полюбляє, щоб усе було до ладу, – тихо мовила Мартіна.

Потяг рушив зі станції, повз будівлю начальника вокзалу, проминув сірі східні райони, повз задвірки, побиті велосипеди, порожні мотузки для висушування білизни, закіптюжені вікна.

– Але до чого тут Станкич? – спитала Мартіна. – Хто замовив Юна? Мадс Гільструп?

– Ні.

Потяг пірнув у чорну безвість тунелю, у темряві її голос був майже нерозбірливий через стукіт коліс.

– Рікард? Тільки не кажи, що Рікард?

– Чому ти вважаєш, що це Рікард?

– Тієї ночі, коли Юн мене зґвалтував, саме Рікард знайшов мене у нужнику. Я збрехала, що впала у пітьмі, спіткнувшись, але помітила, що він не повірив. Він допоміг мені дістатися ліжка, не перебудивши нікого. Й незважаючи на те, що він ніколи й нічого не казав, я повсякчас мала відчуття, що він бачив Юна й збагнув, що сталося.

– Хм. Отже, саме тому він так тебе захищає. Певно, по-справжньому кохає.

Вона кивнула.

– Мабуть, тому я… – вона замовкла.

– Ти?

– Тому й не хочу, щоб він виявився замовником.

– Отже, бажання твоє виконано. – Харрі глянув на годинник. – За чверть години вони дістануться аеропорту.

Мартіна спантеличено глянула на нього.

– Ти ж не маєш на думці, що…

– Що?

– Ти ж не маєш на думці, що батько знав про зґвалтування? І що він… він…

– Ні, твій батько не має до цього стосунку. Убивство Юна Карлсена замовив…

Несподівано потяг виринув з тунелю – чорне зоряне небо розстелилося над білою блискучою землею.

– …сам Юн Карлсен.

Жінка, зодягнена у форму авіакомпанії «САС», усміхнулася, зблиснувши вибіленими зубами, простягнувши Юнові квиток, натиснула кнопку перед собою. Над головою задзеленчав дзвоник, і наступний клієнт підійшов до турнікету, простягнувши перед собою, ніби мачете, талончик з номером у черзі.

Юн повернувся обличчям до величезної зали вильотів. Він бував тут і раніше, але ніколи не бачив, щоб було так залюднено, як сьогодні. Гудіння голосів, кроків, оголошень по радіо здіймалося до високого, ніби церковного, склепіння. Сповнена надій какофонія, суміш мов, уривки незрозумілих речень. Додому на Різдво. Геть звідси до Різдва. Нерухомі черги на реєстрацію, ніби нагодовані удави, звивалися поміж загородками.

Дихай, казав він сам до себе. Часу вдосталь. Вони нічого не знають. Наразі ще. А може, взагалі не дізнаються. Він став за літньою пані, й коли черга просунулася сантиметрів на двадцять, нахилився й допоміг пані переставити валізу. Вона озирнулась, вдячно глянула на нього, й він роздивився, що вона має тонку бліду шкіру, як у мерця, що щільно обтягувала череп.

Він усміхнувся у відповідь, й пані нарешті відвернулася. Але у гудінні голосів живих людей йому безугавно вчувався її крик. Нестерпний, безугавний крик, що намагався заглушити ревіння електричного двигуна. Опинившись у лікарні й дізнавшись, що поліція обшукувала його квартиру, йому спало на думку, що вони, може, знайдуть у шухлядці угоду з «Гільструп Інвест», яку він з ними уклав. За якою Юн отримає п’ять мільйонів крон, якщо Керівна рада схвалить угоду, й підписану Мадсом та Албертом Гільструпами. Тому, коли поліція повезла його у Робертову квартиру, він помчав на Гетеборггата, щоб забрати той документ. І заскочив там Рагнхільд. Вона не чула, як він прийшов, бо увімкнула пилосос. І сиділа, тримаючи угоду в руках. Вона побачила. Побачила його гріхи так само, як колись мати побачила заплямоване сіменем простирадло. Й, достоту як мати, Рагнхільд принизить його, знищить, розповість геть усім. Батькові. Вона не мусить бачити. Він відібрав у неї очі, так міркував Юн. Але вона досі кричить.

– Жебраки милостині не викидають, – мовив Харрі. – У цьому природа речей. Я збагнув це у Загребі. Радше, мене раптом осяйнуло. Коли мені слідом кинули норвезьку двадцятикронову монетку. Я споглядав, як вона дзиґою крутилася долі, й раптом згадав, як напередодні наші оперативники знайшли у снігу коло крамнички на розі на Гетеборггата хорватську монетку. Вони автоматично пов’язали її зі Станкичем, який того дня втікав цим шляхом, коли Халворсен стікав кров’ю вулицею вище. За своєю природою я людина скептична, але коли там, у Загребі, я дивився на ту монетку, мені здалось, що якась вища сила навмисно прагне мені щось показати. Коли я вперше зустрівся з Юном, жебрак кинув йому навздогін монетку. Пригадую, я тоді ще здивувався: жебрак відмовився від милостині. А учора знайшов цього жебрака у Дайкманській бібліотеці й показав йому монетку, яку знайшли оперативники. Він засвідчив, що дійсно жбурнув услід Юнові іноземну монетку, може, навіть саме цю. Та, ймовірно, саме її.

– Тож Юн, мабуть, їздив у Хорватію, хіба заборонено?

– Звісно, ні. От лишень дивина в тому, що, за його словами, він ніколи не бував за кордоном далі Данії та Швеції. Я спитав у паспортній службі, й дійсно, закордонного паспорта Юнові Карлсену не видавали. А от десять років тому видали паспорт Робертові Карлсену.

– Може, Юн отримав монету від Роберта?

– Слушно. Монетка – не доказ. Але вона змусила мене пошурупати мізками. А що, як Роберт у Загреб не літав? А що, як туди навідувався Юн? Юн мав ключі від усіх квартир, які Армія спасіння здає внайми, отже, і від квартири Роберта. А що, як він тихцем поцупив братів паспорт і злітав у Загреб, а там, знову видавши себе за Роберта Карлсена, замовив убити Юна Карлсена? Але із самого початку планував убити Роберта Карлсена.

Мартіна замислено роздивлялася ніготь на власній руці.

– Але якщо Юн прагнув убити Роберта, то чому замовив власне убивство?

– Щоб створити собі досконале алібі. Адже навіть якби Станкича схопили й він зізнався, Юн буде поза підозрою. Те, що саме цього дня Роберт з Юном обмінялися чергуваннями, скидатиметься на фатальний збіг. Станкич лише виконає інструкції, які йому надали. А коли згодом Станкич вже у Загребі зауважить, що вбили замовника, вони не матимуть причин виконувати замовлення й вбивати Юна. Адже ж рахунок нікому сплатити. Загалом, задум просто геніальний. Юн мав змогу пообіцяти загребцям будь-які гроші, адже розрахункова адреса все одно не існуватиме більше. Як і єдина людина, спроможна довести, що того дня у Загребі був не Роберт Карлсен, й, імовірно, могла би довести алібі на час замовлення, – Роберт Карлсен. Задум був логічно замкненим колом, яке самознищується, ілюзія змії, що пожирає сама себе за хвіст, творіння, яке самознищується після виконання замовлення, не лишаючи зачіпок.

