Джина Шоуолтър

Прокълната целувка

(Книга втора от поредицата "Повелители на нощта")

На Карън Мари Монинг. Благодаря ти!

Талантът ти е вдъхновение за мен,

а благородството ти не спира да ме изумява.

ПРОЛОГ

Той беше познат като Мрачния. Малах ал Маут. Яма. Азраил. Сенчестия. Мейрия. Краля на Смъртта. Той беше всички тези неща и още много, защото беше Повелител на нощта.

Преди цяла вечност той беше отворил димУниак – могъща кутия, направена от костите на богиня. По този начин беше освободил орда демони. За наказание той и воините, които му бяха помогнали, бяха принудени да подслонят тези демони в себе си, сливайки светлина и мрак, ред и хаос. Те едва бяха успели да запазят някаква следа от дисциплинираните воини, които бяха някога.

Той беше този, който отвори кутията, затова му беше даден демонът Смърт. Честна размяна, предполагаше той, защото действията му едва не причиниха смъртта на света.

Сега беше натоварен с отговорността да събира човешките души и да ги придружава до мястото им за последен отдих. Дори той се противопоставяше на идеята. Не му харесваше да отнема невинни от семействата им, не намираше радост в това да съпровожда злите до мястото на вечните им мъки, но правеше и двете, без да задава въпроси и без колебание. Скоро беше научил, че съпротивата води до нещо много по-лошо от смъртта до неговата врата. Съпротивата водеше до толкова пълна и неумолима агония, че дори боговете трепереха при мисълта за нея.

Дали това, че се подчинява, му позволяваше да бъде нежен? Грижовен? Възпитан? Не. О, не. Той не можеше да допусне по-приятни емоции. Любовта, състраданието и съчувствието бяха врагове за неговото положение.

Обаче гневът? Яростта? Тези емоции бяха нещо, което понякога приемаше.

Горко на тези, които го притискаха твърде много, защото тогава мъжът се превръщаше в демон. В звяр. В злокобно същество, което не би се поколебало да изтръгне с ръце човешкото сърце. Да стисне толкова силно, че собственикът му да изгуби дъха си и да се моли за сладката целувка на вечния сън, която само Смърт можеше да предложи.

О, да. Този мъж държеше много изкъсо демона си. Но ако не внимаваш, той ще дойде за теб...

ПЪРВА ГЛАВА

Аня, богиня на Анархията, дъщеря на Беззаконие и търговец на безредие, стоеше накрая на претъпкан дансинг. Всички танцьори бяха човешки жени – красиви и полуголи, избрани специално от Повелителите на нощта, за да осигурят забавления на тазвечершното събиране. По всякакъв начин.

Струйки дим хвърляха призрачна мъгла около тях, а от въртящата се топка сякаш валяха пръски звездна светлина, които осветяваха затъмнения нощен клуб с бавни помитащи кръгове. С ъгълчето на окото си тя зърна стегнатия задник на някой от безсмъртните, който се наслаждаваше на секса с екзалтирана женска.

„Моят тип купон“, помисли Аня с порочна усмивка. Не че беше поканена.

„Сякаш нещо щеше да ме спре да дойда.“

Повелителите на нощта бяха възхитителни безсмъртни воини, обладани от демонични духове, които някога бяха затворени в кутията на Пандора. Сега с няколко рунда твърд алкохол и дори още по-твърд секс те се сбогуваха с Будапеща – града, който бяха наричали свой дом стотици години.

Аня искаше да участва. Искаше един определен воин.

– Път! – прошепна тя, борейки се с присъщия ù порив да извика „Пожар!“ и да гледа как човеците бягат навън панически и крещят истерично. „Нека хубавите времена започнат сега!“

Неравномерното темпо на рок музиката, което съответстваше на променливия пулс на нейното сърце, бумтеше от говорителите и беше невъзможно някой да я чуе. Но хората все пак се подчиниха, принудени на ниво, което вероятно не разбираха.

Направиха ù път. Бавно... толкова бавно...

Най-после обектът на интереса ù се появи. В дробовете ù се събра сгорещен дъх и тя потрепери. Лушън. Възхитително белязан, неустоим стоик, обладан от духа на Смърт. Точно сега той седеше на маса в дъното на помещението с празно изражение и се взираше в Рейес – негов приятел, който също беше безсмъртен.

За какво ли разговаряха? Ако Лушън искаше пазителят на Болка да му осигури една от тези смъртни жени, фалшивото обявяване на „пожар“ щеше да е последната им грижа. Стиснала зъби, Аня кривна глава настрани, съсредоточи се върху тях, докато изключваше всички заобикалящи ги шумове и се заслуша.

– ...Тя беше права. Проверих сателитните снимки на компютъра на Торин. Тези храмове наистина се издигат от морето. – Рейес гаврътна съдържанието на сребристата манерка, която държеше. – Един в Гърция и един в Рим. И ако продължават да се издигат с такава бързина, по някое време утре ще бъдат на достатъчна височина, за да можем да ги изследваме.

– Как е възможно хората да не знаят за тях? – Лушън потърка брадата си силно с два пръста. Беше му навик. – Парис следи новинарските станции, но засега няма нищо. Дори хипотези.

„Глупаво момче“ – помисли тя, облекчена, че сексът не беше темата тази нощ. – „Знаете за тях само защото аз исках да знаете.“ Никой друг нямаше – нито можеше – да ги види. Тя се беше погрижила за това с нещо малко и сладко, наречено хаос – нейният най-силен източник на мощ. Аня беше скрила храмовете с бури, които задържаха хората на разстояние, а в същото време беше дала на Повелителите достатъчно информация, за да ги подмами далеч от дома им.

Тя искаше Лушън извън Буда и извън собствената му територия. Само за малко. Обърканият мъж беше по-лесен за контролиране.

Рейес въздъхна.

– Може би новите богове са отговорни за това. През повечето време съм сигурен, че ни мразят и копнеят да ни унищожат, просто защото сме полудемони.

Изражението на Лушън остана безизразно.

– Няма значение кой е отговорен. Заминаваме на сутринта, както планирахме. Ръцете ме сърбят да претърся един от тези храмове.

Рейес хвърли вече празната манерка на масата. Пръстите му се свиха около горната част на един стол и кокалчетата му бавно побеляха.

– Ако имаме късмет, ще намерим проклетата кутия, докато сме там.

Аня прокара език по зъбите си. Проклетата кутия, позната още като димУниак, позната още като кутията на Пандора. Направена от костите на богинята на Гнета, кутията беше достатъчно мощна да задържи демони, които дори адът не би бил в състояние да удържи. Беше достатъчно мощна също така да засмуче демоните, на които преди много време Повелителите бяха станали неохотни домакини. Сега оцеляването на тези прекрасни агресивни воини зависеше от демоните и това беше причината те да искат кутията за себе си.

Лушън отново кимна.

– Не мисли за това сега! Ще има достатъчно време утре. Върви и се наслаждавай на вечерта! Не губи повече време в скучната ми компания!

Скучна? Ха! Аня не беше срещала друг, който я вълнуваше повече.

Рейес се поколеба, преди да се отдалечи бавно и да остави Лушън сам. Никоя от жените не го доближи. Поглеждаха го, да, но се свиваха, когато виждаха белезите му. Явно никоя от тях не искаше да има нещо общо с него и това им спаси живота.

„Той е ангажиран, кучки!“

– Забележи ме! – нареди Аня тихо.

Мина миг. Той не се подчини.

Няколко души погледнаха в нейна посока, чули искането ù, но погледът на Лушън беше прикован в празната манерка пред него. Изглеждаше малко тъжен. За неин ужас безсмъртните бяха защитени от нейните заповеди. Дар от боговете.

– Копелета – промърмори тя. Бяха ù поставили колкото беше възможно повече ограничения. – Само и само да прекарат скромната Анархия.

Докато живееше на Олимп, Аня не беше всеобща любимка. Богините така и не я приеха, защото допускаха, че е копие на майка си – „курвата“, и може да налети на съпрузите им. Боговете също никога не я бяха уважавали. Пак заради майка ù. Мъжете обаче я бяха желали. Е, докато не уби скъпоценния им капитан на стражата и я сметнаха за твърде дива.

Идиоти. Капитанът беше заслужил това, което му беше направила. По дяволите, той беше заслужил нещо много по-лошо. Малкото лайно се беше опитало да я изнасили. Ако я беше оставил на мира, и тя щеше да го остави на мира. Но неее. Тя не съжаляваше, че изтръгна черното му сърце от гърдите и не съжаляваше, че набучи същото това сърце на пика пред храма на Афродита. Ни най-малко. Свободата на избор беше безценна и всеки, който се опиташе да отнеме нейната, щеше да усети болката от камите ù.

Избор. Думата звънна в ума ù и я върна в настоящето. Какво, по дяволите, щеше да е нужно, за да убеди Лушън да избере нея?

– Забележи ме, Лушън! Моля те!

Той отново я пренебрегна.

Тя тропна с крак. От седмици се беше загръщала в невидимост, беше следила Лушън, беше го наблюдавала и изучавала. И да, беше го желала. Той нямаше представа, че тя се крие наблизо, дори докато му внушаваше да прави всякакви палави неща – да се съблече, да си достави удоволствие... да се усмихне. Добре де, последното не беше палаво. Тя искаше да види красивото му (въпреки белезите) лице, озарено от смях, и голото му тяло, лъснало от възбуда.

Но задоволил ли беше той дори тази мила молба? Не!

Част от нея искаше никога да не го беше виждала, да не беше позволявала на Кронос (новият цар на боговете) да я заинтригува с истории за Повелителите преди няколко месеца. „Може би аз съм идиотката.“

Кронос тъкмо беше избягал от Тартар – затвор за безсмъртни и място, което тя познаваше отблизо. Беше затворил Зевс и помощниците му там, както и родителите на Аня. Когато Аня се върна за тях, Кронос я чакаше. Беше настоял за най-голямото съкровище на Аня. Тя беше отказала (как не!), затова той се беше опитал да я сплаши.

Дай ми каквото искам, или ще пратя след теб Повелителите на нощта! Те са обладани от демони, освен това са кръвожадни като гладуващи животни и няма да се поколебаят да свалят прекрасната плът от костите ти. Дрън, дрън, дрън. Все едно.

Думите му изобщо не я уплашиха, само предизвикаха вълнение. Накрая сама беше намерила воините. Беше мислила да ги победи и да се изсмее в лицето на Кронос. Нещо като „виж какво направих с твоите големи и страшни демони“.

Но един поглед към Лушън и тя беше завладяна. Беше забравила за причината да бъде там и дори беше помогнала на воините, за които се предполагаше, че са злобни.

Просто защото противоречията я измъчваха, а у Лушън имаше толкова много. Беше белязан, но не пречупен, мил, но непреклонен. Беше спокоен и стриктен безсмъртен, а не кръвожаден звяр, за какъвто го беше представил Кронос. Беше обладан от зъл дух, но никога не се отклоняваше от собствения си код на честта. Справяше се със смъртта всеки ден и всяка нощ, но се бореше да живее.

Очарователно.

Ако това не беше достатъчно, за да възбуди интереса ù, неговият цветен аромат я беше изпълвал с порочни мисли всеки път, щом го приближеше. Защо? Всеки друг мъж, който мирише на рози, щеше да я разсмее. Но когато Лушън беше край нея, устата ù се изпълваше със слюнка от желание да опита вкуса му, а кожата ù настръхваше от нажежено до бяло усещане, тръпнеща за докосването на Лушън.

Дори сега, само като го гледаше и си представяше как този аромат изпълва ноздрите ù, тя трябваше да разтрие ръце, за да се отърве от настръхването. Но тогава си помисли какво ли би било, ако той я разтрива, и тръпките от възбуда отново се появиха.

Богове, той беше секси. Имаше най-откачените очи, които Аня беше виждала. Едното беше синьо, а другото кафяво и в двете се вихреше същността на мъж и демон. А белезите му... Те бяха красиви. Завещание от всички болки и страдания, които беше преодолял.

– Хей, красавице! Танцувай с мен! – внезапно каза до нея един от воините.

Парис, осъзна тя, след като позна сладострастното обещание в гласа му. Сигурно той беше чукал онази жена до стената и сега търсеше друга кифла, с която да се задоволи. Трябваше да продължи да търси.

– Върви си!

Незасегнат от липсата ù на интерес, той я сграбчи за кръста.

– Ще ти хареса, кълна се.

Тя го изблъска настрани с перване на китката. Обладан от Безразборност, Парис беше благословен с бледа, почти блестяща кожа, ярки сини очи и лице, за което ангелите вероятно пееха алелуя, но той не беше Лушън и не ù въздействаше.

– Дръж ръцете си до себе си – промърмори тя, – преди да ги отрежа!

Той се засмя, сякаш тя се шегуваше, без да знае, че е в състояние да направи това, а дори и повече. Аня може да действаше чрез дребни бъркотии, но никога не изричаше заплаха, която не беше в състояние да изпълни. Подобно поведение щеше да бъде демонстрация на слабост, а Аня много отдавна се беше заклела да не показва и намек за слабост.

Нищо нямаше да хареса на враговете ù повече, от възможността да се възползват от тази слабост.

Добре че Парис не посегна отново към нея.

– За една целувка – каза той дрезгаво – ще ти позволя да правиш каквото искаш с ръцете ми.

– В този случай ще отрежа и члена ти. – Не ù харесваше да я прекъсват, докато гледа влюбено, особено след като рядко имаше време да си го позволи. Напоследък прекарваше будните си часове в опити да избягва Кронос. – Какво ще кажеш?

Смехът на Парис се усили и успя да привлече вниманието на Лушън. Погледът на Лушън се вдигна и първо спря върху Парис, после върху Аня. Коленете ù едва не поддадоха. О, небеса! Парис беше забравен, докато тя се бореше да поеме въздух. Дали огънят, който внезапно пламна в различните очи на Лушън, беше плод на фантазията ù? И дали ноздрите му наистина трепнаха в чувствено усещане?

„Сега или никога.“ Тя облиза устни и без да откъсва поглед от него тръгна със сластна походка към масата му. На средата на пътя спря и му даде знак да приближи с кривване на пръста. След миг той стоеше пред нея, сякаш беше издърпан от невидима верига, неспособен да устои.

Той беше почти два метра висок, целият в мускули и излъчващ опасност. Чисто изкушение.

Устните ù бавно се разтегнаха в усмивка.

– Най-после се срещаме, Цветенце.

Аня не му даде време да отговори. Изви левия си хълбок към твърдото място между краката му, обърна се с еротично движение и му показа гърба си. Синият като лед корсет се държеше само на тънки панделки, а тя знаеше, че полата ù е толкова смъкната под талията, че не покрива ремъците на прашките ù. Опа!

Мъжете – смъртни или други, обикновено се топяха, когато зърваха нещо, което не трябваше.

Лушън си пое рязко въздух.

Усмихна се по-широко. О, сладък прогрес!

Движенията ù бяха напълно в контраст с бързо пулсиращата рок музика, но тя не спря бавното въртене на тялото си. Вдигна ръце към главата си и спокойно прокара пръсти през гъстата си снежнобяла коса, после ги спусна надолу по раменете към лактите и китките, като галеше собствената си кожа и си представяше неговите ръце. Зърната ù се втвърдиха.

– Защо ме призова, жено? – Гласът му беше нисък, но звучеше дисциплинирано като самия воин.

Да го слуша как говори, беше по-възбуждащо, отколкото да я докосва друг мъж и коремът я присви.

– Исках да танцувам с теб – каза тя през рамо. Бааавно въртене на задника. – Престъпление ли е?

Мълчание – знак, че е объркан. После:

– Колко ти плати Парис, за да направиш това?

– Да ми е платил ли? О, сладкишче! – Тя отстъпи назад, усмихна се и притисна задник в него, като се извиваше и въртеше толкова чувствено, колкото ù беше възможно. Здравей, ерекция! Неговата горещина втечни костите ù. – Каква е валутата? Оргазми?

В мечтите ù в този момент той я грабваше ù притискаше твърдия си член в нея.

В действителността той отскочи назад, сякаш тя беше бомба, готова да избухне и увеличи омразното разстояние между тях.

Незабавно я завладя чувство на загуба.

– Без докосване! – каза той. Вероятно беше направил всичко по силите си, да звучи спокоен, но звучеше изнервен. Неестествен. И по-напрегнат от възбуда.

Очите ù се присвиха. Хората наоколо слушаха разговора им и гледаха неговата реакция. „Това не е шоу – излъчи команда към тях намръщена. – Обръщайте се, по дяволите!“

Хората се подчиниха един по един. Но останалите от Повелителите приближиха към нея и се взряха в нея напрегнато, несъмнено любопитни коя е и какво прави тук.

Трябваше да бъдат внимателни и тя го разбираше. Ловците все още ги преследваха. Ловците бяха хора, които глупаво вярваха, че могат да създадат утопия от мир и хармония, ако отърват света от Повелителите и от демоните, които те носеха в себе си.

„Не им обръщай внимание! Времето ти свършва, чика.“ Тя насочи отново вниманието си към Лушън, като изви само глава към него.

– Докъде бяхме стигнали? – попита тя дрезгаво. Прокара върха на пръста си по ластика на прашките си, без да спира, докато не привлече горещия му поглед върху бляскавите ангелски крила в центъра.

– Точно щях да си вървя – каза задавено той.

При думите му ноктите ù се удължиха като на хищна птица. Все още ли мислеше да я отхвърля? Сериозно?

Беше му се показала, дори след като знаеше, че рискува боговете да определят точното ù местонахождение. Нещо, което беше най-добре да избягва, след като същите тези богове планираха да я убият като мръсно животно. Тя нямаше да напусне този клуб без награда.

С усилваща се решителност тя се извъртя, а дългата ù бяла коса погали гърдите му. Аня изпъчи гърди, докато хапеше долната си устна.

– Но аз не искам да си тръгваш – каза тя, цупейки се.

Той отстъпи още една крачка.

– Какво има, сладкишче? – Тя решително мина напред. – Страхуваш се от едно малко момиче?

Устните му изтъняха, но той не отговори. Поне не се беше отдалечил.

– Страхуваш ли се?

– Нямаш представа каква игра играеш, жено.

– О, мисля, че имам. – Погледът ù се плъзна по него и тя замръзна от изумление. Той беше съвършено великолепен. Светлини в цветовете на дъгата играеха по лицето и тялото му. Тяло, толкова красиво изваяно, сякаш беше гравирано в камък. Носеше черна тениска и изтъркани дънки, които покриваха твърди мускули. „Мои!“.

– Казах без пипане – излая той.

Погледът ù се върна към неговия и тя вдигна ръце с дланите навън.

– Не те докосвам, тортичке.

„Но искам... планирам... и ще те докосвам.“

– Погледът ти подсказва друго – каза той напрегнато.

– Това е защото...

– Аз ще танцувам с теб – прекъсна я друг воин. Отново Парис.

– Не! – Аня не отклони вниманието си. Тя искаше Лушън и само Лушън. Никой друг нямаше да свърши работа.

– Може да е Стръв – намеси се друг Повелител, който вероятно също я гледаше с подозрение. Тя позна дълбокия тембър на гласа му. Сейбин, пазител на Съмнение.

Моля ви! Стръв? Сякаш тя би се опитала да съблазни някого по причини, които не са напълно егоистични. Стръв?! Тези глупави момичета вярваха единствено в саможертвата. Тяхната работа беше да прелъстят някой Повелител и да отвлекат вниманието му, за да могат Ловците да се промъкнат и да го убият. И моля ви, що за тъпачка би искала да убие Повелител, вместо да се понатиска малко с него?

– Съмнявам се, че Ловците са успели да се съберат толкова бързо след заразата – каза Рейес.

О, да. Заразата. Един от Повелителите беше обладан от демона Болест. Ако докоснеше някой смъртен с гола кожа, той го заразяваше с ужасна болест, която се разпространяваше и убиваше удивително бързо.

Торин знаеше това и винаги носеше ръкавици. Рядко напускаше крепостта и доброволно стоеше настрана, за да предпази хората от проклятието си. Не беше виновен, че група Ловци се бяха промъкнали в крепостта преди няколко седмици и бяха срязали гърлото му.

Торин беше оцелял. Ловците не бяха.

За съжаление, там някъде имаше още много, много Ловци. Те бяха като мухи. Удари една и скоро две други заемат мястото ù. Дори сега се криеха някъде и чакаха шанса си да ударят. Налагаше се Повелителите да бъдат предпазливи.

– Освен това няма как да са открили начин да избегнат охраната ни – добави Рейес и суровият му глас изтръгна Аня от мислите ù.

– Точно както нямаше начин да се вмъкнат в крепостта и да отрежат главата на Торин? – отвърна Сейбин.

– Проклятие! Парис, стой тук и я наблюдавай, докато проверя наоколо! – Стъпки и промърморени проклятия.

Е, мамка му! Ако воините намереха някаква следа от Ловци навън, нямаше да може да ги убеди в невинността си. За това престъпление поне. Лушън никога нямаше да ù се довери и никога нямаше да се отпусне около нея. Никога нямаше да я докосне, освен от гняв.

Тя не позволи тревогата да проникне в гласа ù.

– Може би съм видяла тълпата и съм се промъкнала вътре – каза тя на Парис и на някакъв друг Повелител, които я изучаваха и добави стегнато: – И може би с голямото момче ще успеем да преживеем следващите няколко минути без прекъсване. Насаме.

Дори да разбраха намека, те не се махнаха.

Добре. Тя щеше да се справи.

Аня отново започна бавно да се полюлява в ритъма. Задържа погледа си върху Лушън и погали с пръсти корема си. „Сложи ръцете си на мястото на моите!“ – излъчи тя.

Разбира се, той не го направи. Но ноздрите му отново трепнаха възхитително и очите му проследиха всяко движение на дланите ù. Той преглътна.

– Танцувай с мен! – този път тя каза думите на глас, като се надяваше, че Лушън няма толкова лесно да я пренебрегне.

Тя облиза устни, за да ги навлажни.

– Не – каза той дрезгаво и едва чуто.

– Много моля! Ще откриеш черешка върху мен!

Очите му трепнаха с огнено предизвикателство. И това не беше плод на нейното въображение, осъзна тя. Заля я надежда. Но когато изминаха няколко секунди и той не се пресегна към нея, тази надежда се превърна в безсилие. Времето наистина беше неин враг. Колкото повече време оставаше тук, толкова по-големи бяха шансовете да я хванат.

– Не ме ли намираш за привлекателна, Цветенце?

Под окото му затрептя мускул.

– Това не е името ми.

– Добре тогава. Не ме ли намираш привлекателна, кифличке?

Трепкането се разпростря до челюстта му.

– Какво намирам у теб не е от значение.

– Това не е отговор на моя въпрос – каза тя и замалко едва не се нацупи отново.

– Не беше предвидено да отговарям.

Брррр! Какъв вбесяващ мъж! „Опитай нещо друго! Бъди безсрамна!“

„Сякаш вече не съм безсрамна.“

Добре тогава. Тя се обърна и се наведе до пода. Полата ù се повдигна над бедрата и му осигури още по-добра гледка към сините ù прашки, украсени с бели крила. Докато се изправяше, подражавайки движенията при секс, тя бавно се завъртя и предложи цялото си тяло на показ пред него.