– Порядок понад усе, – мовила Мартіна.

Пара студентів завели застільну пісню, намагаючись заспівати на два голоси у супроводі гучного хропіння одного із солдатів.

– Але чому, чому він прагнув убити Роберта?

– Бо Роберт був для нього загрозою. За словами капрала Руе, Роберт погрожував «знищити» Юна, якщо той знову підійде до якоїсь жінки. Спершу я гадав, що йшлося про Теа. Але ти маєш рацію, Роберт не мав до неї надзвичайних почуттів. Юн казав, буцімто брат божеволів через цю жінку, щоб згодом усе скидалося на те, що у Роберта був мотив прагнути його смерті. Але Роберт мав на увазі не Теа, а Софію Михолеч. П’ятнадцятирічну хорватську дівчинку, яка сьогодні мені у всьому зізналася. У тому, що Юн постійно змушував її до сексу, погрожуючи витурити її родину з квартири, яка належить Армії, а також з країни, якщо вона пручатиметься чи прохопиться хоч кому-небудь. Але, завагітнівши, вона звернулася до Роберта, який допоміг їй і пообіцяв, що спинить Юна. На жаль, Роберт не пішов одразу ані до керівництва Армії, ані у поліцію. Мабуть, гадав, що то сімейний клопіт і не треба виносити сміття під чужу хату. Як я зрозумів, у вас в Армії спасіння так заведено.

Мартіна споглядала засніжений нічний краєвид, що химерно мигтів за вікном.

– У цьому був задум, – мовила вона. – Але що пішло не так?

– Те ж саме, що й завжди, – відповів Харрі. – Погода.

– Погода?

– Якби того вечора рейс у Загреб не відклали через снігопад, Станкич полетів би додому й лише там дізнався, що, на жаль, вбив замовника, от і по всьому. Але Станкич мимоволі залишається ночувати в Осло й виявляє, що вбив не ту людину. Але він гадки не має, що для них замовником є Роберт Карлсен, тому продовжує полювання.

З гучномовця залунало: «Аеропорт «Гардермоен», платформа праворуч».

– Тепер ти спіймаєш Станкича?

– Це моя робота.

– Ти його вб’єш?

Харрі глянув на неї.

– Він же вбив твого товариша, – мовила Мартіна.

– Це він тобі таке сказав?

– Я сказала, що взагалі нічого знати не бажаю, тому він ані слова мені не розповів.

– Я поліцейський, Мартіно. Ми арештовуємо людей. А вирок виносить суд.

– Он воно як? То чому ж ти у такому разі не здійняв загальну тривогу? Чому не повідомив поліцію в аеропорту, чому сюди не мчать оті ваші спецпризначенці, повмикавши сирени? Чому тут лише ти один?

Харрі не відповів.

– Ти ж навіть не розповідав нікому те, що розказав мені, адже так?

За вікном показалися гладенькі сірі бетонні стіни станційної зали.

– Наша зупинка, – тільки й мовив він.

Розділ 34

Вівторок, 22 грудня. Розп’яття

Між Юном та реєстраційною стійкою лишавсь однісінький пасажир, і раптом він відчув. Солодкуватий запах мила, який віддалено йому щось нагадував. Щось, що було геть недавно. Він заплющився, перебираючи у пам’яті, що саме.

– Прошу, наступний!

Юн кинувся уперед, поставив валізу та наплічник на транспортер, а квиток та паспорт поклав на стійку перед засмаглим чоловіком у білій уніформовій сорочці.

– Роберт Карлсен, – прочитав чоловік, дивлячись на Юна, котрий ствердно кивнув. – Два місця. А це ручна поклажа? – Він показав у бік чорної сумки.

– Саме так.

Чоловік погортав квиток та паспорт, пройшовся пучками пальців по клавіатурі, й хрипкий принтер виплюнув паперові стрічки, на яких зазначалося, що багаж прямує у Бангкок. І цієї миті Юн згадав, звідки знав той запах. Секунда в одвірку вхідних дверей у його помешканні, остання секунда, коли він почувався у безпеці. Чоловік, який стояв на майданчику, англійською сказав, що хоче щось повідомити, а потім націлив на нього чорний пістолет. Він насилу втримався, щоб не озирнутися.

– Щасливої дороги, Карлсене! – мовив чоловік за стійкою з миттєвою посмішкою, простягаючи йому квиток та паспорт.

Юн квапливо попростував до черг перед контролем безпеки. Ховаючи квиток у внутрішню кишеню, швидко озирнувся.

Він дивився йому просто у вічі. Й на мить у голові промайнула шалена думка, що Юн Карлсен упізнав його, але Юн уже перевів погляд. Щоправда, Юн має сполоханий вигляд, і це турбує. Він трохи не встиг, щоб схопити Юна біля реєстраційної стійки, й тепер час поквапитись, адже той уже стояв біля стійки контролю безпеки, де геть усе світять, тож револьвер обов’язково виявлять. Треба покласти всьому край на цьому боці.

Глибоко зітхнувши, він розслабив пальці, що тримали руків’я зброї.

За інстинктом, він прагнув застрелити жертву просто тут і зараз. Але навіть якщо він спроможеться сховатися у натовпі, аеропорт все одно закриють, почнуть перевіряти документи у всіх поспіль пасажирів, тоді він не лише не втрапить на рейс до Копенгагена, котрий вилітає за сорок п’ять хвилин, але й втрапить за ґрати на найближчі два десятки років.

Він пішов слідом за Юном Карлсеном, дивлячись йому у спину. Діяти слід швидко і рішуче: підійти, тицьнути револьвером поміж ребер і поставити ультиматум коротко й зрозуміло. Потім тихо провести його крізь гармидер у залі вильоту на вкриту парковку, сховавшись за якоюсь автівкою, стрелити у голову, сунути труп під машину, зброю викинути перед контролем безпеки, вихід 32, рейс на Копенгаген.

Він уже добував револьвер з кишені, перебуваючи за два кроки від Юна Карлсена, коли той несподівано покинув чергу й попростував у інший кінець зали.

– Do vraga! – він, розвернувшись, посунув слідом, змушуючи себе не бігти й подумки промовляючи сам до себе: він тебе не бачив.

Юн переконував себе, що бігти у жодному разі не можна, адже враз зрозуміють, що він знає, що його викрито. Він не знав ворога в обличчя, але того й не треба. На ньому була червона хустка. Спускаючись униз у залу прильотів, він відчув, як по тілові струменить піт. Унизу він повернув у протилежний бік, а опинившись там, де його не видно зі сходів, сунувши сумку під пахву, побіг. Обличчя людей попереду пролітали повз нього з порожніми очницями Рагнхільд та її безугавним криком. Він побіг донизу іншими сходами, й раптом решта людей навколо зникли, він був сам, навколо лише холодне вологе повітря й луна від його кроків у широкому коридорі, що плавно йшов униз. Звісно, коридор веде до парковки. Він завагався. Зиркнув у чорне око камери спостереження, ніби сподіваючись відповіді. Далі попереду світилася табличка над дверима, ніби його власне відображення: чоловік, що стоїть «струнко». Непомітне укриття. Там можна замкнутися. Й вийти лише перед відльотом.

Він почув гучні й стрімкі кроки, що наближалися. Кинувся до туалету, відчинивши двері, зайшов усередину. Туалет виблискував білим світлом, саме так він уявляв небеса, що розчиняються перед тим, хто стоїть на Божій дорозі. Як для вбиральні, розташованої у глибині аеропорту, вона недоладно простора. Порожні ряди білих мийок вишикувались під однією стіною, а під протилежною – такий самий ряд білих кабінок. Двері за спиною зачинилися, замок, ледь металево клацнувши, увійшов у гніздо.

У тісній комірці охорони аеропорту Осло повітря було по-неприємному дуже тепле й сухе.

– Он він, – мовила Мартіна.

Харрі та двоє охоронців спочатку поглянули на неї, а потім на стіну, суцільно заставлену моніторами, куди вона показувала.

– Котрий? – спитав Харрі.

– Оцей. – Мартіна підійшла ближче до монітора, на якому виднівся порожній коридор. – Я бачила, як він пройшов тут. Я цілком упевнена, що то він.

– Камера стоїть у коридорі, що виходить на парковку, – мовив один з охоронців.

– Дякую. Далі я сам упораюсь, – сказав Харрі.

– Стривайте, – не погодився охоронець. – Це міжнародний аеропорт, і, окрім поліцейського посвідчення, ще потрібен дозвіл…

Він замовк. Харрі витягнув з-за пояса револьвер:

– Гадаю, такого дозволу наразі достатньо? – Він не чекав на відповідь.

Юн розчув, як хтось увійшов у туалет. Але тепер чутно було лише дзюрчання води у білих крапелькоподібних мийках за дверцятами кабінки, у якій він переховувався.

Він сидів на кришці унітаза. Зверху кабінки не закриті, а знизу дверцята аж до долівки, тож ноги підібгати непотрібно. Змив води стих, і почулося дзюрчання. Хтось ходив за потребою. Перша думка – це не Станкич, людина неспроможна бути настільки холоднокровною, щоб відливати просто перед тим, як убити. Потім йому спало на думку, що, певно, батько Софії не прибріхував, розповідаючи про Маленького Спасителя, котрого можна задешево найняти у готелі «Інтернаціональ» у Загребі, – він не знає страху.

Потому почув, як застібається блискавка й знову заграв водяний оркестр у білій порцеляні.

Потім, ніби за помахом диригентської палички, все стихло й почулося дзюрчання води з крана. Чоловік мив руки. Ретельно. Закрив кран. Знов кроки. Легко клацнули двері. Металево.

У кабінку постукали.

Тричі, чимось твердим. Сталевим.

Кров відринула йому з голови. Не ворушачись, він заплющився й затамував подих. Але серце калатало. Він колись читав, що деякі тварини здатні розчути, як калатає серце переляканої жертви, саме так вони знаходять її. Як не зважати на стукіт серця – непорушна тиша. Він міцно заплющився, і йому спало на думку, що коли зосередитись, він побачить крізь стелю холодне ясне зоряне небо, побачить невидиму, але таку втішливу логіку й плин планет, у котрих, можливо, міститься суть усього.

І раптом прогримів неминучий тріск.

В обличчя вдарила хвиля повітря, на мить він подумав, що то від пострілу. Поволі розплющився. Замість замка стирчали друзки. Скошені двері висіли на одній завісі.

Чоловік, що стояв перед ним, розстебнув пальто, під яким виднівся чорний смокінг та біла сорочка, так само сліпучо-біла, як і стіни за спиною. На шиї – червона шовкова хустина.

Ошатно вдягнувся до свята, промайнула думка в голові Юна.

Він вдихнув у легені запах сечі та свободи, споглядаючи скоцюрблене тіло у кабінці. Незграбний, жахливо переляканий чоловік, що тремтить, очікуючи на смерть. За інших обставин він би спитав себе, а що міг накоїти цей хлопчина із тьмяними блакитними очима. Але цього разу він знав. І вперше відтоді, як під час різдвяного обіду прибрав батька Джорджі, він відчув задоволення. І більше він не боїться.

Не опускаючи револьвер, він глянув на годинник. Тридцять п’ять хвилин до вильоту. Він бачив у коридорі камеру стеження. Отже, парковка теж обставлена камерами. Завдання треба виконувати тут. Витягнути його з цієї кабінки, заштовхати у іншу, застрелити, защипнути його зсередини, перелізши через стіну, піти геть. Юна Карлсена не знайдуть, допоки аеропорт не закриють на ніч.

– Get out![62] – скомандував він.

Юн сидів, наче у трансі, й не поворухнувся. Він звів курок. Прицілився. Юн Карлсен поволі вийшов з кабінки. Зупинивсь. Роззявив рота.

– Поліція. Опусти зброю.

Харрі, стискаючи обіруч револьвер, цілив у спину чоловіка у червоній шовковій хустині. Двері за спиною зачинилися, металево клацнувши.

Чоловік не опустив револьвер, а досі цілив у голову Юнові Карлсену, промовив англійською зі знайомим акцентом:

– Hello, Harry. Чи у вас зручна лінія вогню?

– Пречудова. Просто тобі у потилицю. Кидай зброю, кажу.

– Звідки я знаю, що ви озброєний, Харрі? Адже ваш револьвер у мене.

– Я взяв зброю, що належала напарникові. – Харрі побачив, як палець ліг на курок. – Джекові Халворсену. Якого ти зарізав на Гетеборггата.

Чоловік перед ним остовпів.

– Джекові Халворсену? – перепитав Станкич. – Чому ти вважаєш, що то зробив я?

– Твоя ДНК у блювотинні. Твоя кров на пальті. Й свідок, що стоїть перед тобою.

Станкич повільно кивнув.

– Розумію. Я вбив вашого напарника. Але якщо ви справді такої думки, то чому ж не пристрелили мене?

– Бо ми різні, ти і я, – відповів Харрі. – Я не убивця, я поліцейський. Отже, якщо ти зараз кинеш зброю, я заберу лише половину твого життя. Рівно двадцять років. Ну ж бо, обирай, Станкичу. – У Харрі вже почали боліти м’язи у плечах.

– Tell him![63]

Харрі зрозумів, що то Станкич мовив до Юна, й лише тоді він наче очуняв.

– Tell him!

Юнів борлак ходив угору-вниз, наче поплавець.

– Юне? – мовив Харрі.

– Я не можу…

– Він застрелить вас, Юне, кажіть.

– Гадки не маю, чого ви від мене хочете…

– Послухайте, Юне. – Харрі не зводив очей зі Станкича. – Жодного слова, яке ви промовите під прицілом револьвера, не можна використати проти вас у суді. Розумієте? Тому зараз вам нічого втрачати.