Той вдиша рязко и всеки мускул в силното му тяло се напрегна.

– Миришеш на ягоди и сметана.

Докато говореше, той изглеждаше като хищник, готов да нападне.

„Моля те, моля те, моля те!“ – помисли тя.

– Обзалагам се, че и на вкус съм такава – каза тя и затрепка с клепачи, въпреки че той го беше казал така, сякаш ароматът ù беше ужасяващо оскърбление.

Той изръмжа ниско и пристъпи заплашително към нея. Вдигна ръка да... (да я сграбчи? Да я удари? Хей, какво беше това?), преди да се спре и да свие пръсти в юмрук. Преди да направи забележката за аромата ù, той беше вече на разстояние от нея, но може би някак заинтригуван. Сега изглеждаше заинтересуван само да я удуши.

– Имаш късмет, че няма да те ударя тук и сега – каза той, потвърждавайки мислите ù. Ръката му се отпусна отстрани.

Аня спря да се движи и го зяпна изумена с отворена уста. Той беше готов да я удари, защото мирише на плод? Това беше... това беше страхотно... разочароващо. В съзнанието ù се оформяше думата опустошително, но тя я отхвърли. Едва познаваше този мъж, той не можеше да я опустоши.

Тя не очакваше от него да падне в краката ù, но беше очаквала да откликне благосклонно. Поне малко.

Мъжете харесваха жени, които поемаха инициативата. Нали? Тя беше наблюдавала смъртните твърде много години и изглеждаше, че винаги е така. „Ключова дума, чика – смъртни.“ Лушън не беше и никога не е бил смъртен.

„Защо той не ме пожела?“

През всички тези дни, през които го беше наблюдавала, той не прояви благосклонност към никоя жена. С Ашлин, любовницата на приятеля му, се отнасяше с добрина и уважение. С Камео – единствената жена воин в жилището тук – се държеше нежно и с почти родителска загриженост. Не с желание.

Не че предпочиташе мъже. Погледът му не се задържаше върху мъже с глад или някакъв намек за по-нежна емоция.

Тогава дали не беше влюбен в определена жена и заради това не искаше да допусне никоя друга до себе си? Ако беше така, кучката щеше да изчезне!

Аня прокара език по зъбите си и ръцете ù се свиха в юмруци. Из сградата продължаваше да се носи пушек, мъглив и призрачен. Жените отново започнаха да пълнят дансинга, опитвайки се да подмамят Повелителите обратно при тях. Но воините продължаваха да наблюдават Аня и да чакат окончателната присъда коя и какво е тя.

Лушън не беше помръднал и сантиметър, сякаш цялото му тяло беше вкоренено. Тя трябваше да се откаже, да си тръгне и да ограничи щетите, преди Кронос да я е намерил. „Само слабите се предават.“ Вярно. Тя вдигна брадичка решително. Само с мисъл промени песента, която гърмеше през колоните. Ритъмът незабавно стана бавен и мелодичен.

Аня принуди изражението си също да омекне и тръгна бавно към Лушън, скъсявайки проклетото разстояние между тях. Прокара пръсти по силните му и твърди гърди и потрепери. Без докосване. Ха! Щеше да се научи. Анархията не беше послушно кутре.

– Ще танцуваш с мен – измърка тя. – Това е единственият начин да се отървеш от мен.

И за да го подразни още, тя се изправи на пръсти и захапа нежно ухото му.

От гърлото му се разнесе ръмжене и най-после я обгърна с ръце. В началото тя помисли, че иска да я изблъска. Но после той я дръпна плътно до тялото си. Гърдите ù се прилепиха до тялото му, а краката ù яхнаха лявото му бедро. Само от това тя вече беше влажна.

– Ако искаш да танцуваме, тогава ще танцуваме.

Той бавно започна да я полюшва в ритъм. Телата им бяха притиснати, а сърцевината ù се триеше в кожата малко над коляното му. Стрели от удоволствие пламнаха и се втурнаха в кръвта ù, без да оставят и част от нея незасегната.

Богове в небесата! Това беше по-хубаво, отколкото си беше представяла. Очите ù се затвориха. Той беше голям. Навсякъде. Раменете му бяха толкова широки, че тя изглеждаше дребна. Торсът му беше толкова мускулест, че я обгръщаше. И през цялото време топлият му дъх галеше бузата ù като грижовен любовник. Разтреперана, тя прокара ръце по гърба му и ги сплете в тъмната му копринена коса. „Да. Още!“

„Полека, момиченце!“ Дори да я искаше така, както тя него, Аня не можеше да го има. Не напълно. В това отношение тя беше толкова прокълната, колкото и той. Но можеше да се наслади на момента. О, как щеше да му се наслади! Най-после той ù откликваше.

Носът му се отри в бузата ù.

– Всеки мъж в тази сграда те желае – каза той тихо, но думите му бяха толкова остри, че можеха да срежат като с нож. – Защо аз?

– Защото – каза тя и вдиша дълбоко розовият му парфюм.

– Това не отговаря на въпроса.

– Не беше предвидено да отговарям – каза тя, повтаряйки думите му от по-рано. Зърната ù все още бяха твърди, прекалено твърди, и се триеха в корсета ù, увеличавайки желанието ù. Кожата ù беше прекалено чувствителна и дори от разстояние Аня долавяше всяко движение на Лушън. Дали беше изпитвала нещо толкова еротично?

Лушън стисна здраво косата ù, като едва не отскубна кичури.

– Забавно ли ти се струва да дразниш най-грозния мъж тук?

– Най-грозният? – Как можеше да каже нещо подобно, когато той я привличаше така, както никой никога не беше успявал? – Но аз изобщо не съм се приближавала до Парис, захарче.

Това го накара да замълчи Той се намръщи и я пусна. После разтърси глава, сякаш се опитваше да я прочисти.

– Знам какво съм – изръмжа той с лека следа от горчивина. – Грозен е мило казано.

Тя замръзна и се взря в прелъстителните му различни по цвят очи. Наистина ли нямаше представа колко е привлекателен? Той излъчваше сила и жизненост. Дива мъжественост. Всичко в него я омайваше.

– Ако знаеш какво си, сладкишче, значи знаеш, че си секси и възхитително заплашителен. – И тя се нуждаеше повече от него. Поредната тръпка прониза гръбнака ù чак до крайниците. „Докосни ме отново!“

Той я загледа свирепо.

– Заплашителен? Това значи ли, че искаш да те нараня?

Тя се усмихна бавно.

– Само ако включва пляскане.

Ноздрите му отново трепнаха.

– Предполагам, че белезите ми не те притесняват – каза той, вече напълно лишен от емоция.

– Да ме притесняват? – Тези белези не го съсипваха. Правеха го неустоим.

По-близо... по-близо... Да, контакт. О, богове! Тя плъзна длани по гърдите му, наслаждавайки се на допира на зърната му и на силните мускули, които я приветстваха. – Те ме възбуждат.

– Лъжеш – каза той.

– Понякога – призна Аня, – но не и за това.

Тя проучи лицето му. Както и да е получил белезите, не е било приятно. Страдал е. Много. Тази мисъл внезапно я разгневи толкова, колкото и я очарова. Кой го беше наранил и защо? Ревнива любовница?

Изглеждаше така, сякаш някой беше взел нож и беше издълбал Лушън като диня, а после се беше опитал да го събере, след като е разбъркал частите. Но повечето безсмъртни оздравяваха бързо, без да остава и следа от раните им. Дори да беше издълбан, Лушън трябваше да е оздравял.

Дали имаше подобни белези по останалата част от тялото си? Коленете ù омекнаха, когато я заля нова вълна възбуда. Беше го наблюдавала от седмици, но не беше зърнала нито веднъж възхитителните му форми. Той някак винаги успяваше да се къпе и преоблича, след като тя си тръгнеше.

Дали я беше усетил и беше останал скрит?

– Ако не знаех, можеше да реша, че си Стръв, както смятат мъжете ми – каза той сковано.

– И какво те кара да знаеш?

Той вдигна вежда.

– Стръв ли си?

„Трябваше да тръгнеш по тоя път, нали?“ Ако го увереше, че не е Стръв, щеше да изглежда, че признава, че знае какво е Стръв. Тогава той щеше да се почувства задължен да я убие. Ако заявеше, че е Стръв, е, тогава той все още щеше да се чувства задължен да я убие.

И в двата случая губеше.

– Искаш ли да бъда? – каза тя с най-прелъстителния си тон. – Защото ще бъда всичко, което поискаш, любовнико.

– Спри! – изръмжа той. Вечно спокойната му маска загуби властта си над лицето му за съвсем кратък миг и разкри зашеметяващо силен огън. О, да изгори дано! – Не ми харесва играта, която играеш.

– Не играя, Цветенце. Кълна се.

– Какво искаш от мен? И не смей да лъжеш!

Ето това беше подвеждащ въпрос. Тя искаше цялата му мъжественост върху себе си. Искаше часове, за да го съблича и изследва. Искаше той да я съблича и изследва. Искаше той да ù се усмихва. Искаше езика му в устата си.

В този момент само последното изглеждаше постижимо. И то само ако играе нечестно. Добре че Непочтена беше второто ù име.

– Бих искала целувка – каза тя, взирайки се в меките му розови устни. – Всъщност настоявам за целувка.

– Не намерих никакви Ловци наблизо – каза Рейес, внезапно озовал се до Лушън.

– Това не значи нищо – отвърна Сейбин.

– Тя не е Ловец и не работи с тях. – Вниманието на Лушън не се отклони от нея, докато махаше на приятелите си да се дръпнат. – Искам да остана насаме с нея за малко.

Уверението му я смая. И той искаше да е насаме с нея? Да! Само че приятелите му останаха на място. Тъпаци.

– Ние сме непознати – каза ù Лушън, продължавайки разговора, сякаш не беше спирал.

– И? Непознати се събират непрестанно. – Тя изви гръб, притискайки женствеността си в набъбналия му член. Мммм, ерекция. Не я беше изгубил, още беше възбуден. – Няма нищо лошо в една малка целувчица, нали?

Пръстите му потънаха в извивката на гърба ù.

– Ще си тръгнеш ли? След това?

Думите му трябваше да я обидят, но тя беше твърде увлечена от удоволствието, което тази прегръдка предизвикваше, за да ù пука. Странна сладка топлина запърха в стомаха ù.

– Да.

И без това целувката беше всичко, което можеше да получи от него, независимо колко силно желаеше нещо повече. И щеше да я получи по всеки възможен начин – с принуда, със сила или с измама. Беше ù омръзнало да си представя целувката му и копнееше за истинска. Трябваше да получи истинска. Най-после. Със сигурност нямаше да е толкова невероятна на вкус, колкото тя мечтаеше.

– Не разбирам – промърмори той и очите му се притвориха. Тъмните мигли хвърляха сянка върху грапавите му бузи и така той изглеждаше по-опасен от всякога.

– Няма нищо. Аз също.

Той се наведе към нея. Горещият му дъх с аромат на цветя прогори кожата ù.

– Какво ще постигне една целувка?

Всичко. Очакването туптеше в нея. Тя прокара върха на езика по устните си.

– Винаги ли си толкова приказлив?

– Не.

– Целуни я, Лушън! Преди аз да съм го направил, Стръв или не – извика Парис със смях. Колкото и да беше добродушен смехът, но бе остър като стомана.

Лушън продължаваше да се съпротивлява. Тя усещаше как сърцето му бие учестено. Дали се срамуваше от публиката им? Жалко. Тя беше рискувала всичко за това и нямаше намерение да го остави да се отдръпне.

– Това е безполезно – каза той.

– И какво от това? Безполезното може да е забавно. Стига вече отлагане! Нужни са действия! – Аня дръпна главата му към своята и залепи устни в неговите. Устата му се отвори на мига и езиците им се срещнаха в дълбока и влажна битка. Заля я огромна гореща вълна, когато я обгърна пристрастяващият му вкус на рози и мента.

Тя се притисна по-силно. Имаше нужда от повече. Искаше го целия. Огнени струйки изпълниха цялото ù тяло. Тя се отри в члена му, неспособна да се спре. Лушън сграбчи косата ù и я целуна страстно. Аня се озова във вихър от страст и жажда, която само Лушън можеше да утоли. Беше влязла през вратата на рая, без да направи и стъпка.

Някой извика одобрително. Друг изсвири.

За миг тя имаше чувството, че краката ù са отлепени от пода и тя е безтегловна. Миг по-късно гърбът ù беше блъснат срещу студена стена. Виковете някак внезапно замряха. Студен въздух хапеше кожата ù.

„Навън ли сме?“, зачуди се тя. Но после вече стенеше и уви крака около кръста на Лушън, докато езикът му покоряваше нейния. С едната си ръка той стисна бедрото ù като менгеме (богове, това я подлудяваше!), а с другата си проправи път през косата ù, пръстите му отново се свиха около гъстите кичури и наведоха главата ù настрани за по-дълбок контакт.

– Ти си... ти си... – прошепна той ожесточено.

– Отчаяна. Не говори! Целувай ме още!

Самоконтролът му изчезна. Езикът му нахлу отново в устата ù и зъбите им се удариха. Страст и възбуда пламтяха между тях като бушуващ пъкъл. Тя наистина гореше. Беше толкова обезумяла, че чак я болеше. Той целият беше върху нея, вече беше част от нея.

Не ù се искаше това да свършва.

– Още? – каза той грубо и обхвана в длани гърдите ù.

– Да. – Зърната ù се стегнаха и запулсираха от докосването му. – Още, още, още!

– Толкова е хубаво.

– Удивително.

– Докосни ме! – изръмжа той.

– Докосвам те.

– Не. Мен.

Тя разбра и с това желанието ù се усили. Може би той наистина я искаше. Все пак копнееше да усети ръцете ù по кожата си, което значеше, че жадува за повече от една целувка.

– С удоволствие. – С една ръка тя стисна края на тениската му и дръпна. С другата погали мускулите на корема му. Белези. Тя усети белезите и потрепери. Грапавата тъкан беше гореща и възбуждаща.

Мускулите му се свиваха с всяка ласка и той захапа долната ù устна.

– Да, точно така.

Аня за малко не свърши. Реакцията му беше като гориво за вече бушуващ пожар. Тя изстена.

Пръстите ù описаха кръгове около зърната му, преди да се спрат на върховете. Всеки път щом ги закачеше, клиторът ù пулсираше, сякаш се докосваше сама.

– Харесва ми да те усещам.

Лушън прокара език надолу по шията ù, оставяйки нажежена пътека. Клепачите ù се отвориха и Аня едва не ахна, когато осъзна, че наистина са навън, облегнати на стената на клуба в един сенчест ъгъл. Сигурно ги беше пренесъл там. Какво палаво момче!

Той беше единственият Повелител, способен да се пренася от едно място на друго само с мисъл. Умение, което тя също притежаваше. Искаше ù се само да ги беше пренесъл в спалня.

Не, принуди се да добави тя, борейки се с вълна на отчаяние. В спалня е лошо. Лошо, лошо, лошо. Лоша Аня! Как можа да си го помисли дори за секунда. Други жени можеше да се наслаждават на възбуждащото докосване на кожа в кожа и на голите тела, които се напрягат за освобождение, но не и Аня. Никога Аня.

– Искам те – каза той грубо.

– Крайно време беше – прошепна тя.

Той вдигна главата си, син и кафяв ирис – гледаше я втренчено, преди да я прониже с още една изгаряща целувка. Целувката продължаваше и продължаваше, докато Аня охотно и блажено не започна да се разтапя в него. Вече беше белязана в душата си. Вече не беше Аня, а жената на Лушън. Робиня на Лушън. Можеше никога да не му се насити. Щеше да му позволи да проникне в нея още там, ако беше в състояние. Богове, действителността беше много по-хубава от фантазията.

– Искам още. Искам да почувствам ръцете ти върху мен.

Тя се отпусна на крака и тъкмо посягаше към ципа му, за да освободи члена му и да обвие пръсти около него, когато чу приближаващи стъпки.

Лушън също ги беше чул. Скова се и се дръпна от нея.

Дишаше тежко. Тя също. Коленете ù едва не се огънаха, когато погледите им се срещнаха. Времето за момент спря. Между тях все още пламтеше огнена страст. Аня никога не беше предполагала, че една целувка може да е толкова възпламеняваща.

– Оправи си дрехите! – нареди той.

– Но... но... – Тя не беше готова да спре независимо дали има публика, или няма. Ако ù беше дал миг, тя щеше да ги пренесе на друго място.

– Направи го! Сега!

Не, нямаше да има пренасяне, осъзна тя разочаровано. Твърдото му изражение известяваше, че той е приключил. С целувката, с нея.

Тя откъсна поглед от него и погледна надолу към себе си. Корсетът ù беше избутан под гърдите. Не носеше сутиен и втвърдените розови върхове на зърната ù се виждаха като два малки маяка в нощта. Полата ù беше усукана около кръста и разкриваше предната част на едва забележимите прашки.

Аня приглади тоалета си и се изчерви за първи път от стотици години. „Защо сега? Има ли значение?“ Ръцете ù трепереха. Каква позорна слабост. Тя се опита да се успокои, но единствената заповед, която тялото ù искаше да чуе, беше да скочи обратно в обятията на Лушън.

Неколцина от Повелителите завиха зад ъгъла и всеки от тях изглеждаше гневен и мрачен.

– Обичам, когато изчезваш така – каза този от тях, наречен Гидиън. Ядосаният му тон даваше ясно да се разбере, че има предвид точно обратното. Аня знаеше, че воинът е обладан от духа на Лъжи и не беше способен да изрече и една истина.

– Млъкни! – сопна се Рейес. Горкият измъчен Рейес, пазител на Болка. Той обичаше да се наранява. Веднъж дори го беше видяла да се хвърля от върха на крепостта и да блаженства от чувството на счупените си кости. – Тя може да изглежда невинна, Лушън, но ти не я провери за оръжия, преди да я целуваш и играеш с езика ù.

– Аз съм почти гола – посочи тя вбесена. Не че някой ù обърна внимание. – Какво оръжие бих могла да крия? – Добре де, тя наистина криеше няколко. Голяма работа. Едно момиче трябва да се защитава.

– Всичко беше под контрол – каза Лушън с онзи негов спокоен глас. – Мисля, че мога да се справя с една сама жена, въоръжена или не.

Спокойствието му винаги беше очаровало Аня. Досега. Къде беше пламналата му страст? Не беше честно той да се възстанови толкова бързо, а тя все още да се бори да си поеме въздух. Дори краката ù още трепереха от възбудата. Още по-лошо беше, че сърцето ù удряше в гърдите като боен чук.

– И коя е тя? – попита Рейес.

– Може да не е Стръв, но е нещо – каза Парис. – Ти я пренесе, а тя дори не започна да пищи.

Присвитите очи на всички най-после се прехвърлиха върху Аня. Никога не се беше чувствала по-неопитна, по-уязвима през всичките векове от живота си. Да целуне Лушън, си струваше риска да бъде хваната, но това не значеше, че трябва да търпи разпит.

– Можете да престанете. Няма да ви кажа нищо.

– Аз не съм те поканил и Рейес ми каза, че никоя от присъстващите жени не е заявила, че си нейна приятелка – каза Парис. – Защо се опита да прелъстиш Лушън?

Защото знаем, че никой не би общувал доброволно с белязания воин, сякаш заявяваше тонът му. Това я ядоса, въпреки че знаеше, че Парис не иска да е груб или да обиди Лушън, а вероятно просто обявяваше това, което всеки от тях смяташе за факт.

– Защо е този разпит? – Тя ги изгледа свирепо един по един. Всички, без Лушън. Него избегна. Можеше да се срине, ако чертите му все още бяха студени и лишени от емоции. – Видях го, хареса ми, затова отидох при него. Голяма работа. Край на историята.

Всеки от Повелителите скръсти ръце на гърдите си сякаш казваха „да, бе“. Бяха оформили полукръг около нея, осъзна тя, въпреки че не ги беше видяла да помръдват. Едва успя да се спре да не извърти очи.

– Ти не го искаш наистина – каза Рейес. – Всички го знаем. Затова ни кажи какво искаш, преди да те принудим да ни кажеш!

Да я принудят? Моля ви! Тя също скръсти ръце. Малко по-рано те бяха насърчавали с викове Лушън да я целуне. Нали? Може би тя беше викала за себе си. А сега искаха да им разкаже подробно за какво мисли!? Държаха се така, сякаш Лушън не може да изкуши и сляпа жена?

– Исках члена му да бъде в мен. Сега разбра ли, задник?

Последва пауза – бяха шокирани.

Лушън застана пред нея и я скри от мъжете. Той я... предпазваше? Колко мило. Ненужно, но мило. Част от гнева ù се изпари. Искаше ù се да го прегърне.

– Оставете я на мира! – каза Лушън. – Тя няма значение. Тя е маловажна.

Щастливото бръмчене в ушите на Аня също се изпари. Няма значение? Не е важна? Току-що беше държал гърдите ù в ръка и беше трил възбудения си член между краката ù. Как смее да каже нещо такова?

Пред очите ù падна червена мъгла. „Сигурно така се е чувствала винаги майка ми.“ Почти всички мъже, които Дисномия1 беше вкарвала в леглото, бяха я обиждали, след като ги беше задоволявала. „Лесна – бяха казвали. – Не става за нищо друго.“

Аня познаваше майка си добре. Знаеше, че Дисномия е била роб на необузданата си природа и че просто е търсила любов. Богове с партньори или без, нямаше значение. Вероятно защото за тези няколко часа в прегръдката на любовника си тя е била приемана, ценена, а по-мрачните ù пориви – задоволени.

Което правеше предателството след това още по-болезнено, мислеше Аня, докато гледаше Лушън. Маловажна дори не беше близо до това, което Аня очакваше и копнееше той да каже за нея. „Тя е моя“ – може би. „Нуждая се от нея“ – вероятно. „Не пипайте моята собственост“ – определено.

Тя не искаше същия живот като майка си, колкото и да я обичаше, и се беше заклела много отдавна никога да не позволи да бъде използвана. „А виж ме сега! Умолявах Лушън за целувка, а той никога не е гледал на мен като на нещо повече от маловажна.“

Тя изръмжа, събра цялата си значителна сила, яд и обида в едно и го блъсна. Той се изстреля напред като куршум от пистолет и се заби в Парис. И двамата мъже изпъшкаха, преди да отскочат един от друг.

Лушън се изправи и се обърна с лице към нея.

– Това няма да се повтори.

– Всъщност, ще се повтори още много пъти! – Тя закрачи към него с вдигнати юмруци. Скоро той щеше да преглъща перфектните си бели зъби.

– Аня – каза той и името ù прозвуча дрезгаво, – спри!

Тя замръзна. Всяка капка кръв във вените ù се сгъсти от шока.

– Знаеш коя съм?! – Изявление, не въпрос. – Как? – Бяха говорили веднъж преди седмици, но той не я беше виждал до днес. Тя се беше погрижила за това.

– Ти ме следеше. Познах аромата ти.