Тверді й гладенькі стіни приміщення відгукнулися неприродно гучним та різким відлунням руху металевих деталей та пружин револьвера, коли чоловік звів курок.

– Стривайте! – Юн виставив руки уперед. – Я все розповім.

Він перестрів погляд поліцейського через плече Станкича. Й збагнув, що той про все знає. Може, вже навіть давно. Поліцейський має рацію, втрачати йому зараз нічого. Хай що він казатиме, проти нього цього не використають. Але найдивніше, що він сам прагнув розповісти. По суті, він лише цього й прагнув.

– Ми стояли біля автівки, чекаючи на Теа, – почав Юн. – Поліцейський слухав повідомлення на мобільному автовідповідачеві. Я зрозумів, що воно від Мадса. І все збагнув, коли поліцейський сказав, що то зізнання й він має зв’язатися з вами. Я збагнув, що мене невдовзі викриють. Я мав при собі Робертів складаний ніж, тож діяв інстинктивно.

Юнові стояло перед очима, як він силкувався знерухомити руки поліцейського за спиною, але той спромігся вивільнити одну й прикрити горло. Юн бив і бив ножем у ту руку, але не міг дістатися шийної артерії. Осатанілий, він жбурляв поліцейського з боку у бік, наче ганчір’яну ляльку, й бив та й бив, допоки ніж не втрапив у груди, й поліцейський, сіпнувшись, зітхнув і зм’якнув. Він узяв із землі його мобільник і поклав у кишеню. Лишався останній удар.

– Але Станкич став на заваді? – спитав Харрі.

Юн уже замахнувся ножем, збираючись перетяти безтямній жертві горло, коли почув, як хтось кричить іноземною мовою, звів очі й побачив, що до них біжить чоловік у синій куртці.

– Він тримав пістолет, тож мені довелось тікати, – мовив Юн, відчуваючи, як зізнання очищує його, звільняючи від тягара. Побачив, як Харрі кивнув, побачив, що білявий велетень зрозумів його. Й до того розчулився, що від сліз перехопило у горлі, коли він вів далі: – Він вистрелив, коли я забіг до під’їзду. Й мало не поцілив. Він мало мене не вбив, Харрі. Він навіжений кілер. Ви мусите затрелити його, Харрі. Ми маємо схопити його, ви та я, ми…

Він зауважив, як Харрі, поволі опустивши револьвер, встромив його за пояс штанів.

– Що… Що ви таке робите, Харрі?

Велет-поліцейський застебнув пальто.

– Йду у різдвяну відпустку, Юне. Вельми вдячний за розповідь.

– Харрі! Стривайте!..

Упевненість у тому, що за мить здійсниться його невідворотна доля, за кілька секунд обсушила йому горло та рот.

– Ми ж можемо поділити гроші, Харрі. Послухайте-но, адже ж можна поділити на трьох. І ніхто ні про що не дізнається.

Але Харрі, вже повернувшись, мовив англійською до Станкича:

– Гадаю, у сумці стане коштів, щоб чимало хто з «Інтернаціоналя» звів собі домівки у Вуковарі. А твоя мама, може, пожертвує трохи апостолові у соборі Святого Стефана.

– Харрі! – Крик Юна пролунав, наче передсмертний зойк. – Усі люди заслуговують на ще один шанс, Харрі!

Поліцейський, уже обхопивши руків’я на дверях, зупинився.

– Зазирни у своє серце, Харрі. Там ти напевне знайдеш крихту прощення!

– Клопіт у тім, що… – Харрі потер підборіддя. – Прощення – то не моя справа.

– Що? – Юн очманів.

– Спасіння, Юне. Визволення. Ось моя справа. Моя теж.

Почувши, як двері за спиною Харрі, металево клацнувши, зачинилися, Юн побачив, як чоловік у смокінгу звів револьвер і пильно вдивлявся у чорну очницю дула, жах обернувся на фізичний біль, і Юн уже був не в змозі збагнути, хто кричить – Рагнхільд, сам він чи хтось інший. Але перед тим, як куля прошила його чоло, Юн Карлсен зробив висновок, до якого йшов довгі роки, сповнені сумнівів, сорому та відчайдушних молитов: ані криків, ані молитов ніхто не чує.

Частина п’ята

Епілог

Розділ 35

Провина

Харрі вийшов з метро на Егерторг. Був переддень Святвечора,[64] тож люди поспіхом шукали останні подарунки. Та все одно скидалося, ніби на місто вже зійшов різдвяний спокій. Про це свідчили обличчя людей, котрі задоволено посміхалися, бо успішно підготувалися до Різдва, чи просто зморено й смиренно. Чоловік у надимнутому комбінезоні повагом проминув його, похитуючись та всміхаючись, випускаючи з округлих рожевих щік морозяну пару. Щоправда, Харрі впало в око й сповнене відчаю обличчя. Бліда жінка у тоненькій чорній шкіряній куртці, драній на лікті, тупцяючи, стояла, прихилившись до стіни біля годинникової майстерні.

Молодик, що стояв за прилавком, пожвавився, побачивши Харрі, швиденько закінчив обслуговувати клієнта, яким опікувався, й зник у комірці. Повернувся, несучи дідів годинник, гордо поклав його на прилавок.

– Цокає! – мовив Харрі здивовано й радісно.

– Все можна полагодити, – відповів молодик. – Тільки накручуйте годинника обережно, не перетягуючи пружину. Цей механізм – річ чутлива. Спробуйте накрутити, відчуєте самі.

Харрі взявся накручувати годинника, відчуваючи, як треться метал об метал, як чинять опір пружини, й раптом зауважив, як пильний погляд молодого годинникаря застиг.

– Перепрошую, – мовив він, – чи можу спитати, звідки у вас цей годинник?

– Дідів, – мовив Харрі, здивований несподівано святобливим тоном співрозмовника.

– Не цей. А отой. – Він показав на зап’ясток інспектора.

– Я отримав його як подарунок від колишнього начальника, коли він пішов від нас.

– Та-а-к. – Молодик нахилився до лівого зап’ястка Харрі, пильно роздивляючись годинник. – Безсумнівно, не підроблений. Щедрий дарунок, ніде правди діти!

– Невже? А що в ньому надзвичайного?

Годинникар недовірливо глянув на Харрі:

– Чи ви й справді не знаєте?

Харрі похитав головою.

– Це «Ланге-один Турбійон» фірми «А. Ланге та сини». На задній кришці побачите серійний номер, у якому зазначено, скільки екземплярів таких годинників випустили. Якщо пам’ять мене не зраджує, їх всього сто п’ятдесят. Ви носите на руці один із найрозкішніших годинників, який коли-небудь було виготовлено. Звісно, питання в тому, чи розумно носити такий годинник. Точніше кажучи, за сьогоднішньої ринкової вартості цей годинник ліпше було б сховати у банківському сейфі.

– У банківському сейфі? – Харрі глянув на незугарний годинник, який кілька днів тому жбурляв у вікно. – Він має не надто витончений вигляд.

– Саме в тому й річ. Їх робили лише з чорним шкіряним ремінцем, сірим циферблатом, ані діамантів, ані грама золота. Хоч те, що на вигляд – як простенька сталь, насправді – платина. Однак головна його цінність – інженерна справа, викінчена на рівні найвищого мистецтва.

– Оце так! І скільки, на вашу думку, він коштує?

– Гадки не маю. Але маю каталоги з цінами на рідкісні годинники, можу завтра принести.

– Мені досить заокругленої ціни.

– Заокругленої?

– Приблизної.

Молодик вип’яв нижню губу, захитав головою. Харрі чекав.

– Я б не продавав їх дешевше за чотириста тисяч.

– Чотириста тисяч крон? – мимоволі бовкнув Харрі.

– Ні-ні. Чотириста тисяч доларів.

Вийшовши з майстерні, Харрі вже не відчував ані холоду, ані важкої сонливості, що сповнювала все тіло, попри дванадцять годин глибокого сну. Й майже не зауважив жінки з позападалими очима у тонкій шкіряній куртці із поглядом наркоманки, яка, підійшовши, спитала, чи не з ним вона розмовляла кілька днів тому й чи не знає він чого про її сина, адже вона не бачила його вже чотири дні.

– Де ви бачили його востаннє? – машинально спитав Харрі.

– А ти як гадаєш? Певна річ, на Платі.

– Як його звати?

– Крістофер. Крістофер Йоргенсен. Агов! Чуєш мене?

– Що?

– Чи ти під кайфом?

– Даруй. Тобі слід взяти його фото, піти у Поліцейське управління й подати заяву на розшук. Це на першому поверсі.

– Фото? – Вона різко розсміялась. – У мене є світлина, на якій йому сім рочків. Згодиться?

– А якоїсь новішої?

– І хто б, на твою думку, його знімав?

Харрі знайшов Мартіну у «Сторожовій Вежі». Кав’ярня була зачинена, але адміністратор Притулку впустив Харрі через запасний хід.

Він знайшов дівчину у пральні, яка розташовувалась за складом одягу, вона стояла спиною до дверей, спорожняючи пральну машину. Щоб вона не сполохалась, він тихенько кахикнув.

Мартіна повернула голову, а він милувався її лопатками та потилицею, розмірковуючи, звідки в ній така м’яка граційність. І чи вона збережеться в ній назавжди. Дівчина, випроставшись, схилила голову набік, відкинула з обличчя пасмо волосся й посміхнулася:

– Привіт тобі, о Харрі!

Вона стояла всього за крок до нього, опустивши руки. Він довго дивився на неї. На її по-зимовому бліду шкіру, що якось дивно світилася зсередини. Чуттєві напружені ніздрі, чудові очі із зіницями-крапельками, які скидаються на часткове місячне затемнення. На вуста, які вона мимохіть спершу стиснула, щоб зволожити, потім розслабила, м’які та вологі, ніби після цілунку. Барабан у сушарці торохкотів. Вони були наодинці. Мартіна, глибоко зітхнувши, ледве відхилила голову назад. До неї лише крок.

– Добридень, – привітався Харрі, стоячи як укопаний.

Вона двічі кліпнула очима. Потім швидко й ніяково посміхнулася, розвернулася до столу й почала складати речі.

– Я незабаром закінчу. Зачекаєш?

– Мені треба написати звіти до свят.

– Завтра ми влаштовуємо тут різдвяний обід, – мовила Мартіна, напівобернувшись до нього. – Чи не бажаєш прийти й допомогти?

Він похитав головою.

– Маєш інші плани?

На столі поруч лежала «Афтенпостен». Солдатові Армії спасіння, якого знайшли вчора у туалеті аеропорту «Гардермоен» в Осло, наділили цілу шпальту. Газета цитувала комісара Гуннара Хагена, котрий заявив, що поліція не знає ані убивцю, ані мотиву, але у події помітний зв’язок з убивством на Егерторг, яке трапилось минулого тижня.

Позаяк жертви були рідними братами, а поліція найперше підозрювала неопізнаного хорвата, газети вже рясніли вигадками щодо ймовірної кревної помсти. «Варденс Ганг» зазначала, що родина Карлсенів багато разів проводила відпустку у Хорватії й, з огляду на хорватські звичаї кревної помсти, таке пояснення видається дуже ймовірним. На перших шпальтах «Дагбладет» застерігали від упередженого ставлення, зазначаючи, що не варто рівняти під одну мірку хорватів та злочинні елементи серед сербів та косівських албанців.

– Мене запросили на гостину до Ракелі та Олега, – сказав Харрі. – Щойно забрав подарунок для Олега й отримав від них запрошення.

– Від них?

– Від неї.

Продовжуючи складати речі, Мартіна кивнула, наче він сказав їй щось, над чим треба помізкувати.

– Це означає, що ви…

– Ні, – мовив Харрі. – Не означає.

– Вона досі з іншим? З тим лікарем?

– Як я знаю, так.

– Чи ти не спитав? – Харрі відчув образу в її голосі.

– Це мене не обходить. Він напевне святкує Різдво зі своїми батьками. І по всьому. А ти тут святкуватимеш?

Вона мовчки ствердно захитала головою, складаючи речі.

– Я прийшов попрощатися.

Вона знов кивнула, але не озирнулася.

– Прощавай, – мовив Харрі.

Мартіна заклякла. Плечі ледь помітно затремтіли.

– Ти зрозумієш. Може, зараз ти не ймеш цьому віри, але з часом ти збагнеш, що не могло бути… інакше.

Вона озирнулась. В очах стояли сльози.

– Я знаю, Харрі. Й незважаючи на те, я бажала цього. Хай і ненадовго. Хіба це так багато?

– Ні. – Харрі криво усміхнувся. – Певний час усе було б чудово. Але краще розійтися просто зараз, не чекаючи, коли буде боляче.

– Адже ж уже боляче, Харрі. – Перша слізка збігла по щоці.

Якби Харрі не знав, що трапилось з Мартіною Екхоф, він би гадав, що ця жінка ніяк не може знати, що таке біль. Але зараз йому спали на гадку материні слова, котрі він почув від неї у лікарні: більш порожнім за життя, прожите без кохання, є лише життя, прожите без болю.

– Я піду, Мартіно.

І справді пішов – до машини, яку поставив біля тротуару, постукав у бічне віконце, скло враз посунулось униз.

– Вона вже стала дорослою дівчиною, – мовив він. – Не знаю, чи варто її тепер так опікати. Знаю, що ти все одно опікатимеш, але я хотів тобі це сказати. І побажати веселого Різдва, нехай щастить.

Рікард наче прагнув щось відповісти, але врешті лише хитнув головою.

Харрі пішов у бік «Ейки». Повітря вже пахло відлигою.

Халворсена поховали на третій день Різдва. Накрапав дощ, розтала вода бурхливими струмками стікала вулицями, сніг на цвинтарі посірів, став важким. Харрі ніс труну, як і решта. Перед ним ішов молодший брат Джека. Він здогадався за ходою. Потому вони зібралися у ресторані «Валькірія», який у народі прозвали «Валька».