„Ягоди и сметана“, беше казал той по-рано с обвинение в тона. Очите ù се разшириха. Удоволствие и унижение се смесиха и я прободоха чак до кокал. Той е знаел през цялото време, че тя го наблюдава.

– Защо бях подложена на разпит, след като си знаел коя съм? И защо, ако си знаел, че те следя, не поиска да се покажа? – Въпросите се изстреляха от нея с язвителна сила.

– Първо – каза той, – разбрах коя си едва след обсъждането на Ловците. Второ: не исках да те подплаша, докато не науча какво целиш – той замълча и зачака тя да отговори. Когато не го направи, той добави: – Каква е целта ти?

– Аз... ти... – Проклятие! Какво да му каже? – Дължиш ми услуга. Аз спасих приятеля ти и те освободих от проклятието му. – Ето. Рационално и вярно. Надяваше се това да измести въпроса за нейните мотиви.

– Аха. – Той кимна и раменете му се сковаха. – Сега всичко си идва на мястото. Дошла си за отплата.

– Ами, не. – Това щеше да спаси гордостта ù, но тя внезапно осъзна,че не иска той да мисли, че тя раздава целувки толкова лесно. – Още не.

Веждите му се свиха.

– Но ти току-що каза...

– Знам какво казах.

– Тогава защо дойде? Защо ме дебнеш всеки един момент?

Тя прехапа езика си от безсилие. Но нямаше време да отговори, защото Рейес, Парис и Гидиън се бяха приближили. И тримата се мръщеха. Дали не мислеха да я сграбчат и да я задържат неподвижна?

Вместо да отговори на Лушън, тя се нахвърли на мъжете.

– Какво? Не си спомням да съм ви канила да участвате в разговора.

– Ти си Аня? – Рейес я огледа от горе до долу и отвращението му беше явно.

Отвращение? Той трябваше да е благодарен! Не беше ли го освободила тя от проклятието, което го караше да намушква най-добрия си приятел всяка нощ? Да, по дяволите. Беше. Но изражението му беше от тези, които тя познаваше добре и които винаги я караха да настръхне. Заради влюбчивото минало на майка ù и широко разпространеното очакване, че Аня ще поеме по пътя ù, всеки гръцки бог в Олимп беше излъчвал това отвращение към нея в едно или друго време.

В началото Аня беше наранена от самодоволното им презрение. И няколкостотин години се беше опитвала да е добро момиче. Обличаше се като шибана монахиня, говореше само когато я заговаряха и държеше погледа си забит в земята. Някак дори беше потъпкала отчаяната си нужда от анархия и бедствия. Само за да заслужи уважението на същества, които никога нямаше да гледат на нея като на нещо повече от курва.

Един съдбовен ден се беше прибрала у дома от глупава тренировка за богини разплакана, защото се беше усмихнала на Арес, а онази кучка Артемида я беше нарекла уличница. Дисномия я беше дръпнала настрани. „Каквото и да правиш, както и да се държиш, те ще те съдят сурово – беше казала богинята. – Но всички ние трябва да сме верни на собствената си природа. Ако се държиш като някой друг, а не като себе си, си причиняваш само болка и дори изглежда, че се срамуваш от това коя си и какво си. Другите ще подхранват този срам и скоро ти ще бъдеш единствено това. Ти си чудесно същество, Аня. Гордей се с това коя си! Аз се гордея.“

От тогава насетне Аня се обличаше толкова секси, колкото искаше, говореше когато и както искаше и отказваше да гледа в краката си, освен за да се възхищава на високите си токчета. Вече не отричаше нуждата си от безредие. Надменен начин да каже „майната ви“ на тези, които я отхвърляха, да, но по-важното – тя се харесваше.

Повече никога нямаше да се срамува.

– Наистина е... интересно да те видя в плът и кръв след цялото проучване за теб, което направих напоследък. Ти си дъщеря на Дисномия – продължи Рейес. – Ти си второстепенна богиня на Анархията.

– Няма нищо второстепенно в мен. – Второстепенна значеше маловажна, а тя беше точно толкова важна, колкото другите „по-висши“ същества, по дяволите. Но след като никой не знаеше кой е баща ù (е, тя вече знаеше), тя беше понижена до такава. – Но да, богиня съм! – Тя вдигна брадичка, без да показва никаква емоция.

– Нощта, когато ни се представи и спаси живота на Ашлин, ти ни каза, че не си – възрази Лушън. – Обясни ни, че си просто безсмъртна.

Тя сви рамене. Толкова мразеше боговете, че рядко използваше титлата.

– Излъгах. Често го правя. Това е част от чара ми, не мислите ли?

Никой не отговори. Естествено.

– Някога бяхме воини на боговете и живеехме в небесата, както сигурно знаеш – каза Рейес, сякаш тя не беше проговорила. – Аз не те помня.

– Може да не съм била родена още, умнико.

В тъмните му очи проблясна раздразнение, но той продължи спокойно.

– Както ти казах, след появяването ти преди седмици, търся информация за теб и събирам всичко, което мога. Много отдавна си била затворена за убийството на невинен мъж. После, около сто години след затварянето ти, боговете най-после се разбрали какво е най-подходящото наказание за теб. Преди да могат да изпълнят присъдата обаче, ти си направила нещо, което никой друг безсмъртен не е успявал да направи. Избягала си.

Тя не се опита да отрече.

– Проучването ти е точно. В по-голямата си част.

– Легендата твърди, че си заразила пазителя на Тартар с някаква болест, защото незабавно след като си избягала, той е отслабнал и е изгубил паметта си. На всеки ъгъл били поставени пазачи, за да усилят сигурността, защото боговете се страхували, че затворът зависи от силата на пазача му. С времето стените наистина започнали да се трошат и напукват, което накрая довело до бягството на Титаните.

Щеше да обвини нея за това, нали? Очите ù се присвиха.

– Работата с легендите – каза тя равнодушно, – е в това, че истината често е изопачена, за да обясни неща, които смъртните не могат да разберат. Странно, че вие, обект на толкова много легенди, не го знаете.

– Скрила си се тук, сред хората – каза Рейес, пренебрегвайки я. Отново. – Но не си била доволна да живееш мирно дори тогава. Започнала си войни, откраднала си оръжие, дори кораби. Причинила си огромни пожари и други катастрофи, които на свой ред довели до масова паника и бунтове сред хората и стотици са били затворени.

По лицето ù плъзна топлина. Да, тя беше направила тези неща. Когато за първи път дойде на земята, не знаеше как да контролира бунтарската си природа. Боговете бяха в състояние да се предпазят от нея, но не и хората. Освен това тя беше почти... подивяла от годините в затвора. Един прост коментар от нейна страна водеше до анархия. Ставаше причина за началото на кървава вражда между кланове. Само една нейна поява в двора (може би, за да се посмее на управниците и техните правила) беше накарала верни рицари да опитат да убият краля си.

Колкото до пожарите... Е, нещо вътре в нея я беше принудило „случайно“ да изпусне факлите и да гледа как пламъците танцуват. А кражбите... тя не беше в състояние да се бори с гласа в главата си, който шепнеше: „Вземи го! Никой няма да разбере.“

Накрая беше научила, че ако подхранва потребността си от безредие с дреболии – незначителни кражби, безобидни лъжи и случайни улични сбивания, огромните бедствия можеше да бъдат избегнати.

– Аз също си написах домашното – каза тя тихо. – Не унищожавахте ли и вие някога градове и не убивахте ли невинни?

Сега Рейес се изчерви.

– Ти не си същият мъж, който си бил преди, както и аз не съм... – Преди да довърши изречението, около тях внезапно зафуча вятър, свистящ и суров. Аня примигна срещу него, объркана само за миг. – Проклятие! – изплю тя, като знаеше какво ще последва.

Воините замръзнаха на място, когато времето спря да съществува за тях. Силата беше по-висша от самите тях. Дори Лушън, който внимателно наблюдаваше размяната на реплики с Рейес, се превърна в жив камък.

По дяволите, тя също.

„О, не, не, не!“, помисли тя и с тези думи невидимите решетки на затвора паднаха от нея като листа от зимно дърво. Никой и нищо не можеха да я държат като затворничка. Вече не. Баща ù се беше погрижил за това.

Аня отиде до Лушън, за да се опита да го освободи (тя не знаеше защо, след това, което той каза за нея), но вятърът спря така внезапно, както се беше появил. Устата ù пресъхна, а сърцето ù започна несигурно танго в гърдите ù. Кронос, който беше превзел небесния трон едва преди няколко месеца, ù беше наложил нови правила, нови желания и нови наказания, щеше да пристигне.

Беше я намерил.

Шибано готино. Когато пред нея се появи ярка синя светлина, която прогони мрака и която бръмчеше от невъобразима сила, тя се пренесе далеч. Остави Лушън с чувство на съжаление и отнесе вкуса и спомена за целувката им със себе си.

ВТОРА ГЛАВА

Над Лушън се беше спуснала черна мъгла, която беше сковала ума му върху една едничка мисъл: Аня.

Той беше по средата на разговор с нея, като се опитваше да забрави колко перфектно му пасваше тя, колко остро като бръснач беше желанието му към нея и как в твърде кратките минути, докато тя беше в прегръдките му, той беше готов да предаде всички, които познаваше, за малко повече време с нея.

Никоя целувка не му беше въздействала толкова силно преди. Дори демонът беше мъркал в главата му. Мъркал. Като опитомена домашна котка. Такова нещо никога не се беше случвало и Лушън не разбираше защо се случи тази вечер.

Сигурно му имаше нещо.

Защо иначе когато каза, че Аня не значи нищо, че е нищо, това едва не го уби? Но се налагаше да го каже. За нейно добро и за негово собствено. Такава потребност беше опасна. А да я признае, беше смъртоносно за прочутия му самоконтрол и контрол.

Контрол. Щеше да изсумти, ако беше способен на движение. Очевидно нямаше никакъв контрол с тази жена.

Защо се беше престорила, че го иска? Защо го беше целунала така, сякаш щеше да умре без неговия език? Жените не копнееха за него така. Вече не. Той знаеше това по-добре от всеки. Но Аня на практика го беше умолявала за още.

А сега той не можеше да изтрие образа ù от главата си. Тя беше с перфектна височина, перфектно пакостливо лице и перфектна бяла кожа – гладка и блестяща, еротична. Беше си представил как обхожда всеки сантиметър от нея с езика си.

Гърдите ù почти се изливаха от небесносиния корсет, който носеше, а възхитителните ù бедра бяха изложени на показ, благодарение на черната минипола и черните ботуши с висок ток.

Косата ù беше толкова светла, сякаш беше снежна буря и падаше на вълни по гърба ù. Очите ù бяха големи и в същия небесносин цвят като корсета. Чип нос. Пълни и червени устни, създадени за целувки. Прави бели зъби. Тя излъчваше порочност и удоволствие. Тя би оживяла бляскаво във всяка мъжка фантазия.

Всъщност, той не беше в състояние да я изтрие от ума си, откакто беше влязла в живота им преди няколко седмици и беше спасила Ашлин. Тогава не беше разкрила сочната си красота, но ягодовият ù аромат го беше белязал.

Сега, след като я беше вкусил, Лушън усещаше как сърцето му препуска в гърдите, а дъхът прогаря гърлото му. Беше изпитал същото усещане, когато зърваше приятелите си Мадокс и Ашлин заедно да си гукат и да се прегръщат, сякаш се страхуваха да се пуснат.

Мъглата неочаквано се вдигна, освобождавайки ума и тялото му и той видя, че все още е навън. Аня беше изчезнала, а приятелите му изглеждаха замръзнали около него. Очите му се присвиха, когато посегна нагоре и сви пръсти около една от камите, прикачени на гърба му. Какво ставаше?

– Рейес? – никакъв отговор. Дори трепване на клепач. – Гидиън? Парис?

Нищо.

В сенките имаше движение. Лушън изтегли оръжието бавно и зачака. Беше готов да направи каквото е необходимо. Но една мисъл се плъзна в ума му. Аня можеше да вземе ножовете му и да ги използва срещу него, а той нямаше и да разбере. Нямаше да му пука. Беше твърде погълнат от нея. Но не ги беше взела. Което значеше, че тя наистина не искаше да го рани или убие.

Той отново се зачуди защо беше отишла при него.

– Здравей, Смърт! – каза застрашително звучащ мъж. Никой не се появи, но оръжието беше изтръгнато от ръката на Лушън и запратено на земята. – Знаеш ли кой съм аз?

Лушън не си позволи да изрази никаква външна реакция, но през него плъзна страх, който заличи всички други емоции. Не беше чувал този глас преди, но знаеше на кого принадлежи. Дълбоко в себе си знаеше.

– Господарю Титан! – каза той. Не много отдавна Лушън щеше да приветства проявеното внимание от този бог. Сега знаеше по-добре.

Аерон, пазител на Ярост, беше получил такова внимание преди месец. Беше му заповядано да убие четири жени. Титаните бяха отказали да разкрият защо. Аерон беше отхвърлил тази заповед и сега беше неволен гост на тъмницата на Повелителите. Беше заплаха за себе си и за света. Жажда за кръв поглъщаше воина всяка минута от всеки ден.

Лушън не можеше да понесе, че приятелят му е доведен до такова животинско състояние. Още по-лошо. Той мразеше растящото чувство на безпомощност, което го обземаше при мисълта, че колкото и силен да беше, не можеше да направи нищо. И всичко това се дължеше на съществото, което се материализираше сега пред него.

– С какво заслужих тази... чест? – попита той.

Плавно Кронос пристъпи в лъч кехлибарена светлина. Имаше гъста сива коса и сива брада. Дълъг ленен хитон обвиваше високото му слабо тяло. Дрехата беше толкова добре изтъкана, че приличаше на копринена. Очите му бяха като тъмни бездънни езера.

В лявата си ръка държеше черната Коса на Смърт – оръжие, което Лушън мечтаеше да грабне и да използва срещу жестокия бог, защото то можеше да отсече главата на безсмъртен за миг. Като превъплъщение на Смърт Косата и без това трябваше да принадлежи на него, но беше изчезнала, когато Кронос беше затворен. Лушън се чудеше как той беше успял да я намери и дали можеше да намери и кутията на Пандора толкова лесно.

– Не ми харесва тонът ти – отвърна кралят най-накрая, измамно спокоен. Този тембър Лушън познаваше добре, защото сам го използваше, докато се опитваше да постави под контрол емоциите си.

– Моите извинения! – Копеле. Въпреки оръжието Кронос не изглеждаше достатъчно могъщ, за да избяга от Тартар и да свали предишния цар Зевс. Но го беше направил. С жестокост и коварство, доказвайки отвъд всяко съмнение, че не е някой, на когото да се опълчват.

– Срещна дивата и неуловима Аня – гласът на бога се понесе през нощта като тих шепот, но все пак излъчваше мощ толкова силно, че можеше да повали цяла армия.

Страхът на Лушън се усили стократно.

– Да. Срещнах я.

– Целуна я.

Ръцете му се свиха при опиянението от спомена, от ярост, че страстният момент е бил наблюдаван от това омразно същество. „Спокойно!“

– Да.

Кронос се плъзна към него, тих като нощта.

– Тя някак успява да ми се измъкне от много седмици. Обаче търси теб. Защо го прави, как мислиш?

– Честно казано, не знам. – И наистина не знаеше. Все още не виждаше смисъл от оказаното от нея внимание. Жарта в целувката ù сигурно беше фалшива. И все пак беше успяла да го изгори – него, душата му и демона.

– Няма значение. – Богът застана пред него и спря, за да се вгледа дълбоко в очите му. Кронос дори миришеше на мощ. – Сега ще я убиеш.

При това изявление демонът Смърт разтърси ума на Лушън, но този път Лушън не беше сигурен дали демонът го прави от нетърпение, или от негодувание.

– Да я убия?

– Изглеждаш изненадан?! – Богът най-после отмести очи от Лушън и мина край него, сякаш разговорът беше свършил.

Въпреки че беше съвсем слабо докосване, Лушън беше изблъскан назад, сякаш беше ударен от кола. Мускулите му се свиха, а дробовете му се сплескаха. Когато се изправи, опитвайки се да си поеме въздух, той се извъртя. Кронос вървеше в мрака и скоро щеше да изчезне.

– С ваше позволение – извика той, – може ли да попитам защо я искате... мъртва?

Богът отговори, без да се обръща:

– Тя е Анархия. Беда за всички, които я срещнат. Това трябва да е достатъчна причина. Трябва да ми благодариш за тази чест.

Да му благодари? Лушън стисна зъби, за да не каже това, което мислеше. Повече от всякога искаше да отсече главата на бога. Но остана на място, защото знаеше колко жестоко може да бъде неговото възмездие. Той, Рейес и Мадокс едва се бяха освободили от древното проклятие, в което Рейес беше принуден да намушква Мадокс всяка нощ, а Лушън беше заставен да придружава душата на падналия воин до ада.

Смъртното проклятие им беше дар от гърците, след като Мадокс по невнимание беше убил Пандора. Колко ли по-лошо щеше да е наказанието на Титаните, ако Лушън убие техния цар?

На Лушън не му пукаше какво щяха да направят с него, но се страхуваше за приятелите си. Те вече бяха изтърпели повече мъчения, отколкото някой би трябвало да изтърпи за сто живота.

Но въпреки всичко произнесе:

– Не желая да извърша това деяние.

„Няма.“ Да унищожи красивата Аня, щеше да е проклятие само по себе си, подозираше той.

Не видя Кронос да се движи, но богът беше пред лицето му за един миг. Тези ярки неземни очи пронизваха Лушън като меч, докато ръката му се протягаше, а Косата се носеше пред врата на Рейес.

– Колкото и дълго да отнеме, войниче, каквото и да трябва да направиш, но ще ми донесеш нейното мъртво тяло. Ако не изпълниш заповедта ми, ти и тези, които обичаш, ще страдате.

Богът изчезна в заслепяваща синя светлина толкова бързо, колкото се беше появил и светът отново се задвижи, сякаш никога не беше спирал. Лушън не можеше да си поеме въздух. Едно леко движение на китката и Кронос можеше – щеше – да отреже главата на Рейес.

– Какво, по дяволите? – изръмжа Рейес и се огледа. – Къде отиде тя?

– Ей сега беше тук. – Парис се завъртя в кръг и огледа района, стиснал камата си.

„Ти и тези, които обичаш, ще страдате“, беше казал кралят. Не хвалба. Абсолютна истина. Лушън сви юмруци и преглътна надигналата се горчилка.

– Да се връщаме вътре и да се насладим на остатъка от вечерта! – успя да каже той. Трябваше му време да помисли.

– Хей, чакай малко! – започна Парис.

– Не – каза Лушън и поклати глава. – Няма повече да говорим за това.

Те го гледаха втренчено и в мълчание. Накрая всеки от тях кимна. Той не спомена посещението на бога, нито изчезването на Аня, докато крачеше покрай тях. Не спомена Кронос или Аня, докато влизаха в клуба. Не ги спомена и когато мъжете се пръснаха в различни посоки, въпреки че погледите им се задържаха на него озадачено.

Когато Рейес опита да мине покрай него, Лушън протегна ръка и го спря.

Рейес спря и го изгледа объркано.

Лушън посочи с брадичка към масата в дъното, която беше заемал преди. Рейес кимна разбиращо и двамата се отправиха към нея и седнаха.

– Изплюй камъчето! – каза Рейес, наведе се и се загледа към дансинга така небрежно, сякаш само обсъждаха времето.

– Ти проучваш Аня. Кого е убила, за да заслужи затвор? Защо го е убила?

Музиката пулсираше сякаш в подигравателен ритъм. Светлините играеха по бронзовата кожа на Рейес и в тъмните му като нощ очи. Той сви рамене.

– Свитъците, които прочетох, не споменаваха защо, само кого. Аяс.

– Помня го – Лушън никога не беше харесвал арогантното копеле. – Вероятно си го е заслужил.

– Когато го е убила, той е бил капитан на Безсмъртната стража. Предполагам, че Аня е причинила някакво бедствие, Аяс е трябвало да я арестува и са се сбили.

Лушън примигна от изненада. Самодоволният егоистичен Аяс е заел мястото му? Преди да отвори кутията на Пандора, Лушън беше капитан, пазител на мира и защитник на краля на боговете. Но след като демонът се беше приютил в него, той вече не беше подходящ и постът му беше отнет. После той и воините, които му бяха помогнали да открадне кутията, бяха пропъдени от небесата завинаги.

– Чудя се дали тя няма намерение да рани или убие теб – каза Рейес безцеремонно.

Вероятно, но тя беше имала възможност да го направи тази вечер и не се беше възползвала. Той щеше да го е заслужил, обаче. Нямаше никакво съмнение. Когато за първи път бяха дошли на земята, той и приятелите му бяха причинили мрак и унищожение, болка и нещастие. Не можеха да контролират демоните си и бяха убивали безразборно, унищожавайки домове и семейства, бяха докарвали глад и болести.

Докато се научи да сдържа своята по-заплашителна половина, вече беше твърде късно. Ловците вече се бяха вдигнали и бяха започнали да се бият с тях. По онова време той не ги обвиняваше, дори чувстваше, че заслужава техния гняв. После тези Ловци бяха убили Баден, пазителя на Подозрение и брат на Лушън по стечение на обстоятелствата. Загубата го беше опустошила и го беше разтърсила за цял живот.

Лушън беше разбрал, че причините на Ловците вече нямат значение и беше помогнал да избият виновните за смъртта на Баден. Но след това беше поискал мир. Сладък мир. Някои от воините обаче не бяха пожелали да се оттеглят. Те бяха решили да унищожат всички Ловци.

Затова Лушън и петима други воини се бяха преместили в Будапеща, където бяха живели без война стотици години. Преди няколко седмици останалите шестима Повелители бяха пристигнали в града по петите на Ловци, които бяха решени да изтрият Лушън и мъжете му от лицето на света веднъж завинаги. И кръвната вражда беше пламнала отново. Този път нямаше да има бягство. Той вече не искаше да бяга. Те нямаше да получат мир, докато Ловците не бъдеха унищожени напълно.

– Какво още научи за Аня? – попита той Рейес.

Воинът сви рамене.

– Както споменах отвън, тя е единствената дъщеря на Дисномия.

– Дисномия? – Лушън прокара два пръста по брадичката си. – Не я помня.

– Тя е богинята на Беззаконието и най-руганата безсмъртна сред гърците. Спала е с всеки мъж, независимо дали е женен или не. Никой дори не знае кой е бащата на Аня.

– И няма подозрения?

– Как би могло да има, когато майка ù е имала по няколко различни любовника всеки ден?

Мисълта за Аня, която следва стъпките на майка си и приема множество мъже в леглото си, разгневи Лушън. Той не искаше да я желае, но въпреки това копнееше за нея. Отчаяно. Искаше я. Наистина се беше опитал да ù устои. И щеше да успее, но после осъзна коя е и разбра, че е безсмъртна. Беше помислил: „Тя не може да умре. За разлика от смъртните, не може да ми бъда отнета, ако ù се отдам. Никога няма да се наложи да взема душата ù.“

Какъв глупак беше. Трябваше да се досети. Той беше Смърт. Всеки можеше да умре. Той и приятелите му. Бог или богиня. Лушън виждаше повече загуби за един ден, отколкото другите понасяха за цял живот.