– Ходи зі мною, – Беата повела Харрі до столика у кутку. – Усі прийшли.

Харрі кивнув, розмірковуючи, що не прийшов Б’ярне Мьоллер. І звісток про нього не було.

– Я мушу дещо дізнатись, Харрі. Позаяк справу так і не розкрили.

Він глянув на неї. Обличчя бліде, змарніле від горя. Й попри те, що її годі вважати непитущою, зараз у склянці лише мінералка. Чому? Якби мав таку змогу, він би сьогодні знетямив себе абичим.

– Справу не закрито, Беато.

– Харрі, гадаєш, я очей не маю? Справу віддали надовбням і недоумкам з кримінальної поліції, які тільки те й роблять, що перекладають папірці з місця на місце й чухають потилицю, бо мізків позбавлені.

Харрі знизав плечима.

– Адже ж ти розкрив справу, хіба ні? Ти знаєш, що трапилось, тільки нікому не розповідаєш.

Харрі відсьорбнув кави.

– Чому, Харрі? Чому тобі так важливо, щоб ніхто не дізнався?

– Я збирався розповісти тобі. Згодом. Убивства замовляв у Загребі не Роберт. А Юн особисто.

– Юн? – Беата недовірливо зиркнула на нього.

Харрі розповів їй про монетку й про Еспена Касперсена.

– Але я мав переконатися напевне. І я уклав угоду з єдиною людиною, яка спроможна упізнати в Юнові того, хто приїздив у Загреб. Я дав матері Станкича номер Юнового мобільного. Вона телефонувала йому того вечора, коли він зґвалтував Софію. Вона казала, що спочатку він відповів норвезькою, але вона змовчала, але потім він заговорив англійською, спитавши «Is that you?», мабуть гадаючи, що це телефонує Маленький Спаситель. Згодом вона зателефонувала мені й засвідчила, що саме цей голос вона чула у Загребі.

– Чи вона була цілком упевнена?

Харрі кивнув.

– Вона сказала «quite sure». Юн розмовляв з акцентом, який неможливо сплутати.

– А що ти запропонував їй натомість?

– Подбати, щоб наші не застрелили її сина.

Беата відпила великий ковток води, немов ці слова застрягли у горлі й їх треба запити.

– Ти? Пообіцяв?

– Я заприсягнувся, – відповів Харрі. – А зараз я скажу те, що ти маєш знати. Халворсена убив не Станкич. Його вбив Юн Карлсен.

Беата приголомшено дивилася на нього. Очі її сповнились слізьми, й вона гірко прошепотіла:

– Чи це правда, Харрі? Чи ти кажеш це лише тому, щоб мені полегшало? Адже ти гадаєш, що я не зможу жити, знаючи, що злочинець ухилився від кари?

– Що ж. Ми знайшли складаний ніж під ліжком у квартирі Роберта наступного дня по тому, як Юн зґвалтував там Софію. Якщо ти нишком попросиш судмедекспертів перевірити, чи збігається ДНК з крові на лезові із кров’ю Халворсена, гадаю, твоя душа отримає спокій.

Беата дивилася у келих.

– Я читала, що у звіті написано, що ти заходив у туалет, але нікого там не зауважив. Та я вважаю, що ти бачив Станкича, але не схотів зупинити його.

Харрі не відповів.

– Як на мене, ти не бажав, щоб хтось дізнався про провину Юна, бо прагнув, щоб ніхто не став на заваді Станкичу й він виконав замовлення. Убити Юна Карлсена. – Голос Беати люто тремтів. – Але якщо ти гадаєш, що я подякую тобі за це, ти помиляєшся.

Вона поставила келих на стіл, стукнувши ним так, що дехто озирнувся. Харрі мовчки чекав.

– Ми поліцейські, Харрі. Стоїмо на варті закону, ми не судді. А ти, хай тобі грець, зовсім не мій особистий спаситель, второпав?

Харрі судомно зітхнув, провів зворотним боком долоні по очах, струшуючи сльози. Спитав:

– Ти договорила?

– Так. – Беата непоступливо глянула на нього.

– Я і сам до пуття не доберу, що змусило мене саме так вчинити. Мозок – дивовижна машина. Можливо, ти маєш рацію. Можливо, я посприяв тому, що трапилось. Але маю зізнатись, що я діяв аж ніяк не заради твого спасіння, Беато. – Харрі нахильці допив каву й підвівся. – А задля власного.

За кілька святкових днин, між Різдвом та Новим роком, дощем геть-чисто промило вулиці, сніг зійшов. Настав Новий рік з несильним морозцем й легеньким пухким снігом, зима наче розпочалася знову, більш вдало. Олег отримав подарунок – нові гірські лижі, й Харрі поїхав з ним на лижню Віллерлейпа й для початку показав, як розвертатися. На третій день у машині дорогою додому Олег спитав, чи скоро вони випробують ворота.

Біля гаража стояла автівка Лунн-Хельгесена, тому Харрі, висадивши Олега біля під’їзної дороги, поїхав додому. Ліг на канапі й, уп’явшись поглядом у стелю, почав слухати платівки. Старі.

На другому січневому тижні Беата повідомила, що вагітна й що малюк, її та Халворсена, народиться на початку літа. Задньою думкою Харрі дивувався, що часом геть сліпим став.

Загалом у січні Харрі мав удосталь часу на роздуми, адже частина людства, що мешкала в Осло, наче вирішила взяти перерву й не вбивати одне одного. Тож і міркував, чи не перевести Скарре у кабінет 605, в Учнівську комірку, замість Халворсена. І розмірковував, як учинити з рештою власного життя. Й міркував, чи дізнається колись людина, чи правильно й справедливо чинила протягом свого життя.

Лише наприкінці лютого він забронював квиток до Бергена.

У місті на семи пагорбах досі стояла осінь, снігу й близько не було, а на Фльойєн Харрі не покидало відчуття, що їх огорнули ті самісінькі хмари, що й минулого разу, коли він приїздив. Б’ярне він знайшов у місцевому ресторані.

– Кажуть, ти тепер увесь час тут просиджуєш, – сказав Харрі.

– Я чекав, – відповів Б’ярне Мьоллер, допиваючи пиво. – Ти не надто квапився.

Вони вийшли надвір, стали коло балюстради на оглядовому майданчику. Мьоллер наче зблід та змарнів ще більше, ніж минулого разу. Погляд ясний, а от обличчя набрякле, руки тремтять. Харрі скорше звинувачував пігулки, ніж спиртне.

– Я не одразу збагнув, що ти мав на увазі, – мовив Харрі. – Коли ти казав, що треба відстежити гроші.

– Хіба я помилявся?

– Звісно, не помилявся. Але я спершу вважав, що ти про моє розслідування казав. А не про себе.

– Я мав на увазі все, Харрі. – Вітром то кидало довгі пасма волосся в обличчя Мьоллера, то здмухувало убік. – До речі, ти не розповів, чи вдовольнився Гуннар Хаген розкритою справою. Чи то пак – нерозкритою.

Харрі знизав плечима.

– Давид Екхоф та Армія спасіння уникли болісного скандалу, котрий, можливо, нашкодив би їхній репутації й роботі. Алберт Гільструп втратив єдиного сина, невістку й контракт, який, найпевніше, врятував би сімейний статок. Софія Михолеч з родиною повертається у Вуковар. Вони отримали допомогу від нового тамтешнього доброчинця й зведуть собі оселю. Мартіна Екхоф зустрічається із молодиком на ім’я Рікард Нільсен. Коротше кажучи, життя йде своїм плином.

– А ти? Зустрічаєтесь із Ракеллю?

– Час від часу.

– А що той лікар?

– Я не надто розпитую. Самотужки впораються.

– Вона прагне твого повернення, хіба ні?

– Як на мене, вона хотіла б, щоб я спромігся жити так, як живе він. – Харрі щільніше застебнув куртку й, примружившись, дивився на місто, що розкинулось перед ними. – Часом я і сам цього хотів.

Запала тиша.

– Я поніс годинник Тома Волера до молодого годинникаря, який знається на таких речах. Пригадуєш, я минулого разу розповідав, як мене змучило жахіття, пов’язане з «Ролексом», котрий неугавно цокав на відтятій руці Волера?

Мьоллер кивнув.

– Мені все пояснили, – вів далі Харрі. – У найдорожчих у світі годинниках ходом керує система «Турбійон», що має частоту двадцять вісім тисяч коливань на секунду. Тому секундна стрілка ззовні плавко ковзає циферблатом. А механізм такий, що цей годинник цокає гучніше за решту.

– Так, «Ролекс» – пречудовий годинник.

– Але Волер використовував марку «Ролекс» як прикриття. Насправді його годинник – це «Ланге-один Турбійон». Один зі ста п’ятдесяти існуючих зразків. Така сама серія, як і у твого подарунка мені. Останній раз, коли такий годинник виставляли на аукціоні, стартова ціна сягала трьох мільйонів крон.

Мьоллер кивнув, його обличчям наче промайнула легка посмішка.

– То так ви самі собі платили? – спитав Харрі. – Годинником за три мільйони?

Мьоллер, застебнувши пальто, підняв комір.

– Вони майже незмінні за вартістю і не так впадають в око, як дорогі автівки й коштовні витвори мистецтва. Їх легше провести контрабандою, ніж готівку, й відмивати немає потреби.

– Й годинники зазвичай дарують.

– Саме так.

– То що ж трапилось?

– Це довга історія, Харрі. Й достоту, як і більшість трагедій, розпочалася вона з добрих намірів. Нас було кілька чоловік, і кожен прагнув докласти свою частку. Навести лад там, де правове суспільство зазнало невдачі. – Мьоллер надяг чорні рукавички. – Дехто стверджує, що безліч злочинців виходять на свободу саме тому, що законодавча система подібна до мережі з великими комірками. Але це помилкове порівняння. Навпаки, мережа ця тоненька, комірки в ній дрібненькі, тож вона виловлює дрібноту, а натиску крупної риби не витримує, розриваючись. Ми прагнули стати другою мережею, сіткою, яка втримуватиме великих акул. Серед нас було чимало не лише поліцейських, але й юристів, політиків, чиновників, котрі бачили, що наша соціальна структура, законодавча й правова система зовсім не готові протидіяти міжнародній організованій злочинності, яка ринула у країну, коли ми повідкривали кордони. Поліція не мала вдосталь повноважень, щоб на рівних грати з порушниками закону. Тому аж до оновлення законодавства доводилось діяти нишком.

Мьоллер хитав головою й пильно вдивлявся у поволоку туману.

– Утім, там, де все щільно закрито й втаємничено, завжди проростає корінням гнилля. Саме так і трапилось з нами: спершу ці бацили навіяли нам, що треба завозити контрабандою зброю, аби не дозволити, щоб супротивник переважав у цій царині. Ба більше: ми почали згодом продавати зброю, щоб мати кошти на фінансування своєї діяльності. Безперечний парадокс: ті, хто протестував, швидко збагнули, що гнилля взяло гору. Потім ми почали отримувати подарунки. Спершу незначні. Буцімто як заохочення, стимул. Але насправді це був лише черговий етап розпаду, корупція, котра непомітно засмоктує тебе у трясовину, й ось врешті-решт ти сидиш у болоті по самісіньку маківку. І не позадкуєш уже, бо аж занадто багато на тебе компромату назбиралося. Але найгірше – що ти гадки не мав, хто то такі – «вони». Наша мережа складалася з невеличких комірок, які підтримували між собою зв’язок через довірених осіб, що присягалися мовчати. Я й гадки не мав, що Том Волер – один з наших, й що саме він зорганізував контрабанду зброї, й що взагалі існувала людина з кодовим ім’ям Принц. Допоки ти та Елен до цього не докопались. Отоді я й збагнув, що ми вже давно забули свою початкову мету, що вже давно нами керує один-єдиний мотив – жага особистої наживи. Що я – корупціонер. І теж завинив у тому, що… – Мьоллер глибоко зітхнув, -…що загинули такі поліцейські, як-от Елен Єльтен.

Навколо них кружляли, здіймаючись у вихор, клоччя й пластівці хмарин, мелькаючи повз них, – і видавалося, ніби Фльойєн летить.

– Одного дня мені не стало сил терпіти. Я спробував піти. Вони запропонували альтернативу. Вельми просту. Але я за себе не боюся. Боюся лише, що вони скривдять мою родину.

– Тому ти поїхав від них?

Б’ярне Мьоллер кивнув.

– А годинник мені подарував, щоб покласти всьому край? – Харрі зітхнув.

– Я не міг обрати нікого іншого, Харрі, лише тебе.

Харрі похитав головою. Клубок застряг у горлі. Він міркував про те, що Мьоллер сказав минулого разу, коли вони стояли тут, на верхівці гори. Дивовижно усвідомлювати, що всього за шість хвилин від центру другого за обширом норвезького міста людина легко може заблукати й загинути. Достоту так само можна бути, так би мовити, в осередку правопорядку і раптом збитися з дороги й обернутися на того, проти кого борешся. А ще він розмірковував про велику обчислювальну задачу у своїй голові, про безліч великих та дрібних проміжних рішень, котрі призвели до тих останніх хвилин в аеропорту Осло.

– А може, ми з тобою не надто вже й різнимося, шефе? А що як я скажу, що міг би опинитися на твоєму місці?

Мьоллер знизав плечима.

– Випадковості та нюанси – саме це відрізняє героя від лиходія, і так було завжди. Порядність – це чеснота ледаря та людини, позбавленої фантазії. Без порушення закону, без непокори ми б досі жили за феодалізму. Я програв, Харрі, отак програв, і квит. Я мав у щось віру, але осліп, а коли знов прозрів, уже наскрізь просотався корупцією. Так трапляється на кожнім кроці.