– Изненада ме – каза Рейес, – че такава жена може да създаде дъщеря, която толкова прилича на ангел. Трудно е да повярвам, че красивата Аня всъщност е порочна.

Нейната усмивка наистина беше греховна. Възхитително греховна. Но жената, която беше държал в обятията си, не изглеждаше зла. Сладка – да. Забавна – напълно. Шокиращо уязвима и изпълнена с желание да го има.

Защо го беше целунала? Той отново се зачуди. Въпросът и липсата на отговор го тормозеха. Защо дори беше танцувала с него? С него? Беше ли искала нещо от него? Или той беше само предизвикателство за нея? Някого, когото да прелъсти и пороби, а после да изостави заради някой по-привлекателен и да се смее на наивността на грозния мъж през цялото време?

Кръвта на Лушън се смрази от тази идея. „Не мисли така! Само ще се измъчваш.“ Тогава какво трябваше да мисли? За смъртта ù? Богове, той не беше сигурен, че може да го направи.

Той ù дължеше услуга, защото тя му беше помогнала преди няколко седмици. Как можеше да убие жена, на която беше задължен? Как би могъл да убие жена, която беше целувал? Отново? Той стисна коленете си, като се опита да усмири внезапния приток на мрак, който течеше през него.

– Какво още знаеш за нея? Със сигурност има още нещо.

Рейес отново сви рамене нехайно.

– Аня е прокълната по някакъв начин, но няма и намек за това какво е проклятието ù.

Прокълната? Откритието го шокира и ядоса. Дали тя страдаше заради това? И защо се интересуваше толкова?

– Някъде споменава ли се кой е отговорен за проклятието?

– Темида, богинята на Правосъдието. Тя е Титан, но е предала своите, за да помогне на гърците, когато те претендираха за небесния трон.

Лушън си спомни богинята, но образът в главата му беше замъглен. Висока, тъмнокоса и стройна. Аристократично лице и ръце с фини кости, които пърхаха, докато говореше. В някои дни беше нежна, в други непоносимо сурова.

– Какво си спомняш за Темида?

– Само че беше жена на Тартар – пазача на затвора.

Лушън се намръщи.

– Вероятно е прокълнала Аня, за да я накаже за това, че е наранила Тартар, за да избяга?

Рейес поклати глава.

– Ако датировката на свитъците е вярна, проклятието е дошло преди затварянето на Аня. – Той цъкна с език. – Може би Аня е точно като майка си. Може би е спала с Тартар и е вбесила богинята. Нали затова повечето жени желаят зло на другите жени?

Подозрението не допадна на Лушън. Той потри с ръка лицето си. Белезите бяха толкова грапави, че ожулиха дланта му. „Дали са одраскали Аня?“ – внезапно се зачуди той. Под увредената тъкан бузите му се сгорещиха от унижение. Тя вероятно беше свикнала на гладко съвършенство у мъжете си и щеше да го запомни като грозния воин, който беше възпалил красивата ù кожа.

Рейес прокара пръст по една от празните чаши, поставени върху масата.

– Не ми харесва, че сме ù задължени. Не ми харесва, че тя дойде в клуба. Както казах по-рано, Аня оставя следа от разрушение и хаос навсякъде, където отиде.

– Ние също оставяме следа от разрушение и хаос навсякъде, където отидем.

– Преди, но никога не сме се наслаждавали на това. Тя се усмихваше, докато те прелъстяваше. – Рейес се намръщи. – Видях погледа ти. Ти я гледаше така, както аз гледах Даника.

Даника. Една от човешките жени, които Аерон трябваше да убие. Рейес я иска повече, отколкото би искал да поеме следващия си дъх, подозираше Лушън, но беше принуден да я пусне, с надеждата да я спаси от жестокостта на боговете. Лушън подозираше, че воинът съжалява за решението си и че иска да я пази отблизо и лично.

„Какво ще правя?“ Лушън знаеше какво иска да направи. Да забрави Аня и да пренебрегне заповедта на Кронос, както беше направил Аерон. Но ако пренебрегне царя на боговете, щеше да си изпроси наказание. Както се беше случило с Аерон. Приятелят му не можеше да издържа повече. В това Лушън беше сигурен. Всички те вече бяха на ръба между доброто и злото. Още малко и щяха да паднат, да се отдадат на демоните си и да спрат да се борят с постоянния порив да унищожават.

Лушън въздъхна. Проклети богове. Божествената заповед беше дошла във възможно най-лошия момент. Кутията на Пандора беше някъде там, скрита. Заплаха за тяхното съществуване. Ако някой Ловец я намереше, преди тях, демонът можеше да бъде изтръгнат от него, което щеше да го убие, защото мъж и демон бяха сложно обвързани.

Лушън нямаше нищо против мисълта за собствената си смърт, но отказваше да позволи братята му да бъдат убити. Чувстваше се отговорен за тях. Ако не беше отворил кутията, за да отмъсти за наранената си гордост, защото не беше избран да я пази, мъжете му нямаше да бъдат принудени да подслоняват демони в телата си.

Той нямаше да унищожи живота им – живот, на който някога се бяха наслаждавали като елитни воини на гърците. Безгрижни, нехайни. Дори щастливи.

Отново въздъхна. За да предпази приятелите си от още болка, той щеше да убие Аня, както му беше заповядано. Лушън взе това решение с болезнено съжаление. Но първо трябва да открие богинята. Което значеше, че отново ще бъде близо до нея.

Мисълта да види Аня още веднъж, да подуши ягодовия ù аромат, да погали меката ù кожа го изтезаваше. Дори преди цяла вечност, когато се беше влюбил силно в смъртна жена – Марая, и тя също се беше влюбила в него, той не я беше желал така. Чувството беше като гореща болка, която заливаше всеки сантиметър от тялото му и отказваше да се махне.

Марая... сладката невинна Марая. Жената, на която беше дал сърцето си скоро след като се научи да контролира демона си. Дотогава беше живял на земята сто (двеста?) години. Времето изглежда не съществуваше. Всеки ден беше като останалите. После беше срещнал Марая и животът отново беше придобил смисъл. Беше копнял за нещо добро, за нещо чисто, което да изтрие мрака.

Тя беше слънчева светлина в неговата нощ, ярка свещ в безмилостния му мрак и той се беше надявал да прекара цяла вечност да я боготвори. Но твърде скоро я порази болест. Смърт незабавно беше разбрал, че тя няма да оцелее. Лушън трябваше да вземе душата ù в онзи момент, но не беше в състояние да го направи.

Болестта обезобразяваше тялото ù седмици наред, унищожаваше я част по част. Колкото по-дълго чакаше той, надявайки се тя да оздравее, толкова повече страдаше тя. Към края плачеше, крещеше и се молеше за смърт. С разбито сърце, знаейки, че повече никога няма да бъдат отново заедно, той най-накрая се беше пречупил и беше изпълнил дълга си.

Това беше нощта, когато се сдоби с белезите.

Лушън се беше нарязал на ивици с отровен нож. Всеки път, щом раните се опитваха да заздравеят, той се беше молил за белези и се беше рязал отново. И отново. Дори се беше горил, докато накрая кожата спря да се подновява. В скръбта си той се беше надявал никоя жена да не го доближи отново и той никога да не страда от загубата на любима.

Никога не беше съжалявал за действието си. Досега. Беше провалил всеки шанс да бъде мъж, когото Аня наистина да желае. Жена, толкова физически съвършена, колкото беше тя, заслужаваше също толкова съвършен мъж. Той се намръщи. Защо мислеше за това? Тя трябваше да умре. Желание от чиято и да е страна само щеше да усложни нещата. Тоест, да ги усложни още повече.

Образът на Аня отново се появи в ума му и погълна мислите му. Лицето ù беше чувствен пир, а тялото ù сексуален наркотик. Като мъж той виеше от ярост при мисълта да я унищожи. Като безсмъртен воин... е, той също виеше.

Вероятно можеше да убеди Кронос да отмени заповедта си. Вероятно... Лушън изсумтя. Не. Това нямаше да подейства. Да се опитва да се пазари с Кронос, беше по-глупаво, отколкото да не изпълни заповедта. Кралят на боговете само щеше да му нареди да направи нещо по-лошо.

Проклятие! Защо Кронос я искаше мъртва? Какво беше направила?

Дали не го беше отхвърлила заради друг?

Лушън пренебрегна ревността и собственическото чувство, които се бяха загнездили в съзнанието му. Игнорира звънтенето „моя“ в ушите си.

– Чакам – каза Рейес, нахлувайки в мислите му.

Лушън примигна и се опита да не мисли за това.

– Какво?

– Да ми кажеш какво стана там навън.

– Нищо не е станало – излъга той с равен тон. Мразеше да лъже, но се налагаше.

Рейес поклати глава.

– Устните ти още са подути и разранени от целувката. Косата ти е разрошена от нейните пръсти. Ти застана пред нея, когато искахме да я хванем, и тя изчезна. Нищо не било станало? Помисли пак!

Рейес имаше достатъчно тревоги, за да носи и бремето на Лушън.

– Кажи на другите, че ще се срещнем в Гърция! Няма да пътувам с тях, както планирахме.

– Какво? – Рейес се намръщи. – Защо?

– Наредено ми беше да взема една душа – беше единственото, което Лушън каза.

– Да вземеш душа. Не просто да я придружиш до рая или до ада? Не разбирам.

Лушън кимна.

– Няма нужда да разбираш.

– Знаеш, че мразя, когато станеш потаен. Кажи ми чия и защо?

– Има ли значение? Душата си е душа и изходът е същият, независимо от причината. Смърт. – Лушън тупна Рейес по рамото и се изправи на крака. Преди воинът да изрече друга дума, Лушън излезе от клуба и не спря, докато не стигна до мястото, където беше целувал (и загубил) Аня.

В съзнанието си той почти пресъздаваше всичко –можеше да чуе стенанията ù. Почти можеше да усети как ноктите ù се забиват в гърба му и как бедрата ù се блъскат във възбудения му член. Ерекция, която не беше спаднала. Въпреки всичко.

Страстното желание все още дращеше в него, но той го игнорира и затвори дясното си око. Изучавайки мястото със синьото (духовното) око, той видя дъга от блестящи ефирни цветове. Чрез тези цветове той можеше да възстанови всяко деяние, което се беше случило тук, всяка емоция, която посетителите бяха почувствали. Понякога можеше дори да определи точно кой какво беше направил.

Беше го правил безброй пъти преди и сега лесно отдели от плявата това, което му беше нужно, и намери следите от последната активност. Там до скоро издигнатите и боядисани дъски на чисто новата сграда имаше искрящи звезди от страст.

Целувката.

В духовния свят страстта на Аня се виждаше като пламтящо розово. Истинска. Неподправена, както, макар и с колебание, беше допуснал. Тази розова следа блестеше заслепително, за разлика от всичко, което някога беше виждал. Наистина ли го беше желала тогава? Възможно ли беше същество, толкова съвършено физически, да намира него за достоен? Това не изглеждаше много вероятно, но доказателството грееше към него като пътека към спасителен заслон насред буря.

Стомахът му се сви и той целият пламна. Искаше отново да опита вкуса ù. Гърдите му се стегнаха от остра болка и сърцето му затуптя силно. О, как искаше да държи тези гърди в ръцете си отново и да усеща как зърната се втвърдяват в дланите му. Да потопи два пръста във влажната ù сърцевина и да ги плъзга навътре и навън, първо бавно, после по-бързо и по-бързо. Тя щеше да свърши и може би дори да моли за още. Лушън изстена.

„Тя трябва да умре от твоята ръка. Не забравяй!“

Сякаш можеше, помисли той и сви юмруци.

– Къде си отишла? – промърмори той и проследи искрите на мястото, на което беше стояла тя, когато сякаш нещо го блъсна. Към него примигна синьо. Тъга. Тя е била тъжна? Защото той каза, че тя няма значение? Знанието го изпълни с вина.

Той проучи цветовете по-внимателно. Преплетено в синьото имаше ярко пулсиращо червено. Сигурно беше засегнал чувствата ù и това трябва да я беше ядосало. Вината се засили. В своя защита можеше да каже, че беше допуснал, че тя си играе с него, че не го иска истински. Не беше мислил, че ще я интересува дали той я иска или не.

Изненада го извънредно, че тя се интересуваше от него.

Докато продължаваше да оглежда цветовете, той откри слаба следа от бяло. Страх. Нещо я беше уплашило. Какво? Дали беше усетила Кронос? Дали го беше видяла? Дали знаеше, че той ще произнесе смъртната ù присъда?

На Лушън не му харесваше идеята тя да е уплашена.

Всеки мускул в тялото му се напрегна, докато следваше бледата следа от бяло. Той позволи на тялото си да се слее с демона на Смърт и стана просто дух, среднощна мъгла, която можеше да се пренася от едно място на друго за миг.

Лушън се стресна, когато есенцията на Аня го отведе до крепостта. До неговата стая по-точно. Явно не беше останала дълго, но изглежда беше крачила от едната страна на стаята до другата, после се беше пренесла до...

Спалнята на Мадокс и Ашлин. Лушън сви вежди от объркване. Защо тук? Двамата спяха в леглото, прегърнати и със зачервени лица от (той беше сигурен) скорошния секс маратон.

Лушън се опита да игнорира внезапния прилив на завист, преди да хване отново следата на Аня и да се пренесе...

В апартамент, който не познаваше. Лунната светлина се процеждаше вътре през процепи в черните покривала на прозорците. Беше тъмно. Дали беше все още в Будапеща? Обзавеждането беше оскъдно – протрит кафяв диван, избутан до стената, разнищен плетен стол, който можеше да намушка седящия в гърба. Без телевизор, компютър или някой от другите модерни уреди, с които Лушън беше свикнал през годините.

От съседната стая отекваше дрънченето на удрящи се една в друга ками. Той познаваше този звук доста добре. Позволи си да се пренесе там, защото знаеше, че който и да беше вътре, нямаше да може да го види.

Той стигна до вратата и зяпна от изненада. Даника, облечената жена, която Рейес желаеше страстно, хвърляше ками в чучело с човешки ръст, окачено на стената. Чучело, което изненадващо приличаше на кръстоска между Рейес и Аерон.

– Ще ме отвличате, а? – промърмори тя. Пот се стичаше по слепоочията и гърдите ù. Сивият ù потник беше прогизнал по тялото ù. Дългата ù руса опашка се беше залепила за врата ù. Тя сигурно се беше упражнявала от часове, за да изкара толкова пот в толкова студен апартамент.

Защо Аня беше дошла тук? Даника се криеше. Да я пуснат временно, беше единственият начин да дадат на смъртната жена живот, преди Аерон да я открие, както бяха заповядали боговете. И той щеше да го направи. Беше въпрос на време да избяга от тъмницата. Никой от воините не можеше да се насили да отнеме повече от свободата му, като го окове в единственото нещо, което наистина можеше да го удържи – неразрушимата верига, изкована от боговете. Така че, да – накрая Аерон щеше да избяга.

Лушън беше изкушен да разкрие присъствието си и да говори с Даника, но не го направи. Тя не пазеше добри спомени за него и нямаше да е склонна да му помогне да намери Аня. Той прокара два пръста по брадата си. Каквато и да беше целта на богинята на Анархията, тя явно се интересуваше от всичко, свързано с Повелителите.

Той беше по-объркан от всякога.

Тук нямаше отговори, само още въпроси, затова той не загуби повече време. Последва следата на Аня, която вече беше яркочервена (ядът отново се беше усилил) и се озова в...

Малък магазин. Той смяташе, че смъртните го наричат бакалия.

Веждите му се свъсиха още повече. Вече не беше в Будапеща, знаеше го, защото слънцето светеше ярко през прозорците на магазина. Множество хора се въртяха наоколо, плащаха за гориво и купуваха закуски.

Лушън излезе навън, без да бъде видян. Орда от жълти коли фучеше по близката улица, а смъртните бързаха по многолюдните тротоари. Той откри една сенчеста уличка и се материализира, без някой да види. Тласкан от любопитство, той се върна в магазина. Издрънча камбанка.

Една жена ахна, когато го видя, после бързо отмести поглед встрани. Едно дете посочи към него и беше порицано от майка си. Всички се отдръпваха от него толкова далеч, колкото можеха, без да изглеждат безочливо груби. До касата имаше опашка, която той прескочи, без да се извинява.

Никой не протестира.

Касиерът беше тийнейджър – момче, което приличаше доста на Гидиън. Синя коса, пиърсинг, татуировки. Но му липсваше дивата сила на Гидиън, докато пляскаше с дъвката си и подреждаше парите в касата. Бърз поглед към табелкта на тениската, която носеше, му осигури името на момчето.

– Денис, забелязал ли си светлокоса жена с къса черна пола...

– И леденосин едва видим потник? По дяволите, да, забелязах – довърши Денис вместо него и затвори касата. Лушън разпозна акцента. Беше в САЩ. Момчето вдигна очи към него и застина. Преглътна. – Ъ, да – гласът му потрепери. – Видях. Може ли да попитам защо?

Три емоции се сблъскаха в Лушън и никоя от тях не беше добре дошла. Ревност, че друг мъж се беше наслаждавал на вида на Аня, нетърпение, че скоро щеше да я намери, и ужас, че скоро трябваше да я убие.

– Тя говори ли с някого?

Момчето отстъпи назад и поклати глава.

– Не.

– Купи ли нещо?

Последва тежка пауза, сякаш момчето се боеше, че ще вбеси Лушън.

– Така да се каже.

Така да се каже? Когато Денис не продължи, Лушън стисна зъби и каза:

– Какво така да се каже купи тя?

– Зззащо искате да знаете? Да не сте ченге или нещо такова? Бивш съпруг?

Лушън стисна език. „Спокойно! Остани спокоен!“ Спря очите си на пребледняващия младеж, и го погледна втренчено. Миризмата на рози започна да се носи от него и да изпълва въздуха.

Денис отново преглътна, но очите му започнаха да се изцъклят.

– Зададох ти въпрос – каза тихо Лушън, – а сега искам отговор. Какво купи жената?

– Три близалки с вкус на ягоди и сметана – прозвуча като в транс отговорът. – Но тя не ги купи. Просто ги взе и си излезе. Не се опитах да я спра, кълна се.

– Покажи ми близалките!

Хората започнаха да се оплакват и да мърморят в протест срещу забавянето, но Лушън ги изгледа свирепо и те замлъкнаха. Денис остави касата и го отведе до щанда с бонбоните. Посочи полупразна кутия с близалки.

Лушън сложи в джоба си две, без да си позволи да ги подуши, както толкова силно искаше, и извади няколко банкноти. Грешна валута, но да даде на момчето нещо, беше по-добре, отколкото нищо.

– Колко ти дължа?

– От мен са. – Денис протегна ръка в престорен израз на приятелство.

Лушън искаше да накара момчето да вземе парите, но не искаше да привлича повече вниманието на всички тук. Накрая пъхна банкнотите обратно в джоба си.

– Върни се на касата! – каза той, после се извъртя, за да огледа бавно останалата част от магазина. На духовно ниво имаше милиони и милиони цветове. Да ги сортира, беше досадно, но никой не се осмели да го притесни и той най-накрая успя да отдели уникалната есенция на Аня.

Кръвта му се сгорещи.

Всичко в нея, дори незначителната мъгла, която тя оставяше след себе си, го зовеше, привличаше го. И ако не внимаваше, тя щеше да го плени. Беше толкова... обаятелна. Красива загадка.

Лушън напусна магазина и се върна в изоставената уличка, където отново се дематериализира в духовния свят. Пренесе се до следващото местоположение на Аня...

И я намери в парк. Най-после.

Докато я гледаше, острата болка отново сряза гърдите му и внезапно му стана трудно да диша.

В момента Аня изглеждаше спокойна, изобщо не приличаше на изкусителката в клуба. Седеше на една люлка и слънцето я къпеше в златен ореол. Люлееше се леко напред и назад.

Изглеждаше унесена в мисли. Беше облегнала глава на веригата, която държеше люлката за лоста. Копринената сребриста коса падаше по ръцете ù и галеше палавото ù лице на всеки няколко секунди.

Лушън беше поразен от почти неумолимия порив да я вземе в ръцете си и просто да я държи.

Дали някоя жена е изглеждала някога толкова уязвима? Дали някоя жена е изглеждала толкова самотна? Аня ближеше една от близалките, които беше откраднала. Розовият връх на езика ù се стрелна навън, обикаляйки розовата близалка. Членът му се втвърди при гледката. „Не. Никакви такива!“ Но заповедта не можа да намали желанието му.

Колкото и време да отнеме, каквото и да трябва да направиш, но ми донеси тялото ù! – беше казал Кронос. – Или ти и всички, които обичаш, ще страдате...

Лушън усети искра на гняв да минава през него, но бързо се успокои. Без гняв. Без емоции. Той беше Смърт. Точно сега нямаше друга цел. Емоциите само щяха да го затруднят.

Колкото и време да отнеме... Гласът на Кронос отново отекна в ума му.

За миг, само за миг, Лушън се забавлява с възможността тази задача да му отнеме много време. Цяла вечност. „Знаеш какво става, когато се колебаеш. Този, който е предопределен да умре, страда от много по-лоша съдба, отколкото първоначално е предвидено. Направи го! Приятелите ти също ще страдат от много по-лоша съдба.“

Лушън се материализира и решително пристъпи напред. Под ботушите му изскърца чакъл и Аня повдигна рязко главата си. Погледите им моментално се срещнаха. Кристалните ù очи се разшириха, изпълнени с толкова наситена страст и с такъв копнеж, че сякаш го призоваваха.

Отвори уста от огромна изненада и шок, когато скочи на крака.

– Лушън!

Сладостта на гласа ù се смеси с аромата на ягоди и сметана, който излъчваше. Тялото му се напрегна, а решителността му отслабна. Отново. „Остани силен, проклет да си!“

Без да осъзнава в каква опасност се намира, тя остана на място, все още взирайки се в него през гъстия щит на миглите си.

– Как ме намери?

– Винаги ще бъда в състояние да те намирам – предупреди той, отговаряйки ù половинчато.

Тя го огледа така страстно, че Лушън помисли, че може би мислено съблича дрехите му. Жените просто не го гледаха така. Вече не. А това, че тя го правеше... Той трудно се сдържаше да бъде на разстояние от нея и да контролира реакциите си. Ставаше все по-твърд с всяка изминала секунда.

– Значи си дошъл да довършим това, което започнахме, нали, Цветенце? – Тя изглеждаше нетърпелива.

– Не – каза с равен тон. „Няма друг начин. Трябва да свършиш деянието.“

Сочните ù червени устни се нацупиха.

– Тогава защо... – Тя ахна и сложи едната си ръка на извития си хълбок. – Да не си дошъл да ме обидиш още повече? Защото трябва да знаеш, че няма да го понеса. Аз не съм маловажна.

О, да, беше я засегнал силно и знанието отново го изпълни с вина. Глупаво беше да изпитва вина, когато беше дошъл да я рани безвъзвратно, но емоцията беше твърде силна, за да се бори с нея.