Зігнувшись від вітру, Харрі добирав слова. А коли врешті заговорив, голос був чужим та втомленим:

– Пробач, шефе. Я не можу тебе заарештувати.

– Гаразд, Харрі. Я самотужки подбаю про решту. – Мьоллер говорив спокійно, майже втішливо. – Я лише прагнув, щоб ти все побачив. І зрозумів. І, можливо, здобув науку. І по всьому.

Харрі пильно вдивлявся у непроглядний туман, намарне силкуючись виконати прохання свого начальника та друга – побачити все. Він напружено вдивлявся, поки з очей не бризнули сльози. А коли озирнувся, Б’ярне Мьоллера вже не було поряд. І він прокричав у туман його ім’я, хоча й знав, що Мьоллер має рацію: от і все, от і по всьому. Та йому здалося, що все-таки варто гукнути його на ім’я.

Примечания

1

Біблія. Переклад І.  Огієнка.

2

Бронкс, Квінз – райони у Нью-Йорку.

3

Це ваш дзвінок-будильник… (англ.)

4

Так, мамо (серб. – хорв.).

5

Байдуже (англ.).

6

Гонка біркебейнерів – щорічна лижна гонка між містами Рена та Ліллехаммер, дистанція 58 км, участники біжать з вантажем 3,5 кг; вшановують пам’ять двох біркебейнерів (воїнів громадянської війни в Норвегії в кінці XII ст.), котрі, за переказами, у 1206 р. перенесли цим маршрутом дворічного принца Хокона.

7

На добу, адже так, сер? (англ.)

8

Платитимете карткою чи готівкою, сер? (англ.)

9

Немає потреби. Я заплачу просто зараз (англ.).

10

Щось іще, сер? (англ.)

11

Ланка, якої бракує (англ.).

12

Ваше ім’я? (англ.)

13

Знайшов вас у переліку (англ.).

14

У зв’язку з погодними умовами аеропорт тимчасово закрито (англ.).

15

Я Крістофер. Мені потрібні гроші, щоб винайняти кімнату на ніч. Бо я до смерті замерзну (англ.).

16

Власне, доводилось (англ.).

17

Харрі із Осло. Чи не перевіриш для мене одну річ? (англ.)

18

Я зачекаю (англ.).

19

Справді? Така кількість? (англ.)

20

Зажди хвилинку (англ.).

21

Це наша людина, Алексе (англ.).

22

Наглий напад і навтікача (англ.).

23

Яке повідомлення? (англ.)

24

Не треба… (англ.)

25

Вип’єте чогось, сер? (англ.)

26

Вид коктейлю.

27

Головна подія (англ.).

28

Мол – норвезька міра площі, 1000 м2.

29

Управління приватними компаніями та підприємствами (англ.).

30

Навпаки (лат.).

31

Тут: благовірних (фр.).

32

Англійська приказка: «Без турботи немає оплати».

33

Можна мені скористатися телефоном? (англ.)

34

Вибачте за пізній дзвінок (англ.).

35

Дистопія – термін, який вживають у медицині на позначення неправильного розташування, зміщення з природного місця клітин чи цілих органів.

36

Гроші… Негайно! (англ.)

37

Біжи… Негайно! (англ.)

38

Не розумію (англ.).

39

Йдіть геть, бо я викличу поліцію (англ.).

40

Пригадуєш мене? У чоловічій вбиральні (англ.).

41

Сушена тріска, вимочена у лужному розчині; різдвяна страва.

42

Здрастуйте (серб. – хорв.).

43

Вибачте! (Серб. – хорв.)

44

Фугаси (англ.).

45

Ласкаво просимо, пане. Прошу сюди, пане (англ.).

46

Пригадуєш мене? (англ.)

47

Чи це ти? (англ.)

48

Операція «Нескорена свобода» – офіційна назва, надана yрядом США воєнному конфлікту в Афганістані, а також ряду дрібних військових операцій під егідою «війни проти тероризму».

49

Увага (англ.).

50

Заходьте (англ.).

51

Чого вам треба? (Англ.)

52

Перепрошую, сер… Бар відкриваємо лише о третій. Хочете розплатитися просто зараз? (англ.)

53

Вони не повертаються (англ.).

54

В інший бар (англ.).

55

Латентна лють (англ.).

56

Алло?… Хто це? Це ви? Маю з вами поговорити. Алло! (англ.)

57

Г. Ібсен. «Ворог народу».

58

Ти певний? (англ.)

59

Як справи? (англ.)

60

Скільки я винен? (англ.)

61

Прошу, ходімо зі мною (англ.).

62

Виходь! (англ.)

63

Розкажи йому! (англ.)

64

23 грудня.

Content

Ю Несбьо
Спаситель

Частина перша Адвент

Розділ 1 Серпень 1991 року. Зорі

Розділ 2 Неділя, 13 грудня 2003 року. Візит

Розділ 3 Неділя, 13 грудня. Укус

Розділ 4 Понеділок, 14 грудня. Прощання

Розділ 5 Понеділок, 14 грудня. «Сторожова Вежа»

Розділ 6 Понеділок, 14 грудня. Халворсен

Розділ 7 Вівторок, 15 грудня. Анонімність

Розділ 8 Середа, 16 грудня. Вечеря

Частина друга Спаситель

Розділ 9 Середа, 16 грудня. Сніг

Розділ 10 Четвер, 17 грудня. Скептик

Розділ 11 Четвер, 17 грудня. Хорват

Розділ 12 Четвер, 17 грудня. Лікарня та попіл

Розділ 13 Четвер, 17 грудня. Цокання

Розділ 14 Ніч проти п’ятниці, 18 грудня. Темінь

Розділ 15 Ніч проти п’ятниці, 18 грудня. Замах

Розділ 16 П’ятниця, 18 грудня. Біженець

Розділ 17 П’ятниця, 18 грудня. Обличчя

Розділ 18 П’ятниця, 18 грудня. Шахта

Розділ 19 П’ятниця. 18 грудня. Контейнер

Частина третя Розп’яття

Розділ 20 П’ятниця, 18 грудня. Храм

Розділ 21 Субота, 19 грудня. Загреб

Розділ 22 Субота, 19 грудня, Мініатюри

Розділ 23 Проти ночі на неділю, 20 грудня. Собаки

Розділ 24 Неділя, 20 грудня. Обіцянка

Розділ 25 Неділя, 20 грудня. Прощення

Розділ 26 Неділя, 20 грудня. Фокус

Розділ 27 Понеділок, 21 грудня. Учень

Розділ 28 Понеділок, 21 грудня. Поцілунок

Частина четверта Милість

Розділ 29 Вівторок, 22 грудня. Командувач

Розділ 30 Вівторок, 22 грудня. Мовчання

Розділ 31 Вівторок, 22 грудня. Воскресіння

Розділ 32 Вівторок, 22 грудня. Вихід

Розділ 33 Вівторок, 22 грудня. Найкоротший день

Розділ 34 Вівторок, 22 грудня. Розп’яття

Частина п’ята Епілог

Розділ 35 Провина

Примечания