– Не за това дойдох – каза той и този път добави: – Съжалявам, Аня, дойдох, за да те убия.

ТРЕТА ГЛАВА

Дойдох, за да те убия.

Думите отекваха в ума на Аня като сурово обещание, което тя не можеше да накара да утихне. Лушън никога не се шегуваше. Тя го знаеше добре. Беше го наблюдавала през всички тези седмици, без да види и една усмивка или да чуе намек за хумор да излиза от деликатните му устни. Още повече, че духът на Смърт се излъчваше от него сега – скелетна маска, която блестеше под кожата на Лушън.

Ароматът на рози изпълни въздуха почти хипнотизиращо и сякаш я умоляваше да направи всичко, което той поиска. Дори да умре.

Сърцето ù прескочи удар. Беше виждала как той отнема живота преди. Гледката беше ужасяваща, но Аня никога не беше мислила, че ще я преживее лично. Тя все пак беше безсмъртна. Но знаеше по-добре от повечето от събратята си, че дори безсмъртните могат да бъдат убити.

Нощта, когато беше изтръгнала сърцето на капитана на Стражата, слагайки край на жалкото му съществуване веднъж завинаги, перспективата на смъртността стана много ясна за нея. Разбира се, беше станала още по-ясна след ареста и последвалото ù затваряне, докато боговете обсъждаха какво да правят с нея.

Всеки ден в килията решетките сякаш се стягаха около нея и стоновете и писъците на другите затворници сякаш ставаха все по-силни. Може би това бяха нейните писъци. Неспособността да подхранва потребността си да създава безпорядък беше нетърпимо болезнена.

Скоро беше осъзнала, че животът, дори за безсмъртен, може да бъде съсипан или прекратен твърде бързо. И тя беше решила винаги да се бори за своя. Независимо от всичко. Свободата, независимо дали физическа или емоционална, никога нямаше да ù бъде отнета.

Боговете бяха намислили друго. Накрая бяха решили да я направят секс робиня на техните воини. „Подходящо наказание“ – бяха казали. Тя беше убила капитана им, сега щеше да утешава армията на капитана.

Това щеше да я унищожи – ума, тялото и душата ù. Решителността ù щеше да се прекърши. Но баща ù беше дошъл за нея, беше я спасил, въпреки възмездието, което щеше да си навлече. И тя отново беше свободна. Отново имаше възможност да получи щастието, за което винаги беше копняла.

А сега Лушън – мъжът, когото тя желаеше и когото беше целунала, искаше да сложи край, да ù отнеме всичко? Хиляди различни емоции бълбукаха в нея и тя не беше сигурна върху коя да се концентрира първо. Ярост? Объркване? Болка?

– Защо искаш да ме убиеш? – попита тя.

– Не искам да те убия. Но се налага. Очевидно си твърде дива, за да скиташ на свобода.

От тези думи болеше. Беше ясно че всички на Олимп искат да я отхвърлят. Тя беше свикнала. Но по някаква причина, въпреки всичко, мнението на Лушън за нея беше важно.

– Как ме намери? – повтори тя.

Изражението на Лушън беше сурово и не трепна нищо по лицето му.

– Това няма значение.

– Мога да изчезна за едно мигване на окото.

– Ако избягаш, отново ще те намеря. Независимо къде ще отидеш, винаги ще те намирам.

Прелъстително и заплашително.

– Защо не ме нападаш тогава? Тогава всичко ще свърши и няма да се налага да ме преследваш?

Той вдигна брадичка упорито.

– Ще го направя. Но първо искам да не мисля за теб.

Аня вложи доста усилие, за да изглежда безгрижна и се облегна на веригата на люлката.

– Не знам дали да съм поласкана или обидена, скъпи. Толкова лошо ли се целува дивата малка Аня, че погнусата да знаеш, че езикът ти е бил в устата ù, отказва да те напусне? – Тя звучеше толкова незаинтересована, колкото и изглеждаше (или поне се надяваше, че изглежда), но вътрешно трепереше.

Как можеше видът му все още да я вълнува? По-лошото беше, че след като познаваше вкуса му, усещането за тялото му, притиснато към нейното, и за ръцете му, които я притегляха по-близо, желанието ù да бъде с него се бе увеличило.

Тя копнееше за повече.

„Може би е време да посетя терапевт.“

– Сигурен съм, че знаеш колко добре целувам. – В думите му имаше следа от горчивина.

– От устата ти звучи така, сякаш е престъпление.

– Такова е.

Аня присви очи. Беше жива от дълго време. Не беше живяла напълно невинно, но не беше живяла и безразборно. Защо да го прави, дори преди да бъде прокълната, когато познаваше болката, лесно е да ù бъде лепнат етикет.

Но като всички останали, Аня жадуваше за възхищение и привързаност. Харесваше ù как я гледат мъжете и често беше лежала будна в леглото и беше мечтала за сексуалната връзка, която никога не можеше да си позволи.

– Можем да го направим лесно, Аня.

– Какво? Да се целунем отново?

Той преглътна горчиво.

– Да се погрижим за смъртта ти.

„Не му показвай реакция!“ Един добър воин винаги използваше емоциите на противника срещу него, а Лушън беше адски добър воин. Както и тя.

– Кажи ми пак защо искаш да ме убиеш, сладкишче! Забравих.

Един мускул заигра под окото му.

– Казах ти. Аз не искам да те убия, но боговете ми заповядаха да го направя.

– Всички богове или един конкретно? – попита тя, въпреки че вече знаеше отговора.

– Един. Кронос.

– Копелето – каза тя. „Надявам се да слушаш, алчен страхливец!“

Лушън се присви, доказвайки, че наистина се бои от гнева на бога. И трябваше. Кронос очевидно беше отсъствал от училище в деня, когато е била обяснявана темата за милостта.

В мига, в който Титанът се беше освободил от небесния си затвор, бързо и брутално беше покорил гърците и беше затворил оцелелите. Тогава Аня се беше върнала на небесата и беше освободила неколцина. Пак тогава той я беше хванал и отново я беше заключил, като настояваше за най-голямото ù съкровище в замяна на свободата ù. Преди да може да я накаже за отказа ù, тя беше избягала. Една точка за отбора „Аня“. Скоро след това я беше открил за втори път и я беше заплашил с Повелителите. Сега тя и Лушън бяха готови да скочат един срещу друг. Една точка за отбора „Кронос“.

– Сигурен ли си, че искаш да се подчиниш на тази гадост?

Погледът на Лушън срещна нейния, плени го и наруши решителността му.

– Трябва. И нищо, което кажеш, не може да ме отклони от целта ми.

Тя вдигна вежда, стараейки се да изглежда уверена.

– Искаш ли да се обзаложим?

– Не. Това само ще ти даде фалшива надежда. – Нежен бриз повя между тях и кичури от тъмната му коса паднаха върху лицето му. Той ги постави зад ушите си, за да не позволи нищо да закрие невидимата връзка между тях.

С това движение тъмните му вежди, силният нос и издяланите му белязани скули станаха по-видни. Но тя продължаваше да го гледа в очите. Кафявият му ирис сякаш я приковаваше, докато синият се въртеше и я притегляше все по-дълбоко и по-дълбоко в свят, където само той съществуваше.

Подчини ми се! Предай се!

Думите шептяха в ума ù.

Аня стисна зъби и тялото ù се напрегна. Тя знаеше, знаеше какво се опитва да направи той. Да я приспи с чувство за сигурност и да я принуди доброволно да приеме смъртоносния му удар.

По дяволите, не. Не и тя. Ако имаше умение, което беше развила през вековете, след като беше прокълната, това беше изкуството да устоява на мъже. Тя поклати глава и се освободи от чувствената му хватка. „Виж това!“

„Не му показвай реакция!“ – напомни си тя. Преместù погледа си към масивната му гръд и обмислù какво да правиш, като през цялото време смучù любимата си ягодова близалка.

– Дължиш ми услуга, Цветенце. И аз си я искам. Ти няма да ме убиеш.

Последва мъчително мълчание, после:

– Знаеш, че трябва. – Той се вцепени, сякаш се опитваше да засили решителността си. – Искай да го направя безболезнено! Това мога. Искай да те целуна, преди да взема душата ти. Това също мога.

– Съжалявам, кукличке. Мисля, че ще се придържам към желанието да не ме убиваш. И да ти напомня, преди няколко седмици ти казах, че ще те убия, ако ти се опиташ да не изпълниш обещаното.

Още едно мълчание, този път по-тежко и по-дълго. Той зарови ръка в косата си. По лицето му се четеше агония.

– Защо Кронос те иска мъртва?

– Ти вече отговори на този въпрос. Твърде дива съм. – Тя седна отново на люлката и плъзна скришом ръка надолу по крака си. Бръкна в ботуша и обви пръсти около дръжката на една от камите. Този мъж можеше да я възбуди лудо, независимо от мисията, която имаше, но тя нямаше да се предаде, без да се отбранява.

– Не вярвам, че това е единствената причина – възрази Лушън.

– Може би се е опитал да ме сваля и аз съм му се изсмяла. – Лъжа. Тя отказваше да признае истината, затова лъжата трябваше да свърши работа.

Най-после някаква емоция се изписа на лицето на Лушън. Аня не можеше да отгатне каква. Знаеше само, че тя го прави твърд и непреклонен.

– Може би е бил твой любовник, а ти си го отхвърлила. Може би си предпочела друг пред него. Може би целенасочено си го възбудила и си го зарязала, карайки го да се чувства като глупак.

Очите ù отново се присвиха и се фокусираха върху него с остра като бръснач напрегнатост. Тя скочи на крака, криейки ножа зад гърба си.

– Беше много грубо от твоя страна да кажеш нещо подобно. Сякаш ще се принизя толкова, че да си играя с мъж, към когото нямам интерес.

Лушън промълви нещо, което звучеше много като:

– Ти изигра мен.

Веждите на Аня се свиха, когато гневът ù се разгоря.

– Вярвай в каквото искаш, но нямаш причина да се чувстваш обиден!

– Ти си Анархия. Съмнявам се да се тревожиш за чувствата на другите.

– Ти не знаеш нищо за мен – сопна се тя.

– Знам, че танцуваш така, сякаш правиш секс, и знам, че ароматът ти омайва всеки мъж.

Проклет да е! Дори само думите му я възбудиха. Съчетани с неговия дрезгав, плътен глас и тя забрави за гнева си, внезапно готова да се хвърли право в обятията му. Вместо да признае това, тя каза:

– Поправям се. Ти не си груб. Ти си жесток. – Какво говореше за нея това, че сега го намираше за още по-привлекателен?

– Независимо от това, е вярно. – Главата му се килна настрана, сякаш изучаваше Аня. Отново беше надянал маската, лишена от емоции, но около него имаше нажежена до бяло аура. – Винаги ли си толкова свободна в привързаността си?

В тона му нямаше порицание, но коментарът я разтревожи. Можеше да си спомни няколко богове, които задаваха на майка ù същия въпрос, точно както можеше да си спомни искрата на болка в очите ù всеки път, когато някой любовник намекнеше, че не е достатъчно добра за него. Лушън щеше да плати за това.

Аня прокара език по кръглия връх на близалката, наслаждавайки се на плодовия вкус с престорено безразличие. Междувременно пръстите ù се свиха около дръжката на камата и ноктите се забиха дълбоко в кожата ù.

– И какво, ако съм? – каза тя най-после. – Повечето мъже лесно сменят привързаността си и получават похвали за това. Смятани са за сексуални богове.

Той пренебрегна коментара ù. Повелителите бяха добри в това, очевидно.

– Преди да... – Той стисна устни и поклати глава. Сигурно беше размислил какво да ù каже, защото не довърши изречението. – Обясни ми нещо! – И сякаш разбрал, че няма да получи иначе отговор от нея, добави: – Моля те!

Тя изпърха с клепачи към него кокетно.

– Всичко за теб, кнедличке.

– Кажи ми истината! Защо ме целуна? Можеше да имаш Парис, Рейес, Гидиън или всеки от другите. Те нямаше да възразят. Те щяха да те искат.

Първо... бррр! „Те щяха да те искат“ – присмя се тя вътрешно. За разлика от него, който никога нямаше да я поиска. Тя не беше кучешка храна, по дяволите. Второ – защо той не можеше да приеме, че тя просто желае него и никой друг?

Може би беше за добро, че той смяташе страстта ù за фалшива, реши тя. Гордостта ù поне беше спасена, след като тя не означаваше нищо за него и той не я искаше. Задник.

– Може да съм знаела, че Крони-Уони ще ти каже да ме убиеш и да съм се надявала да напълня главата ти с ласкателства като кифла с масло, за да не се изкушиш да го направиш. – Така. Как му изглеждаше това?

Разбиране озари грубите му диви черти.

– Нещо най-после има смисъл – каза той с едва доловима следа от разочарование.

Или разочарованието му беше самозалъгване от нейна страна? Този мъж трябваше да я убие все пак. Едва ли можеше да изпитва такива нежни емоции.

Подчини ми се!

А, мамка му! Тя погледна към него и отново беше пленена. Синьото му око все още се вихреше, а кафявото беше толкова наситено и дълбоко, че тя с готовност би се удавила в него. Побиха я тръпки.

Не, не, не! Тя оголи зъби към него и откъсна поглед. „Нарани го, за да го забавиш, после се омитай от тук!“ Ето това беше мисъл, която тя нямаше нищо против да послуша. Той беше безсмъртен, щеше да се излекува.

Но да горят всички в пламъците на ада, тя не беше готова да го остави. Не беше говорила с никого от седмици. Беше твърде заета да го преследва и наблюдава. Да го желае.

„Няма значение какво искаш. Нападни го сега, преди той да те нападне!“

– Последен шанс да ми върнеш услугата, която ми дължиш, като ме предпазиш от Кронос – каза му тя.

– Съжалявам.

– Добре тогава – каза тя с най-сладострастния си тон, – нека започнем купона! – Тя облиза близалката и премести тежестта си върху левия крак, а полата ù се дръпна нагоре, привличайки погледа му към голата ù кожа, както се беше надявала.

В очите му проблясна едва забележимо желание, което той не можа да скрие. „Твърде късно.“ Тя хвърли камата.

Сребристият метал полетя и се заби в сърцето му, преди той дори да предположи намеренията ù.

Тялото му се сгърчи и очите му се разшириха.

– Ти ме намушка! – каза той невярващо. Лицето му се сгърчи в гримаса, когато Лушън издърпа окървавената кама и разтри раната с длан, после погледна надолу към напоените си с кръв пръсти. Гняв изкриви чертите на лицето му.

– Чувствай се свободен да задържиш камата като сувенир! – Тя му прати въздушна целувка и се пренесе върху ледена скала в Арктика. Знаеше, че той ще я последва, и искаше да му причини страдание. Леден вятър моментално се заби в нея и прониза тялото ù през тънките дрехи, които носеше. През кожа, през мускули, чак до костите.

Зъбите ù затракаха.

Наоколо се виждаха бели мечки. Водата се въртеше и разбиваше в ледените брегове. Черна нощ обгръщаше всичко и единствената светлина идваше от златните лунни лъчи, отразени от ледниците.

Ако беше смъртна, щеше да замръзне и да умре за секунди. Но Аня беше богиня и само се чувстваше отвратително.

– Струва си, обаче – каза тя, а дъхът ù излезе като гъста мъгла пред лицето ù. Ако тя се чувстваше отвратително, колко по-лошо щеше да бъде за ранения Лушън, когато...

Той се материализира пред нея толкова ясно, сякаш слънцето грееше.

Беше намръщен, а съвършените му бели зъби бяха оголени. Беше махнал тениската си и се виждаше мускулестия му стомах. Лушън нямаше окосмяване по гърдите, нямаше дори пътечка към слабините, каквато имаха повечето мъже. Кожата му беше с цвят на захаросан мед, гладка от едната страна като кадифе върху стомана и назъбена и белязана от другата. И двете страни бяха толкова апетитни, че ù се прииска да плъзне език по тях.

Зърната му бяха малки, кафяви и твърди като върхове на стрели. Сигурно щяха да са възхитителни под езика ù. Гърдите му бяха опръскани с кръв, а дълга рана обезобразяваше кожата точно над сърцето му. Тъканта вече беше започнала да се възстановява.

Видът му на окървавен в битка, ядосан, но готов за още стълкновения воин, я възбуди. Коленете ù отново глупаво омекнаха. „Ти мразиш слабостта.“ Но проклятие, беше хубаво. Винаги ли щеше да има такъв ефект върху нея?

„Глупаво момиче.“

Когато вятърът го блъсна, тя знаеше, че той се чувства доста окаяно, защото кръвта и кислородът замръзваха в него.

– Аня – изръмжа той.

– Хубаво е да те видя отново, Цветенце. – Тя не загуби повече време. С цялата си сила го бутна във водата.

Той можеше да я сграбчи, за да не падне, но не го направи. Остави се да се катурне назад, вместо да я вземе с него. Колко... мило. Копеле! Нямаше право да е мил сега.

Той изпъшка, когато падна във водата. Звукът беше смесица от ярост, шок и ледено мъчение. Няколко капки опръскаха бедрото на Аня и тя изпищя от студа.

– Аня – извика той, когато изскочи на повърхността.

– Не ми благодари за банята! Най-малкото, което можех да направя за теб, след като окървавих гърдите ти, беше да ти помогна да почистиш кашата. Доскоро!

– Не тръгвай! – каза той. – Моля те!

Тя не можа да се пребори.

– Защо?

Вместо да се пренесе на скалата, той загреба водата и се взря кръвнишки в Аня.

– Недей да ме ядосваш. – Един облак се премести и от коприненото черно небе право върху Лушън се изляха по-плътни златни лъчи.

– Или какво? Ще се превърнеш в огромен зелен звяр? Не искам да те разочаровам, Цветенце, но това форсира двигателя ми. Приятно размразяване! – Тя се засмя, показа му среден пръст и се пренесе на любимия си частен плаж в Хавай.

Моментално я обгърнаха топлина и слънчева светлина и стопиха ледената кора, която покриваше кожата ù. Обикновено, когато идваше тук, тя се събличаше и се излежаваше на пясъка, потопена в спокойствието. Понякога се барикадираше в къщата на петстотин метра по-нагоре, заобиколена от извисяващи се палми, където просто се отпускаше и гледаше филми.

Този път остана на плажа и задържа дрехите си. Пусна близалката и извади две други ками от ботушите си. Държеше ги отстрани и чакаше.

Намръщен и треперещ, Лушън навлезе в полезрението ù миг по-късно. Устните му бяха посинели и стиснати на черта от гняв. Косата му беше замръзнала около главата, а кожата му блестеше от кристализирала влага.

– Благодаря. За плажа – каза той през тракащи зъби.

– Как, по дяволите, ме следваш? – настоя тя. Вирна брадичка и отвърна на убийствения му поглед със същото.

Най-после, по някаква незнайна причина, той благоволи да отговори.

– Ти оставяш следи от енергия навсякъде, където отидеш. Аз просто ги следвам. Ако не се беше разкрила в клуба, никога нямаше да мога да те намеря.

Супер. Сега никога нямаше да може да се отърве от него. Заради глупавите пориви, които я накараха да танцува с него. Трябваше да остане в сенките. „Сигурно приличам повече на майка ми, отколкото мислех.“

– Няма да те улесня – каза му тя.

Част от гнева му се стопи и устните му трепнаха в мигновена усмивка.

– Подозирах.

Как смееше да показва неустоимо чувство за хумор сега, да смекчи чертите на лицето си и да излъчва още сексапил! Къде беше тази веселост вчера или предишния ден?

– Казах ти веднъж, но ще го повторя – каза той. – Не искам да те убия.

– О, да! – Тя поклати глава, а светлата ù коса танцуваше по раменете ù. – Значи всичко е наред? Давай, убий ме! – Всяка дума беше наситена със сарказъм.

– Аня!

– Мълчи! С теб съм била единствено мила. Помогнах на теб и на приятелите ти, а ти ми се отблагодаряваш така?

Под окото му заигра мускул. Може би беше улучила нерв?

– Щях да променя обстоятелствата, ако можех. Щях...

– Имаш избор. Можеш да си тръгнеш.

– Не мога.

– Все едно, Цветенце. Нека приключваме с това, става ли? Всички тези приказки ми докарват главоболие.

Веждите му се извиха.

– Значи ще ми позволиш да взема душата ти?

– По дяволите, не. Съвсем ясно заявих, че ще се бия с теб до смърт. Твоята, в случай че ти трябват още разяснения. Тук и сега. Убивала съм безсмъртен преди. Няма да е трудно да го направя отново.

– Да. Рейес спомена Аяс. – Лушън не направи никакво движение към нея. – Защо го уби?

Тя небрежно сви едното си рамо. Но вътрешно изобщо не беше спокойна. Споменът за сблъсъка ù с Аяс не беше красив. Какво можеше да е, какво можеше да стане... Тези въпроси все още я измъчваха понякога.

– Той искаше да ме чука, а аз не го исках. Той реши да го направи въпреки това и реших, че ще изглежда добре с дупка в гърдите.

Лушън стисна зъби.

– Надявам се, че си му причинила болка.

Очите ù се разшириха. Добре, върни малко назад! Един безсмъртен, при това капитан на Стражата, беше доволен, че тя е убила елитен воин? За първи път се случваше. Знанието се вплете в нея, въздействайки дълбоко на всичко, до което се докоснеше. Най-после някой и при това буквално непознат, заемаше нейната страна.

– Не те интересува – успя едва да промълви.

Ръката на Лушън се сви в юмрук. Защо? Нямаше значение. Тя беше горда със себе си, че не се взира в тези неземни очи като болно от любов кутре.

– Не е трябвало да стане така – каза той с равен, безучастен тон.

– Вече го каза. Но ето ти новина! Няма да се преклоня и да търпя нещо подобно само защото начело на парада вече има нови богове, които не харесват начина, по който действам. Няма да се преклоня и да търпя нещо подобно само защото големият шеф е алчен и иска да открадне от мен.

Погледът на Лушън се изостри.

– Какво се надява да открадне той?

Аня нацупи устни. Проклета да е заради излишното бърборене! Разбира се, Лушън трябваше да се хване за тази последна част от речта ù.

– Не ме слушай! Бълвам всякакви глупости, когато съм уплашена. Помниш ли, че ти казах колко обичам да лъжа?

– Ти не си уплашена от мен или от нещо друго, мога да се обзаложа. И се съмнявам, че този път излъга. – Той не ù даде възможност да отговори. – Значи не си отхвърлила Кронос, нито си му изневерила?

– Има ли значение? – Тя усука края на един кичур коса така, че върхът на камата ù да блесне на слънцето. – Това променя ли по някакъв начин намерението ти да ме убиеш?

– Не.

– Тогава не виждам причина да отговарям. – Ако той не иска да отстъпи и сантиметър и тя нямаше да го направи.

Лушън прокара длан през лицето си. Внезапно изглеждаше крайно изтощен.

– Мога да ти дам един ден, вероятно, за да се сбогуваш с тези, които обичаш.

– О, това е толкова мило – каза тя ледено. Сарказмът ù не удържа дълго обаче. Късият списък с любими хора се превъртя в ума ù и разпали болка в гърдите ù. Майка ù. Баща ù. Уилям – единственият ù приятел. Ако Лушън успееше да я победи, най-вероятно нямаше да знаят какво е станало с нея. Можеше да я търсят, да се тревожат. – Предлагаш ли същата любезност на всички свои жертви?

„Не мисли така! Ти не си и няма да бъдеш жертва.“

– Не.

– Значи аз просто съм късметлийка?

Сочните му устни отново се свиха от неудоволствие. Независимо колко белязани бяха бузите му, нищо не можеше да намали красотата на тези устни. Може би защото тя знаеше колко са меки наистина. Може би защото я бяха белязали до дъното на душата ù и тя щеше винаги да носи техния отпечатък.

– Да – каза той най-накрая.

– Ще отхвърля толкова щедрото ти предложение, любовнико. Мисля, че просто бих предпочела да те убия сега, вместо да чакам. Твоето присъствие наистина започва да ме обижда.

Той се скова и ако беше някой друг, а не (почти) лишения от емоции воин, когото тя знаеше, че е, щеше да си помисли, че го е обидила.

– Кой е груб сега? – попита той равнодушно.

Той да не смяташе, че тя говори за белезите му? Глупчо. Но ако му отговореше, това щеше да отвори тема за обсъждане, затова тя каза:

– Как ще го направим, а? – Тя подхвърли ножовете си, хвана дръжките и ги завъртя в ръцете си.

Той се намръщи примирено към нея, сякаш всичко друго на този свят беше за предпочитане пред този неизбежен конфликт.

– Само помни! Ти избра това. Не аз.

– Ти ме последва, захарче. Ти го избра.

Тя едва беше довършила изречението, когато той се материализира на пет сантиметра от лицето ù. Носовете им почти се допираха. Аня ахна и пое дълбоко от розовия аромат. Лушън изби един от ножовете от ръката ù после бързо се премести, за да вземе другия.

Първото движение я хвана неподготвена, но за второто вече беше готова. Тя се пренесе на няколко стъпки зад него и удари главата му със силен, насочен нагоре ритник. Не знаеше защо не го намушка в гърба.

Лушън се препъна напред, възстанови равновесието си и се обърна към нея с присвити очи.

– Виждала съм те да убиваш – каза тя, като се опитваше да не изглежда впечатлена. – Познавам движенията ти. Няма да е лесно да ме убиеш. – Тя отново се пренесе зад него, но той вече беше разгадал триковете ù, завъртя се и стегна с една ръка талията ù в мига, в който тя се материализира и най-после изби и другия нож от ръката ù.

Аня едва не изстена от удоволствието отново да е в прегръдката му. Насилието някак само усилваше възбудата ù. Тя се задържа доста по-дълго, отколкото трябваше, наслаждавайки се на неговата... ерекция? О, бебче, да! Значи и на него му харесваше да се боричкат? Интересно. Ободряващо. И абсолютно възхитително.

– Колко е силен малкият ми Лушън! Почти съжалявам, че трябва да се бия гадно – добави тя, точно преди да забие коляно между краката му.

Той се преви на две с вой.

Тя се изкикоти, когато се пренесе на няколко стъпки.

– Лошата, непослушна Аня щеше да е много по-мила с тази част от анатомията ти, ако беше дошъл при нея по други причини.

– За последен път повтарям, жено, аз не искам да те убия – изръмжа той. – Принуден съм.

Тя се загледа към ноктите си и се прозя.

– Ще се биеш ли, или не? Става ми скучно. О, чакай! Винаги ли си толкова слаб?

Може би не трябваше да го дразни. Който си играе с огъня, се пари. Миг по-късно Лушън беше пред нея, срита глезените ù и я бутна на земята. Тя удари гърба си и остана замаяна и без въздух.

Той я притисна с тежестта си. Ръцете ù бяха свободни, затова тя сви юмрук и го заби в носа му. Главата му отскочи настрани, когато хрущялът се счупи и рукна кръв. Но хрущялът се възстанови за секунда и кръвта спря.

Той я изгледа свирепо.

– Бий се като момиче, за боговете! – каза той задъхано, докато се бореше да хване китките ù. После успя да ги хване.

Беше я хванал толкова лесно. Аяс я беше държал по този начин, но само за миг. Аня бързо беше успяла да го отхвърли. Не можеше да отхвърли Лушън, независимо колко силно опитваше. Но все пак не беше изпълнена със същото чувство на убийствена ярост. Беше възбудена.

– Нараняваш ме – излъга тя.

Той направи грешката да пусне китките ù. Тя отново го удари, този път в окото. Костта изпука от удара. Окото се поду и тя се засмя. Посиня и тя се засмя още по-силно. Оздравя и тя се нацупи.

– Няма да се пренесеш – каза той дрезгаво. Погледът му дълбаеше в нея, а ароматът на свежи рози замъгляваше ума ù, носеше ù спокойствие и я принуждаваше да остане там, където е, и да не се бори повече с него.

Тя се отпусна и облиза устни. И двамата можеха да играят тази игра на прелъстяване. Не защото беше забавно, увери се тя.

– Не, няма да се пренеса. Твърде заета съм да си представям бедрата си обвити около кръста ти.

Зениците му се разшириха и той изстена.

– Престани! Заповядвам ти.

– Да спра с какво? – попита тя.

– Престани да говориш такива неща! И спри да ме гледаш така!

– Имаш предвид, сякаш ще ми бъдеш вечерята?

Той трепна.

– Не мога – каза тя и бавно се усмихна.

– Напротив, можеш. Е, ще спреш.

– Когато ти спреш да изглеждаш толкова изкусително, тогава ще се подчиня. – Но докато даваше страстното обещание, умът ù препускаше. „Ти си боец, Анархия! Била си се с безсмъртни, по-силни от Смърт. Времето за игра свърши.“

Тя се изтръгна от еротичното притегляне на Лушън и осланяйки се на инстинкти, които я бяха запазили жива през най-мрачните дни на съществуването ù, тя се пренесе зад него. Без тялото ù, което да го задържа, той се пльосна по лице в пясъка.

„Така трябва да бъде.“ Докато той се изправяше и плюеше, тя го изрита и бързо го прати обратно долу. После скочи върху него, яхна бедрата му и уви пръсти около брадичката му, за да извие и счупи врата му.

Но той също се пренесе и се появи до едно палмово дърво на няколко стъпки от нея. Коленете ù тупнаха в пясъка, преди тя да успее да се изправи. Той не тръгна към нея. Нежният бриз беше изпълнен с подигравателно ведрия аромат на кокосови орехи и солена вода. Рози. „Почти го убих“ – помисли тя разтреперана.

– С това темпо никой от нас няма да спечели – каза той.

Аня залепи наперена усмивка на лицето си.

– Кого се опитваш да заблудиш? Аз печеля.

Той заби юмрук в дървото и на земята паднаха няколко червени плода.

– Трябва да има друг начин. Със сигурност може да се избегне смъртта ти.

Разпалените му думи я развълнуваха. Заболя я от внезапната му готовност да се опита да я спаси. Тя въздъхна. Този мъж можеше да я запрати от единия край на емоционалната скала до другия за секунди.

– Ако смяташ да помолиш Кронос, недей! Той няма да промени решението си и ще те накаже за това, че си опитал.

Лушън разпери ръце в жест на изваден от търпение мъж.

– Защо сам не може да те убие?

– Трябва да питаш него. – Тя сви рамене, сякаш не знаеше отговора.

– Аня – каза предупредително Лушън. – Кажи ми!

– Не.

– Аня!

– Не!

Можеше да се пренесе при ножовете си, но не го направи. Можеше да се пренесе при него, но и това не направи. Вместо това зачака, любопитна да види какво ще направи или каже воинът.

Той въздъхна и отпусна ръцете си.

– Тогава какво да правим?

– Да се натискаме? – предложи тя безсрамно. Беше го казала като подигравка, като шега, но щеше да отиде при него веднага, ако той я беше насърчил дори малко. „Жалка съм.“

Той пребледня, сякаш го беше ударила.

Ядосана, тя прокара език по зъбите си. Толкова противна ли беше мисълта да я целуне отново?

– Защо ме мразиш? – попита, и веднага съжали, че не не спира да дърдори. Проклятие! Звучеше засрамена, сякаш жената, която беше, не заслужаваше да бъде обичана. „Съжалявам, мамо.“ Дисномия я беше учила на друго.

– Не те мразя – призна тихо Лушън.

– О, нима? Изглеждаш готов да повърнеш при мисълта да ме докоснеш.

Той се усмихна тъжно и в погледа му се четеше горчивина. Аня едва не падна на земята в благоговение. Най-после истинска усмивка от него. Аня трябваше да се сети, че усмивката ще бъде сладострастно силна. Пристрастяваща. Тя вече копнееше за друга. Усмивката му беше лъчиста като слънцето.

– И все пак имам ерекция – каза той и тонът му беше толкова тъжен, колкото изражението му.

Добре. Кой беше този мъж? Първо ù се усмихваше, а сега я дразнеше. Кръвта ù кипна и зърната ù се втвърдиха (отново).

– Един мъж няма нужда да харесва една жена, за да я иска.

Той отвори уста, за да отговори, но тя го прекъсна:

– Просто замълчи, става ли? Не искам да чуя отговора ти. – Той щеше да съсипе въображаемото щастие, в което беше потънала, просто го знаеше. – Стой там, докато мисля!

– Нарочно се опитваш да ме провокираш, нали?

Да, така беше. Глупав ход от нейна страна, наистина. Беше му наредено да нанесе смъртния удар. Всеки път щом го провокираше, тя вероятно правеше мисълта за това малко по-поносима за него. Но не можеше да се спре. Тази усмивка...

– Не можеш ли да ми отговориш?

– Не мога да дам отговор, който съм готова да споделя.

Защо трябваше да изглежда толкова сексапилен, докато стоеше там? Слънцето се държеше като негова любовница. Галеше го и плетеше ангелски ореол около тъмната му глава. Да, ангелски. В този миг той беше паднал ангел, който караше сърцето ù да бие яростно и стомахът ù да се свива.

Защо не можеха да са просто мъж и жена?

Защо не можеше той да я иска така, както тя искаше него?

Защо манията ù по него не намаляваше, след като той беше принуден да я убие?

– Затрудняваш ме.

– Няма ли да нарушиш правилата заради мен? – попита тя и трепна с мигли. – Няма ли да ми направиш тази мъничка услуга? Длъжник си ми.

– Не. Не мога.

Той не се поколеба с отговора и това я вбеси. Можеше най-малкото да му отнеме няколко минути, за да помисли. Копеле. Тя се намръщи.

– Давам ти последен шанс да се съгласиш. Ще сме наравно.

– Съжалявам. Отново трябва да откажа.

Добре. Това означаваше, че има само един начин да спрат тази лудост.

Тя най-после се пренесе до ножовете си. Пренесе се до него. Очите му се разшириха от изненада, когато тя се материализира пред него. Удари го с дръжката на единия в гърлото и докато той се бореше да си поеме въздух, заби другата дръжка в слепоочието му, за да го повали в безсъзнание.

„Контакт.“

Само че той не изпадна в безсъзнание. Падна на колене със стон. Нямаше значение. И в двата случая изходът беше същият. Разочарована, че беше се стигнало до това, тя извъртя камите в дланите си така, че острите върхове сочеха право към него.

Ръцете ù трепереха, докато се взираше във върха на главата му. Всичко в нея крещеше да не го прави, но тя все пак извъртя остриетата в ножици. Имаше едва няколко начина да бъде убит безсмъртен завинаги и обезглавяването беше един от тях. „Направи го... няма друг начин...“ Вече беше поставила остриетата на врата му и трябваше само да събере китки. „Направи го, преди да се е пренесъл!“

О, богове! О, богове! Тя го направи. Направи движението, за да го среже. Но вместо плът, оръжията ù срещнаха само въздух.

Той се беше пренесъл.

Разочарование и въодушевление се бореха за превъзходство. Преди да има време да реагира, силни като менгеме пръсти се забиха в раменете ù и я завъртяха. Изгарящи устни се залепиха за нейните, разтвориха устата ù и откраднаха дъха ù.

Езикът на Лушън се плъзна към нейния в нагорещена до бяло целувка, която щеше да я преследва будна и на сън в следващите хиляда години. Жива или мъртва. Беше блаженство и агония. Беше рай и ад. Ароматът му я заливаше, силата и горещината му я караха да копнее за още.

– Лушън – тя ахна, изстена и посегна към него, изпускайки оръжията си в бързината да усети кожата му под дланите си.

– Без повече думи! Целуни ме като преди!

Неговата страст я възбуди още повече. Очевидно да танцува за него и да му се хвърля на врата не беше достатъчно. Очевидно трябваше почти да извърши убийство, за да го възбуди достатъчно, че да я нападне.

Ръцете му обвиха кръста ù и я долепиха до горещото му тяло. Възбуденият му пенис се отри във влажната точка между бедрата ù и двамата изстенаха в екстаз.

Тя искаше да скочи въху него и да го погълне целия. Задоволи се да стисне косата му и да наклони главата му, за да задълбочи целувката. Тя подозираше, че той го прави, за да отвлече вниманието ù, но той не посегна към врата ù. Просто продължаваше да я целува, сякаш не можеше да спре.

Зърната ù бяха толкова твърди, че вероятно бяха остри като ножовете ù, които тя изрита настрани заедно с последните остатъци от здрав разум.

– Лушън – каза тя и изстена. Искаше той да махне корсета ù. Да усети кожата му до своята. Отчаяно искаше да го почувства. Беше толкова тъпо да му позволи да докосва голата ù кожа, но в този момент тя го искаше повече, отколкото искаше свободата си. – Лушън, корсетът ми.

Този път гласът ù изглежда го изтръгна от магията, в чийто плен беше. Той се дръпна от нея. Загубила опората на ръцете му, тя едва не падна по лице така, както беше паднал той преди малко.

– Какво правиш? – попита тя, докато се изправяше.

– Не мога да съм разумен сега. – Дишаше тежко, докато отстъпваше назад. – Трябва да се махна от теб.

В очите му имаше гневен блясък – блясък, който беше мрачен и жесток и крайно заплашителен. По гръбнака ù мина тръпка от страх. Страх и дори още по-силна възбуда.

„Какво ми има?“

Беше я предупредил да не го ядосва никога, защото иначе биха се случили лоши неща. Е, беше казал истината. Някак си го беше разгневила и той беше спрял да я целува. Нямаше нищо по-лошо от това.

– Ще ме оставиш така? Без да стигна поне до един оргазъм?

Опа... Тя искаше да прозвучи насмешливо. Вместо това изглеждаше, че хленчи, че е изпаднала в крайна потребност и че е останала незадоволена.

Блясъкът в очите му стана още по-мрачен.

– Ще се видим отново, Аня. Скоро.

С това злокобно обещание той изчезна.

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Лушън беше в недоумение, докато придружаваше три човешки души до рая по-късно тази нощ. Все още беше в недоумение, когато перлените порти се отвориха широко и разкриха златни улици и украсени със скъпоценни камъни извити стълбове на фенери, които висяха като диамантени облаци. Облечени в бяло ангели бяха подредени отстрани и пееха мелодично приветствие, а белите им покрити с пера крила се носеха грациозно зад тях.

Щом душите преминаха прага на рая, портите се затвориха и той остана отвън, където имаше единствено тишина.

Той все още беше в недоумение.

Обичайно красотата и мирът, които срещаше тук, го изпълваха със завист и възмущение, защото той никога нямаше да влезе вътре. Тази вечер не му пукаше. Аня заемаше всяка негова мисъл. Той не знаеше какво да прави с нея.

Лушън се пренесе в стаята си в Буда и тялото му се материализира в края на леглото. Той стоеше, без да мърда, потънал в мисли и хаотични емоции, които не трябваше да изпитва. Когато ставаше дума за Смърт, той знаеше добре последиците от колебанието. Но по-рано днес не само че се беше поколебал, а едва не беше правил любов с жертвата си. Беше я целувал страстно, беше я галил. Беше имал възможността да я довърши, така че трябваше да я е довършил.

– Аз съм глупав мъж – промърмори той.

Беше дошла при него с намерение да го убие. Но той беше видял как блестящите ù червени устни се разтварят в ахване, беше усетил топлия ù дъх върху кожата си, беше усетил аромата на ягоди и сметана, беше чул демона си да мърка и беше погълнат от най-страстното желание, което някога беше изживявал.

Как можеше да желае Аня повече, отколкото беше желал Марая, жената, която беше обичал?

Как?

Аня едва не го беше убила, а той мислеше: „Не мога да умра, без да получа още една целувка от нея“. Не му беше пукало за нищо друго. Само за устните ù. За тялото ù. За нея.

Тя го използваше, за да пречи на Кронос. Беше го признала, което правеше желанието на Лушън още по-глупаво. Но изглежда нямаше нищо против целувката му. Не, тя сякаш ù се наслаждаваше, сякаш жадуваше за още.

– Проклятие! – изруга той, закрачи напред и удари с юмрук стената. Камъкът моментално се напука. Около него се вдигна прах и замъгли зрението му. Усещането беше хубаво, затова той удари отново и кокалчетата му се разраниха и запулсираха. „Успокой се! Веднага!“

Нищо добро не излизаше от гнева му.

Лушън издиша бавно, обърна се и огледа стаята си. Вече беше сутрин, осъзна той с изненада. С цялото това пренасяне беше изгубил представа за различните часови зони. Слънчева светлина струеше през единствения прозорец на стаята. Всички воини, освен Мадокс и Торин, най-вероятно бяха тръгнали към съответните си предназначения в Гърция и в Рим. „Трябва да направя същото. За Аня мога да се погрижа по-късно, когато не ми се подкосяват краката от аромата ù и от усещането за нея.“

Той закрачи към килера, като по пътя забеляза три вази, поставени на тоалетката му. Всяка преливаше от бели зимни цветя и излъчваше аромат на мед. Не бяха там предишната вечер, което значеше, че Ашлин е идвала тук сутринта. Милата и сърдечна Ашлин вероятно е искала да разведри деня му с тях, но от вида на цветята в гърдите го жегна съжаление.

Марая береше цветя и ги сплиташе в косата си.

Вратата му внезапно се отвори и Ашлин нахлу в стаята, а красивото ù лице беше озарено от тревога. Мадокс, както винаги, беше точно след нея – смес от мрачна заплаха и смъртоносна грация. Държеше два ножа, насочени и готови за нападение.

– Всичко наред ли е? – попита Ашлин, когато забеляза Лушън. Светлокестенявата ù коса падаше по раменете и ръцете ù. Ръце, стиснати от тревога. За него? – Вървяхме по коридора и чухме удар.

– Всичко е наред – увери я той. Но задържа вниманието си върху Мадокс, чиито виолетови очи бяха присвити. „Махни я от тук! – помоли безмълвно Лушън, защото не желаеше да нарани чувствата на Ашлин. – Не съм на себе си.“

Лушън беше опасно близо да изгуби всяко подобие на легендарния си контрол. Напрежението сигурно личеше във всяка черта на лицето му.

Мадокс сякаш разбра и кимна.

– Ашлин – той обви с ръка рамото ù. – Лушън се подготвя за пътуването си до храма. Да го оставим!

Тя не се отърси от ръката на воина. Вместо това се облегна на него. Също така отказа да помръдне. Погледът ù обходи Лушън, внимателен и оценяващ.

– Не изглеждаш добре.

– Всичко е наред – излъга Лушън. Колко още лъжи щеше да изрече? Той се наведе, стисна дръжките на сака си и го хвърли на леглото.

– Ръката ти кърви, а костите ти са... Боже мой! – Тя се намръщи и се пресегна.

Мадокс сграбчи китката ù и я спря. Той беше пазител на Насилие, но беше нежен със своята жена и толкова покровителствен, че беше почти комично.

– Мадокс – каза тя разпалено. – Просто искам да видя колко лоши са раните му. Може би трябва да...

– Лушън ще оздравее, а ти имаш нужда от почивка.

– Почивка, почивка, почивка. Бременна съм в четвъртата седмица, а не болна.

Гордата двойка го беше обявила едва преди няколко дни. Лушън се радваше за тях, но също така се чудеше какво щеше да е поколението на обладан от демон воин и смъртна жена с необичайни сили. Полудемон? Изцяло демон? Напълно смъртен? Някога се беше чудил по същия начин за детето, което биха имали той и Марая. Но тя му беше отнета, преди дори да решат да се опитат да зачене.

– Твоят мъж е прав – каза той. – Добре съм.

От Ашлин се излъчваше решителност, а огромните ù кафяви очи не се откъсваха от Лушън. Тя беше сърдечна, но беше и упорита до дъното на душата си.

Беше израснала в научна лаборатория – изучавана и използвана заради уникалната си способност, която се беше научила да контролира едва наскоро. Където и да застанеше, Ашлин можеше да чуе всеки разговор, който се беше провел там, независимо колко години бяха минали. Обаче не можеше да чуе предишни разговори между него и другите безсмъртни, което я дразнеше, когато искаше отговори, които те не искаха да дадат.

– Вече се пръсна слух за теб и някаква жена в клуба – каза тя и примигна невинно. – Коя е тя?

– Никоя! – Като изключим факта, че вече се беше превърнала в център на неговия свят. „Аня, красивата Аня.“ Ръцете му се свиха в юмруци. Дори името ù го възбуждаше, караше кръвта му да кипи и тялото му да копнее за секс. „Тя не е за теб.“ – Воините не бива да клюкарстват.

Той и Аня вероятно са изглеждали смешно заедно. Тя – образец на знойна женственост. Той – грозен звяр. Но не можеше да спре да си представя юмрука си, заровен в косата ù и тялото му, движещо се ритмично в нейното. Силно и бързо. Бавно и нежно.

Красива – внезапно изръмжа Смърт.

Лушън примигна от изненада. Обикновено демонът оставаше по-скоро като принуда, отколкото като глас, винаги част от него, но винаги дистанциран. Лушън не знаеше защо заговори сега. Но откри, че му отговаря. „Да, красива е.“ Беше я виждал четири пъти. Четири пъти беше говорил с нея. За тези няколко седмици беше усетил аромата ù. Тя вече беше обсебила мислите му повече от всеки друг, дори от неговата любима Марая.

Искам я – отново се обади Смърт.

„Да.“

Тя е вкусна. Ще бъде наша, преди да я убием.

„Не!“ – дори докато крещеше думата в главата си, той усети как демонът го дърпа, как се опитва да го накара да намери Аня.

Лушън закова крака в земята. „Още не.“

– Лушън – напомни му за присъствието си Ашлин. Натискът в главата му отслабна. – Аз не съм воин, така че мога да клюкарствам. Целунал си я. Всички казаха, че са те видели...

– Аз съм добре, а жената не е важна – излъга той. О, Богове. Обикновено ненавиждаше лъжите. Той посегна да щипне носа на Ашлин, но чу Мадокс да ръмжи и отпусна ръка. Мадокс не понасяше някой друг да докосва неговата жена. Никога. И за първи път Лушън го разбираше. Полудяваше от мисълта, че други мъже може да докосват Аня.

„Идиот.“ Жената го манипулираше с усмивка на съвършеното си лице, но той беше готов да се обзаложи, че също като майка си е била интимна с легиони. Дали беше използвала тези любовници за удоволствие или за власт, той не знаеше. Не трябваше да се интересува.

Ами ако тя прелъстяваше друг в този момент, опитвайки се да си осигури защита срещу Лушън?

От гърлото му се изтръгна рев и той откри, че отново е приближил стената и удря, удря, а кокалчетата му пулсират. С ъгълчето на окото си зърна как Мадокс избутва Ашлин зад гърба си.

„Какво правиш? Аня може да се грижи добре сама за себе си. Не ù е нужен мъж, който да я пази.“

Може би беше сама на плажа, изпълнена с желание и объркана, както той беше. Мисълта смекчи гнева му, а тялото му отново я желаеше. Но колкото и да му се искаше да вярва, той знаеше, че жена като нея не копнее за белязан мъж като него. Не и истински. Независимо колко горещи бяха целувките ù. Колко жени бяха отвръщали поглед от него през вековете? Колко се бяха свивали, когато той приближеше?

Безброй.

И това беше точно така, както му харесваше.

Дълбоко вдишване, дълбоко издишване.

– Как е Торин? – попита той, сменяйки темата, докато вървеше към леглото. – Не ми харесва колко бавно оздравява.

Ашлин избута Мадокс настрани и големият воин се намръщи, но я пусна.

– Мисля, че разбрах защо не се оправи толкова бързо, колкото останалите от вас. Той е Болест, нали? Е, мисля, че клетките му са заразени с тази болест. Те трябва да се борят с вируса, както и с раната. Все едно, той оздравява. Вече се храни сам.

– Добре. Това е добре. – Лушън все още се чувстваше виновен за нападението, което Торин беше понесъл. Той трябваше да е там. Трябваше да усети болката на Торин.

Ако Ловците, които се бяха промъкнали вътре, не бяха докоснали кожата на Торин, като по този начин се бяха заразили с болест и силите им бяха отслабнали, Торин щеше да умре. Лушън беше решил, че е взел необходимите предпазни мерки, за да избегне такова събитие, защото той би предпочел да срежат неговия врат, отколкото на някой от другите. Но необходимите предпазни мерки се оказаха недостатъчни.

– А как е Аерон?

– Ами... – Ашлин се поколеба и въздъхна. Прехапа устна. – Той не е толкова добре.

– Жаждата за кръв е толкова силна, че е заставен да се дере сам – каза Мадокс с гробовен глас. – Нищо, което кажа, не го освобождава от мрачните му мисли.

Лушън разтри врата си.

– Двамата ще се оправите ли сами?

– Да. – Мадокс обви с ръка кръста на Ашлин. – Торин е в състояние да наблюдава територията на компютрите си, а след като смъртното ми проклятие е развалено – каза той и притисна жената по-близо, – мога да напускам по всяко време, за да ви защитя и да набавям неща, от които той може да се нуждае.

Лушън кимна.

– Добре. Ще ви осведомя, ако намерим нещо. – Той вдигна сака си и каза през рамо: – Благодаря за цветята, Ашлин – и без повече думи се пренесе на Цикладските острови в Гърция.

Сребристите каменни стени отстъпиха място на бяла мазилка. Домът, който вече беше наел и обзавел, беше отворен и просторен, с извисяващи се бели колони и с ефирни бели пердета по прозорците.

Той пусна сака си и излезе на близкия балкон, който гледаше към най-бистрите води, които Лушън беше виждал. Гладки, напълно гладки. Нямаше дори леки вълни. Слънцето грееше нежно (вече беше пладне) и тучни зелени храсти с ярки червени цветове украсяваха краищата на сградата.

Може би той и другите воини трябваше да останат в Атина или в Крит, за да са по-близо до древния храм, който щяха да претърсват, но на островите имаше повече анонимност. По-малко туристи и дори още по-малко местни.

– Колкото по-малко, толкова по-добре – промърмори той.

Той не си спомняше много от времето, което беше прекарал тук преди хиляди години, затова не можеше да направи сравнение – онези дни бяха мрачни, изпълнени с писъци и болка, и с толкова зли дела, че той не искаше да си ги спомня.

„Вече съм различен мъж.“

И все пак той имаше чувството, че скоро ще извърши най-злото си деяние. Да убие Аня. „Не мисли за това!“

За какво трябваше да мисли тогава, чудеше се, поглеждайки отново кристалните води. Дали щеше да ù хареса гледката или не? Той разтри брадичка, въздъхна... и откри, че наистина е любопитен. Щеше ли да ù хареса?

„Няма значение. Не трябва да отдаваш значение.“ Той погледна наляво (Не мисли за Аня!) и се възхити на новата гледка – изумрудени планини, увенчани с бяло и виолетово. Това със сигурност беше най-великото творение на боговете.

„Не, това е Аня.“

Той изскърца със зъби. Какво трябваше да направи, за да я заличи от ума си? Знаеше какво иска да направи. Да я съблече точно тук на балкона, да притисне голото ù тяло в железния парапет и слънцето да я гали така, както той възнамеряваше да го направи. Той щеше да я докосва толкова изтънчено, че тя нямаше да се интересува от белязаното му лице. Щеше да я доведе до върха отново и отново и тя щеше да крещи името му. Щеше да иска отчаяно още от него. Толкова отчаяно, че да забрави всеки друг мъж, с когото е спала, и да мисли само за Лушън. Да копнее единствено за Лушън.

Шансовете това да се случи бяха толкова малки, колкото и тези лицето на Лушън да върне предишната си красота. Не че той го искаше. Беше заслужил всеки от белезите си. Те вече бяха част от него, като постоянно напомняне, че да обича жена, е равносилно на болка и страдание.

Никога не се беше нуждаел от напомняне по-силно.

Реши, че не може да спре да мисли за смъртта на Аня. Мисълта щеше да го преследва, докато не разрешеше този проблем. „Приключи с това!“ Как щеше да я убие? Той не искаше да я убива, затова трябваше смъртта ù да бъде мигновена. Кога трябваше да го направи? През нощта, докато тя спи? Усети жлъч в стомаха си. Какво точно щяха да направят Титаните, ако той се провали? Щеше ли като Аерон да подлудее от жажда за кръв? Щяха ли приятелите му да падат един по един? С тази мисъл го заля и вълна от ярост.

Лушън извади една от близалките, които още носеше в джоба си, махна опаковката и подуши. Възбудата мигновено заличи гнева му, щом ароматът на ягоди изпълни ноздрите му. Защо беше направил нещо толкова глупаво? Гневът се върна, но този път беше насочен към него самия.

Той се намръщи и метна близалката през парапета. Чу плясък, когато падна във водата. Вълнички нарушиха гладкото спокойствие.

Зад него се отвори врата. Затвори се. Внезапно отекнаха мъжки гласове и кикотене. Лушън се обърна равнодушно. Там бяха Парис – висок, блед и съвършен, излъчващ сексуално задоволство. Воинът току-що беше спал с жена, това беше очевидно.

До него беше Амън – тих, мургав и кипящ от неизказани тайни.

Страйдър, чието безмилостно красиво лице блестеше развеселено, удряше Гидиън по рамото.

– Признай си, че завиждаш – казваше той.

– Не мразете играча! – каза Парис и усмивката му се разшири. – Нищо не мога да направя, ако и двете стюардеси поискат да се погрижат за нуждите ми във въздуха.

Лушън влезе в просторния дом, където въздухът беше по-хладен, отколкото отвън.

– Платихме за частен самолет, не за частен секс за Парис.

И четиримата мъже извадиха оръжие, когато гласът му проби добродушната им закачка. Отпуснаха се, щом разбраха кой говори. Дори се усмихнаха.

– Частен не е правилната дума – каза Страйдър и сините му очи бляскаха. – Направиха го пред всички. Не се оплаквам. Филмът беше скапан и тяхното изпълнение ми беше забавно.

Лушън погледна встрани, за да не усетят завистта му.

– Огледайте се и си изберете стаи!

Той можеше да се пренася, затова само той беше идвал тук преди. Още не беше избрал стая, защото искаше да даде на другите възможност да изберат първи. Беше доволен да вземе каквото остане.

Чантите бяха захвърлени настрани, докато мъжете опознаваха временната си „дупка“, както би казал Парис.

– Чудно! – каза Парис, след като избра стая в задната част. – Мацките определено ще се влюбят.

– Гадост – каза Гидиън, но никой не му обърна внимание, както обикновено. Всичко, казано от него, беше лъжа. Той беше избрал стаята най-близо до входната врата.

– Откога си тук? – попита Сейбин, когато се върна обратно в дневната.

– Едва от няколко минути.

– Как е възможно? – Страйдър и Лушън се бяха събрали отново едва преди месец. Групата на Страйдър беше останала в Гърция да се бие с Ловците, когато мъжете на Лушън бяха заминали за Будапеща. Оттогава бяха минали стотици години и едва сега започваха да се опознават отново. – Ти не излетя преди нас и със сигурност не си летял с нас.

Парис метна ръка върху широките рамене на Лушън.

– Моят човек тук е направил нещо дребно, наричано понякога пренасяне. – Той обясни как Лушън може да навлезе в духовния свят и да пътува от едно място на друго за едно мигване на окото. – Научи го няколко години, след като пристигнахме в Буда.

Преди това той нямаше достатъчен контрол върху демона, за да овладее умението.

Страйдър кимна, явно впечатлен.

– Яко умение. Но защо просто не ни пренесе тук всички?

Парис отново отговори вместо него.

– Последния път, когато сподели умението си за пренасянето, Рейес повърна върху ризата му. Никога не съм се смял повече в живота си. Лушън обаче няма никакво чувство за хумор и се закле никога повече да не го прави.

– Изненадан съм, че не спомена частта, в която ти припадна – каза иронично Лушън.

Страйдър се изкикоти.

– О, човече! Припаднал си? Какво бебе! Мамка му, вижте тази гледка! – добави той почти без да направи пауза, след като видя гледката от терасата. – Напомня ми за Олимп.

– Хей! – каза Парис и се намръщи на Лушън. – Казах ти, че си ударих главата при пренасянето.

– Това не те прави по-малко бебе – подхвърли през рамо Страйдър. Той подпря ръце на парапета на балкона и се облегна напред. – Колкото и пъти да видя това място, се чувствам все едно е за първи път.

Парис не искаше да изоставя темата.

– Да видим твоята реакция, ако те пренесе, Поражение! Обзалагам се...

– Спри! – намеси се Лушън с вдигната ръка. Парис знаеше, че не трябва да предлага никакво предизвикателство на Страйдър. Веднъж влязъл в някакво съревнование, независимо дали бой с ножове, бокс или дори човешката игра Xbox, която обичаха да играят с Парис, мъжът не можеше да загуби, без да изтърпи силна и обездвижваща болка. Естествено, той правеше всичко необходимо, за да печели във всичко. – Имаме работа.

– Работата е гадна – каза Гидиън.

Лушън се направи, чу не го чу.

– Трябва да обезопасим сградата по-добре, в случай че Ловците са успели да ни проследят. След това ще се подготвим за утрешната екскурзия.

Свършиха първото за час – поставиха сензори на прозорците и около сградата. Бяха потни, когато отново влязоха в дневната.

– Накарах Торин да провери някои неща, преди да тръгнем – каза Парис, докато вадеше оръжия от ботушите си и ги подреждаше на близката масичка. – Той смята, че мястото, което ще претърсваме, е Храмът на всички богове. Чували ли сте за него?

Лушън поклати глава. Аня не беше споменала имена. „Аня...“ Той прокара език по зъбите си. Кръвта му се сгорещи. От възбуда по жената, от гняв към бога, който я искаше мъртва.

– Какво мислиш, че ще намерим? – попита Страйдър. Изглеждаше замислен, докато се взираше в Лушън. – И защо, по дяволите, изглеждаш способен на убийство? През последните седмици единственото изражение, което си ни показвал, е на отегчение. Споменавам храма и здравей, демон.

Другите се обърнаха към Лушън и очевидно бяха шокирани от видяното.

– Надявам се да намерим кутията – каза той, като не отговори на въпроса. – Или поне следа за местонахождението ù. – За съжаление трябваше да се справи с Аня, докато търсеше. „Аня.“ Бореща се. Умираща. Мъртва.

– Мамка му! Очите му са червени. Никога не съм виждал да му се случва преди – каза Парис.

– Помня какъв беше някога в дните на демоните и не беше красиво – допълни Страйдър. – Дали да не го... не знам, може би трябва да го оковем?

– Да, това ще бъде забавно – каза Гидиън.

– Дайте ми минутка и ще се оправя! – Преди да могат да направят нещо, Лушън се пренесе право в ледените води на Антарктида. Изпъшка, внезапно смразен до костите. И докато ледената течност охлади свирепия му гняв, не постигна много с потушаването на бушуващите страсти към жената, която понастоящем заемаше основно място в ума му.

Той започваше да мисли, че нищо не би могло.

ПЕТА ГЛАВА

Аня стоя настрана от Лушън двадесет и четири часа. Накрая вече кипеше от нерви и непрестанно се чудеше дали ще се появи. Всеки необясним шум я караше да подскача. Караше я да ахва. Караше сърцето ù да бие учестено.

Беше крачила по пода на къщата на плажа, беше се опитала да гледа филм, но дори не можеше да си спомни какъв диск беше бутнала в плеъра, а после се беше заключила в любимата си стая. Съкровищницата ù. Обикновено тършуването сред нещата, които беше откраднала през вековете, ù доставяше удоволствие. Днес не толкова.

Беше се накичила с бижутата на кралица Елизабет и беше играла дартс с камата на крал Джордж V. Беше пила сок от ягоди и киви от епископски потир и беше нарисувала мустаци на оригиналната „Мона Лиза“. След като беше прекарала известно време с Лео, тя знаеше, че той нямаше да има нищо против.

Тя се чудеше какво би помислил Лушън за нейните съкровища. Щеше ли да се втрещи, докато отстъпва назад, ужасен от блестящото море от крадени вещи? Вероятно. Той беше толкова задръстен понякога. Или може би щеше да разбере, мислеше тя с надежда. Може би след като се беше борил със собствения си демон толкова дълго, той щеше да осъзнае, че кражбата беше нейният начин да защити хората от по-мрачната страна на природата си. Е, да, освен това тя обичаше красивите неща.

Аня въздъхна и се върна към искрящия пясък навън. „Той няма да дойде“ – помисли тя с разочарование, докато се взираше в океанските вълни. Слънцето отдавна беше залязло, беше изгряло отново и отново беше залязло. Сега хоризонтът блестеше във виолетово и кехлибарено и хвърляше отблясъци в лазурните води. Пясъкът шумеше под босите ù крака, а кокосови орехи и орхидеи ароматизираха въздуха.

Тя се бе целувала с Лушън тук. И това беше най-големият екшън, който беше преживяла от стотици години насам. Затова не искаше да си тръгне. Беше ли тъпо, че ù липсваше?

– Вероятно – промърмори тя и метна настрана пясък с крак.

Беше надянала оскъден бански с цвят на сапфир, с връзки от двете страни. Ако Лушън се беше върнал, както тя очакваше, двамата щяха да се сбият здраво и една от гърдите ù можеше „случайно“ да изскочи навън. Той щеше да зяпа и да се поти, а боят щеше да се превърне в натискане и те отново щяха да се целунат.

Отново щяха да се докоснат.

Аня въздъхна. „Няма да се случи.“ Нежният бриз издуха кичур светла коса върху очите ù. Тя я прибра зад ухото си и се намръщи. Какво правеше той? Дали тя му липсваше? Поне малко?

Или може би планираше най-добрия начин да я убие дори сега?

Копелето вероятно беше щастливо да е далеч от нея.

– Ааа, това просто няма да стане.

Тя присви очи и ръцете ù се свиха в юмруци. Ако той нямаше да дойде при нея, тя трябваше да отиде при него.

* * *

Ловците ги бяха изпреварили в Храма на всички богове.

Малкият остров едва беше започнал да се издига от морето преди няколко седмици и досега останалата част от света изглежда не знаеше за него. Въпреки сателитите и другите им технологии. Следователно Ловците не трябваше да знаят за него.

Тогава кой им беше казал?

Това, което Лушън знаеше, го знаеше благодарение на Аня. Когато тя беше помогнала на Мадокс, беше помогнала на всички тях, като им беше разкрила местонахождението на руините и им беше обяснила намеренията на новите богове за тях – да върнат света към старите начини на преклонение и към поднасянето на кървави жертви. Дали беше казала и на Ловците?

Може би го беше направила, за да го ядоса, мислеше Лушън. Той все пак се беше опитал да я убие.

„И това беше най-лошият опит, който съм виждал. Позорно!“

Той стисна зъби от гняв. „Сега не е времето да мисля за нея.“

„А кога е времето?“

„По-късно.“

Почти можеше да чуе как Смърт пляска щастливо в ума му и не мислеше, че е, защото гореше от нетърпение да отнеме душата на Аня. Не разбираше защо демонът иска да я види, но нямаше време да размишлява върху това.

Ловците се бяха разположили на лагер в околните храсти и трябваше да се отърват от тях бързо. Някога Лушън беше обърнал гръб на тази война. Някога, но вече не. Всичко, което правеха Ловците, всеки техен ход, беше предназначен да нарани и унищожи приятелите му.

Лушън не ги беше забелязал сутринта, когато се беше пренесъл на острова, за да огледа, преди да доведе другите. Но тогава се беше задържал само няколко минути. Смърт беше започнал да го притегля – духовно притегляне, което често се превръщаше във физическо дърпане, ако Лушън се съпротивляваше дълго.

Накрая беше прекарал деня да отвежда една по една човешки души до крайната им дестинация. Беше се върнал едва по здрач, най-после в състояние да огледа, както се беше надявал и да е сигурен, че е безопасно за другите.

Точно тогава беше зърнал Ловците. Това го беше шокирало. Все още беше шокиран. Не само защото го бяха изпреварили до храма, а защото също така бяха сплотили силите си толкова скоро след заразата. Решителността им беше по-голяма, отколкото беше предполагал.

Малко по-рано бяха излезли от руините и се бяха отправили обратно към лагера си. Лагер, който бяха скрили изключително добре, използвайки листа за покриви и тунели за подслон, които или бяха прокопали, или бяха намерили.

От колко време бяха тук? Какъвто и да беше отговорът, той вече знаеше какво планират.

– Ще ги убием всички. – Чу да казва един от тях, докато вървяха. Лушън беше в духовния свят, затова не можеха да го видят.

– Ще се погрижим първо да страдат – изкикоти се друг.

– Щом заключим демоните, смятам да нося зъбите на някой от пазителите им като огърлица. Всеки път, щом поемат дъх и издишат тяхното зло в света, някой, когото познавам или обичам, е поразен от болест или нещастие и това ми омръзна. Ако ги бяха изтребили преди години, моята Марлин нямаше да умре от рак. Щеше още да е жива. Знам го.

– Светът няма да е нормален, докато не изчезнат. Може да са заблудили хората в Буда да мислят, че са ангели, но историята е доказала друго. Виждали ли сте картината „Смърт в древна Атина“? – говорещият потрепера. – Нито един оцелял.

„Блокирай думите му!“ Очевидно търсеха кутията. Може дори вече да бяха намерили следа към местоположението ù. Не му харесваше, но знаеше защо я искат. След като бяха убили Баден, демонът Подозрение беше изскочил от безжизненото му тяло и дори сега скиташе по света, по-обезумял и разрушителен от всякога.

Тогава Ловците бяха осъзнали, че не могат да убият Повелителите и техните духове. И така, за да отърват света, те трябваше да заловят и усмирят Повелителите, после да върнат демоните обратно в кутията. Ако я намереха.

Времето им беше враг повече от всякога. Лушън се пренесе при воините, които гледаха филм в наетата къща и го чакаха.

– Най-после! – каза Страйдър, когато го забеляза. – Започвах да се тревожа.

– Ловци – каза Лушън и всички мигновено се изправиха.

Парис скочи на крака и измъкна оръжията си за миг.

– Колко?

– Преброих тринадесет над земята. Може да има още в тунелите им, които да влизат и излизат. Но тъй като не мога да наблюдавам повече от едно място, преброяването ми може да е грешно.

Амън извади полуавтоматичен пистолет от колана на панталоните си и го провери.

– Няма да има кървава баня тази нощ – каза Гидиън ухилен.

Вместо да вземат лодка, както бяха планирали първоначално, Лушън ги пренесе на острова един по един. По-скоро би подскачал около Аня в рокля, отколкото да чака. За смях на всички, Парис припадна по време на пътуването и им отне няколко минути да го съживят. Страйдър се справи с първото си пренасяне лесно, ухилен през цялата част от секундата, нужна да се придвижи от едното място до другото. Амън не показа никаква реакция. Както и Рейес някога, Гидиън повърна, но бързо се съвзе.

През цялото време Лушън усещаше очите на Аня върху себе си. Пожарът дълбоко в душата му отново беше избухнал и го обезсилваше. Дори Смърт беше започнал да мърка отново.

Знанието, че Аня е там, караше мускулите на Лушън да се свиват от напрежение. Не защото мислеше, че тя ще го нападне (той го очакваше, но не се страхуваше), а защото не можеше да забрави какво беше усещането да я държи в ръцете си. Не можеше да забрави как тя стенеше, когато върхът на езика му беше прокарал гореща пътечка по шията ù. Как се втвърдяваха зърната ù и сякаш умоляваха за устата му. Как се разтваряха краката ù, приветствайки го толкова близо до рая, колкото мъж като него можеше да се надява да стигне някога.

Той не искаше да е на острова. Искаше я гола и в леглото си. Искаше да сграбчи с ръце тялото ù, а нейните ръце да галят неговото тяло. Искаше устата си между бедрата ù, а нейната – върху неговия член. Той просто... я искаше.

Но не можеше да я има.

„Концентрирай се!“ Лушън клекна в росната шума под лунната светлина и промърмори:

– Не се меси!

– Какво? – попита Страйдър объркан, докато клякаше до него.

– Няма значение. – Луната беше високо, лъчите ù бяха като златни панделки, които галеха пясъка и зеленината. Насекомите пееха щастливо. Той можеше да се справи с Ловците и сам. Просто щеше да се пренесе в тунелите им и да нападне. Но не искаше да рискува някой да се измъкне.

– Сигурен ли си, че са Ловци? – попита Парис, докато клякаше в листата от другата страна на Лушън.

– Да. Видях знаците им. – Всеки Ловец се бележеше със символа на безкрайността на китката. „Безкрайност без зло“ беше тяхното кредо.

Лушън не се смяташе за напълно зъл. Някога беше такъв, да. Демонът му постоянно го принуждаваше да отнема живот, не просто души и той го беше правил. С удоволствие. Но вече не. Желанието да убива вече беше обуздано. Сега се биеше само за мир и за да защитава.

Жегна го съжаление, че не може да получи нещо повече и той стисна очи за миг. Ако беше просто смъртен, щеше да се ожени много отдавна. С Марая щяха да имат дузина деца. Той щеше да прекарва дните си в грижа за семейството си, а нощите – да обича жена си. И след смъртта си щеше да отиде в рая.

Но не беше създаден, за да се наслаждава на живота. Беше създаден като страж на краля на боговете и за да защитава небесата. А после, след като се беше слял с демона, дори това му беше отнето. „Ти сам си го заслужи, знаеш много добре.“

– Може да е капан – каза Страйдър, привличайки вниманието му.

– Те не знаеха, че съм там, и не личеше, че се приготвят за някаква битка.

Парис стисна дръжката на една кама.

– Как ще го направим?

– Ще обкръжим лагера им. По мой сигнал ще влезем тихо в тунелите и ще им отрежем възможността да избягат. Има четири входа. Проверих по-рано. Парис, двамата със Страйдър поемете от запад! Гидиън от изток! Амън от север! Аз ще поема от юг.

Всеки от мъжете кимна и тихо се подчини.

– Олеле! Битка! – засмя се Аня тихо, внезапно материализирала се до Лушън. Тя също клекна като истински воин.

Той на мига беше обвит в аромат на ягоди и сметана. Кръвта му се сгорещи.

– Тихо! – изръмжа той и отказа да погледне към нея. Това можеше да е гибелта му.

– Няма ли да ме нападнеш? – попита тя и той можеше да се закълне, че вижда цупенето ù.

– Нямам време за теб точно сега. – Той искаше да я засегне, но в тона му се усети разочарование, вместо враждебност. – Ще се бием по-късно.

– Ти ме пренебрегваше и това не ми харесва.

– Трябва да си благодарна, че те пренебрегвах.

– Не се ласкай! – Тя не си тръгна сърдита, както той почти очакваше. Вместо това се премести по-близо до него. – Мога ли да помогна за боя с Ловците? Моля те, моля те, моля те, може ли?

– Не. Мълчи! – Ако воините го бяха чули от местата си, не показаха по никакъв начин да се разбере. Той едва можеше да ги различи в храстите. Само върховете на главите им бяха видими, докато чакаха неговия сигнал.

– Но аз съм опитен боец.

– Знам – отвърна той студено. Гърдите още го боляха там, където го беше намушкала. Трябваше да е незаконно жена, която изглеждаше като нея, да е толкова сексапилно кръвожадна. А на него тази кръвожадност не трябваше да му изглежда толкова привлекателна. – Ти ли каза на Ловците за храма?

– Ъъъ! Защо да помагам на Ловците?

– За да ме убият и ти да не се тревожиш, че ще бъдеш убита от мен.

– Не се тревожа за това сега – каза тя сухо.

Боговете да са му на помощ! Жените винаги ли са били такива?

– Какво правиш тук, Аня? Оставих те, защото ми трябваше пространство. Време. Толкова много ли искам?

– Да. – Тя се премести в тревата и го приближи още повече. – Аз просто... Непрекъснато мисля за теб. Липсваше ми.

Да го чуе, беше почти болезнено. Лъжа?

– Аня.

– Не, не. Не казвай нищо! Само ще ме вбесиш и тогава ще се случат лоши неща. О, богове – добави тя с тих смях, – прозвучах точно като теб. Виж, нека ти помогна! Няма да се пречкам. Кълна се. Честна скаутска. Честна вещерска. Или каквото искаш обещание.

Нежен бриз с вкус на сол лъхна край тях и кичур от косата ù забърса бузата му. Лушън усети внезапна ерекция, докато отмяташе кичура настрани.

– Казах ти да пазиш тишина. Трябва да проуча терена. – Не че можеше да се концентрира върху нещо друго, освен върху Аня, докато косата ù го галеше. – И богове, направи нещо с косата си!

– Да я отрежа?

– Обръсни я! – Тъжно, но той се съмняваше, че дори това ще намали физическата ù привлекателност. „Концентрирай се!“ – напомни си. Ловците бяха в тунелите вече час. Бяха имали време да се настанят и отпуснат. Около входовете нямаше движение, нито намек за стража.

– Наистина ли? – попита Аня изненадана. – Искаш да се обръсна като онзи секси боец Вин Дизел?

Кой беше Вин Дизел? И защо Лушън внезапно поиска да го убие? Лушън стисна зъби.

– Да.

– Ако го направя, ще ми позволиш ли да помогна тази вечер?

В гласа ù имаше толкова нетърпение, че Лушън подозираше, че наистина ще го направи – наистина ще обръсне главата си до кожа. Очевидно косата не означаваше нищо за нея. Тази пълна липса на суетност го изненада.

Защо от това му стана още по-скъпа?

– Не – каза ù най-накрая.

– Такава си досада! – оплака се тя. – Е, познай! Вече се пренесох вътре в тези тунели и открих, че Ловците очевидно са били там известно време. Дори имат затворници.

Всеки мускул в тялото му се стегна.

– Първо, влязла си вътре без моето разрешение и си застрашила себе си и моята цел?

– Слушай, сладурче! – гласът ù беше гневен. – Въпреки това, което изглежда мислиш, аз съм могъщо същество и избирам дали да се излагам на опасност, или не. Освен това трябва да се радваш, че влязох вътре. Ако ме бяха хванали, можеше да ти спестят грижите да ми вземеш главата.

– Второ – продължи Лушън, сякаш тя не беше проговаряла. Едва можеше да говори, толкова стегнато беше гърлото му. – Те имат затворници?

– Ммм. Двама.

Най-после той я погледна... и незабавно съжали. Тя носеше бяла ефирна рокля със златни нишки, вплетени в нея и беше дори по-прелестна, отколкото си спомняше той. Златният блясък на луната увенчаваше с корона главата ù и в изумрудената рамка на растенията тя изглеждаше като древна кралица от книга с приказки.

Част от косата ù беше събрана високо на главата ù, а останалата се развяваше надолу и сякаш молеше за допира му. Връхлетя го пронизващо желание.

– Кои са те? – принуди се да попита.

– Нито дума за външността ми?

– Не.

„Когато те гледам, е все едно най-после да влизам през портите на рая.“ Гърдите му се стегнаха и сърцето му почти спря в агония.

– Сериозно, защо ли си правя труда? – Нацупи се тя. – Може да тежа четиристотин килограма, да мириша на канал и да съм облечена в торби за боклук и ще получа същия отговор от теб.

– Затворниците – напомни той мрачно.

Тя сви рамото си така, че тънката материя на роклята ù падна до лакътя, разкривайки кожа с цвят на сметана. Това да не беше... богове в небесата, беше! Той виждаше заоблената долна част на гърдата ù. Толкова силно искаше да я вкуси, че зъбите чак го заболяха.

– Какво за тях? – попита Аня. – Те са хора.

Лушън беше изкушен да предложи собствената си душа на Кронос, ако богът я пощади и позволи Лушън да я оближе. Само едно докосване с език. Само това искаше. „Моля ви!“

– И?

Пълните ù устни се извиха бавно в усмивка.

– Те са хора, които може да притежават знанието, което търсите. Но не ме питай нищо друго, защото няма да кажа. Дори не коментира роклята ми, а аз си създадох много грижи да я открадна.

– Да се краде е нередно. Но е... хубава. – Омаловажаване. Лъжа. Стоеше ù прекрасно. Аня щеше да изглежда дори още по-прекрасна, ако тя бъде на пода в стаята му. „Глупава мисъл.“ – Знаят ли нещо за кутията на Пандора?

– Казах ти, че няма да кажа. – Намуси се тя. – Не се предполагаше да ми кажеш, че е хубава. Предполагаше се да ми кажеш да я сваля, защото бих изглеждала по-добре без нея. Лушън, кълна се в боговете, аз съм съвсем близо – тя доближи палец и показалец – да се откажа от теб. Ето толкова.

„Не мисли за думите ù!“ Затворниците знаеха нещо за кутията, той можеше да се обзаложи. Да, много по-безопасна тема. Защо иначе Ловците ги бяха затворили? Очите му се присвиха към тунелите. Не можеше да рискува да нарани пленниците. Той не само искаше да защити невинните, но искаше да получи знанието, което те притежаваха.

– Толкова си обезсърчаващ! Предпочитам да се опиташ да ме убиеш отново, отколкото да ме пренебрегваш.

Лушън въздъхна и се взря в заобикалящата ги зеленина. Воините все още чакаха неговия сигнал и най-вероятно се чудеха защо се бави. Без да каже и дума на Аня, той се пренесе при Парис и Страйдър, каза им да внимават за хората затворници и че му трябват още няколко минути. После направи същото с Амън и Гидиън. Освен предвидимо тихия Амън, всички воини се оплакваха.

После се пренесе отново при Аня. Върху нея, по-точно, като се опитваше да не се наслаждава на усещането за топлото ù тяло, притиснато в неговото или за извивката на гърдите ù до неговите, когато я обърна. „Можеше да спреш до нея.“ Да, можеше, просто не искаше. Така беше сигурен, че тя няма да избяга. Ето поне една причина, с която искаше да оправдае действията си.

– Защо ти малък... ммм... – гласът ù стихна и тя изстена от наслада. Очите ù се притвориха и миглите хвърлиха сенки върху бузите ù. – Искаш да се натискаме?

Да.

– Не. Чакай тук!

Той се пренесе в стаята си в Будапеща. В ушите му звъняха сърдитите ù думи. По време на сякаш безкрайното проклятие на Мадокс, те го оковаваха за леглото всяка нощ, за да му попречат да избухне в пристъп на наобуздано насилие, изгубил контрол и застращаващ приятелите си.

Мадокс искаше металът да бъде унищожен, след като проклятието беше премахнато, но нищо, което опитаха, не можа да стопи или счупи божествените брънки. Лушън не можеше да се отърве от тях, отказваше да ги използва върху Аерон и се боеше Ловците да не ги намерят и да ги използват срещу някой Повелител, затова ги беше прибрал в стаята си.

Сега ги измъкна от килера, сложи ключа в джоба си и щракна два края за стълбовете на леглото си, оставяйки два края отворени и готови. Той се пренесе решително обратно при Аня. Тя не беше мръднала и той отново се настани върху нея.

Когато Аня осъзна, че се е върнал, обви крака около кръста му и прокара горещ език по врата му.

– Каквото и да е довело до този палав период в поведението ти, сърдечно одобрявам.

Членът му се надигна, пращайки огнени струи по вените му. Внезапно Лушън почувства желание, толкова силно, колкото никога не беше изпитвал. Жената, за която копнееше и за която вече постоянно мечтаеше, наистина се гърчеше от страст до него. Ръцете ù бяха по цялото му тяло, а тя беше толкова жадна за още, колкото и той.

„Една целувка. Това е всичко.“

Лушън не знаеше дали това са собствените му мисли, или са думи на демона. Знаеше само, че ако целуне Аня, няма да е способен да спре. Да целува тази жена, беше по-възбуждащо, отколкото да прави любов с друга. Но дори времето и мястото да бяха подходящи, той знаеше, че не трябва да се отдава на жена, която скоро ще бъде принуден да убие. „Не позволявай случката да се повтори! Сложи край на това!“

– Лушън – каза тя задъхано, – целуни ме!

– Скоро – закле се той и това беше истината. Независимо че беше покварено, независимо че знаеше, че не трябва да го прави и дори се беше опитал да се убеди да не го прави, знаеше, че няма да е в състояние да нанесе последния удар, докато не я целуне отново.

Той пренесе и двамата на леглото в стаята си, както беше върху нея. Когато хладният матрак докосна гърба на Аня, той дръпна ръцете ù и ги заключи във веригите. Щрак.

Тя не възрази, както беше очаквал той.

Огледа се наоколо и промърмори:

– Ммм, много силно желаех да ме поканиш в твоята стая. – Тя се усмихна, изви долната част на тялото си към неговото (богове!) и измърка право в ухото му. Възхитителният звук се сля с одобрителното бръмчене на демона. – Това да не е някоя нова извратена игра? – Тя дори захапа ухото му.

– Каквото стане в Буда, остава в Буда. Обещавам.

Членът му запулсира, когато удоволствие, огромно удоволствие, заля цялото му тяло. През Лушън премина тръпка, гореща. Страстното му желание премина във вените му като огън и прогаряше тялото му. Устните му се отвориха, готови да я опустошат с целувката, която ù беше обещал, обещал и на двамата, но отново успя да се овладее.

Без контакт. Без целувки. Още не. Имаше Ловци за убиване.

Нямаше да мисли за нея сега. Нямаше да копнее за още. Тя скоро щеше да умре. А той щеше да бъде по-презрян и от собствения си демон, ако си позволеше да стане неин любовник, а след това я убиеше.

– Няма ли да играеш с мен? – попита тя с дрезгавия си глас. – Няма ли да ме целунеш? Вече е „скоро“.

– Аня – той не знаеше какво друго да каже. Той я притискаше с тялото си и тя разтвори бедрата си, карайки го да потъне между тях. Все още беше ужасно възбуден и еректиралият му член се триеше в нея през дрехите, което създаваше още по-голямо напрежение и страст.

Тя го захапа за врата и се повдигна към него, удължавайки контакта. Лушън стисна бедрата ù, за да я накара да спре и това действие му струваше скъпо. Трябваше да стисне зъби, за да спре дивия порив на отказаната страст.

– Харесва ми тази игра – каза тя без дъх. – Има ли правила?

– Само едно – каза той през стиснатите си зъби.

– Кажи ми! – Коленете ù се отриха в него, подканяйки го да я притисне още по-дълбоко.

– Единственото правило... – Той вдигна ръце и обви бузите ù в дланите си, а палецът му галеше кадифената кожа. О, той можеше да остане тук завинаги. Или можеше да се потопи в нея поне за още малко. – Единственото правило е, че ти оставаш тук.

– Ммм, обичам да нарушавам... Хей! Какво? – Тя се намръщи. – Да остана с теб, нали?

– Не. – Той стана от леглото прекъсвайки всякакъв контакт. Тялото му крещеше в протест, а демонът му го проклинаше. От всички престъпления, които беше извършил, това да я остави по този начин внезапно изглеждаше най-лошото.

Тя се намръщи.

– Лушън? Какво... – Тя се опита да вдигне ръце, но не можеше. Присвитият ù поглед се плъзна към таблата на леглото, задържа се замалко, когато тя отново опита да дръпне и после го погледна отново. – Не разбирам.

– Единственото удоволствие, което ще получиш в това легло, е удоволствието, което си доставиш сама.

„Засега.“

„Богове, не мисли така!“

– Навита съм. Но ако искаш да ме гледаш как си доставям удоволствие, ще трябва да махнеш веригите.

Отново не беше отговорът, който той очакваше. Прииска му се да изстене. Аня... с ръка между краката... гали клитора си... и се довежда до оргазъм... Представата за това беше крайно еротична и спираща дъха, че накара коленете му да омекнат като на човек. Какво ли щеше да е, ако беше свидетел на такова събитие?

– Стой тук – каза той задавено – и бъди тиха! Ще се върна за теб. Имаш думата ми.

– Ще се върнеш за мен? – Сега очите ù се разшириха. – Къде отиваш? И по-добре кажи, че отиваш да вземеш камшик и нашийник с шипове, защото не искаш нищо повече от това да съм твоя кучка, иначе ще съжаляваш!

– Отивам обратно в храма. Ще се върна веднага, щом Ловците бъдат победени.

Аня ахна шокирано. Може би дори малко беше засегната, но той не искаше да го признае.

– Мога да се пренеса с теб. Веригите не могат да ме задържат.

– Тези могат. Направени са за безсмъртни.

Мина секунда. Още една.

Аня се взираше в него със стиснати устни. Той предпочиташе тези устни меки и да ги усеща по цялото си тяло. Но не се съмняваше, че лично беше съсипал всяка възможност това да се случи днес. Така беше по-добре, помисли си той, но същевременно горчиво съжаляваше.

– Казваш, че не мога да се пренеса? – изскърца тя със зъби.

– Точно това казвам.

– И ще ме оставиш така?

– Да. Бъди послушна! – каза той и я остави, след което се материализира на същото място, което беше изоставил.

В мига, в който стъпи на тучната трева, го заляха вина и страстни желания. Вина, защото беше оставил Аня безпомощна. Страстни желания, защото... е, споменът за тялото му върху нейното беше в ума му свеж. Удивителен.

И тя изглежда го искаше. Докато той не съсипа всичко.

Какво щеше да ù каже? Тази жена го оставяше безмълвен.

Тя вероятно го мразеше сега. Никога нямаше да му прости. Тя... се появи точно до него и го фрасна в окото.

– Копеле – изръмжа тя.

Удивление и болка запулсираха в него, докато я гледаше опулено. По дяволите, тя беше силна. Беше успяла да пукне костта, подозираше той и раната се подуваше.

– Как успя да се освободиш? – Тези вериги бяха невъзможни за разбиване.

– Имам си начини.

– Как? – настоя той.

– Не мога да бъда заключена, ясно? Независимо какви средства за ограничение използваш, аз не мога да бъда задържана. И ако някога отново опиташ да направиш нещо такова... – Ръцете ù се свиха в юмруци. – Свободата е всичко. Ти знаеш това по-добре от всеки, след като си бил принуден да приютиш демон. Дори беше длъжен да отвеждаш душата на приятеля си всяка нощ векове наред. Задължение, от което аз ти помогнах да се освободиш. Помниш ли? А ти се опита да отнемеш моята свобода... О! Сериозно бих могла да те срежа наполовина с един от ноктите си.

„По-добре така, помниш ли?“

– Тези вериги са били използвани върху богове и винаги са издържали. Единствено ключът може да ги отвори, а той е в джоба ми.

– Голяма шибана работа, кучи сине! Казах ти, че съм могъща. Не е моя вината, че ти не си слушал. Сега ще ти помогна да се биеш с Ловците и ще имаш късмет, ако ударът ми случайно или нарочно не се отклони и не убие теб. Всъщност не мисля, че ще те чакам. – Тя погледна към тунелите и преброи с върха на пръста си. – Ще се видим във... втория, сладкишче. Там беше най-големият и най-лошият Ловец, когато проверих за последно. Просто ще се престоря, че това си ти, и ще закова задника му за тавана.

Тя изчезна миг по-късно и след нея остана само облак от аромат на ягоди, сметана и той усети яростта ù. Проклятие! Той изсвири и забърза напред. Вече нетърпеливите воини скочиха, сякаш някой беше срязал невидими въжета.

Тихо разритаха листа и вейки. Когато Лушън стигна до втория тунел, този на Гидиън, се хвърли върху импровизирания покрив и се остави да падне вътре, защото не искаше да се пренесе и да стресне мъжете си. Гидиън се намръщи, но не коментира, когато го последва отдолу. Оръжията на всеки от тях бяха вдигнати и готови.

Чу се пъшкане. Вик. Лушън се напрегна и започна да търси... да търси... проклятие, не виждаше Аня, нито виждаше...

Ловци. Там. Двама зад ъгъла. Единият биеше възрастен човек, а другият държеше мъж на средна възраст. И двамата затворници молеха Ловците да спрат.

– Кажи ми каквото искам да знам – каза единият Ловец, разумният му тон беше в остро противоречие с жестоките му действия – и болката ще спре. Само това трябва да направиш.

– Писна ми да се връщам с празни ръце – добави също толкова разумно другият, по-висок и мускулест, при което изрита по-стария мъж в стомаха.

Чу се пъшкане. По-младият извика:

– Спрете! Просто спрете! Той не знае нищо повече.

– Знае. Трябва да знае. Кажете ни или ще умрете! Това са единствените ви възможности в момента.

Този, който риташе, пристъпи напред и се наведе към лицето на затворника.

– Ако избереш смъртта, няма да е бърза и без грубости, разбра ли ме? Ще умираш парче по парче.

– Просто оставете баща ми на мира! – По-младият беше обвил ръце около по-стария мъж, сякаш за да го защити със собственото си тяло. – Кълна ви се, казахме ви всичко, което знаем. Просто ни пуснете! Моля ви!

– Не сте. Защитавате тези демони, сигурно дори работите с тях.

Сякаш изчакала пристигането на Лушън, Аня се появи до големия Ловец и просто му преряза гърлото, преди той да разбере, че тя е там. Тялото му се свлече на земята и тя се ухили към Лушън, сякаш казваше: „Виж какво направих!“.

Тя току-що беше убила човек, жестоко и без колебание и беше покрита с кръв. Това, че се усмихваше за стореното, разтърси Лушън тотално. Тя беше съблазнителен и красив ангел, но беше също и убиец. Като него.

Лушън беше опиянен от вида на Аня, искаше да се потопи в нея, но все пак успя да хвърли две ками към втория Ловец. Едната се заби в гърлото на мъжа, а другата в бедрото му. Всяка от тях беше достатъчна, за да го убие, но вместо да избира, Лушън беше решил, че две е по-добре от една. За всеки случай. Не му харесваше колко близо до Аня се развива действието, независимо че беше безсмъртна. Можеше да пострада, а мисълта някой от тези Ловци да я докосне, подпалваше дълбока ярост в него.

– Зад теб! – извика внезапно Аня.

Той се обърна, но не навреме. Един Ловец се беше крил в сенките и сега тихо се спускаше към Лушън. Сблъскаха се и се строполиха на земята. Ножът на Ловеца приближаваше гърлото на Лушън. Мъжът не изглеждаше разтревожен от идеята да убие Лушън и да освободи демона му. Сякаш беше превъртял и смъртта беше единствената му грижа.

– Демонско изчадие! – изплю Ловецът. – Чаках този ден.

Лушън се пренесе и мъжът се пльосна на земята. Окървавен, Лушън се появи зад него, пресегна се и пречупи врата му. В същото време Аня се появи до него и намушка Ловеца в гърдите.

Дишайки тежко, Лушън се изправи и попита:

– Къде са другите?

– Вече убих двама и не съм виждала останалите. – Тя изтри кървавите си ръце от роклята. Алените петна се откроиха на снежнобялата материя.

Видът ù сега беше дори по-еротичен, отколкото когато лежеше в леглото му. Нежно изглеждаща красота, смъртоносна и смела. Принцесата воин. Тя също изглеждаше впечатлена от него. Погледът ù се плъзгаше по него със страст.

– Добър удар – каза му тя.

Той се завъртя, преди тя да види доказателството за възбудата му и огледа обкръжението им. Ловците бяха избрали скривалището си мъдро и го бяха укрепили добре. Имаше много стаи и коридори, калните стени бяха поддържани от дървени греди. В задната част имаше маса, отрупана високо с кутии храна и клонки за огън.

С ъгълчето на окото си видя как Аня се навежда пред затворниците, които се свиваха на пода, вероятно се бояха, че ангелът-отмъстител ще нарани и тях.

– Не се тревожете! – каза тя утешително. – Аз си падам по унищожение на лошите. Няма защо да се страхувате от мен. Ще ви измъкнем от тук.

Такава нежност. Дори Лушън беше очарован.

От единия коридор до тях долетяха пъшкане и тупване, последвани от пронизващ вик на болка.

Част от секундата по-късно от другия коридор изригнаха човешки писъци, които бързо секнаха. Лушън скочи пред Аня, готов за битка, ако някой се появи.

Тогава Парис излезе от една от стаите. Лицето му беше порязано и натъртено. Лушън се отпусна.

– Моите двама са мъртви – каза Парис гордо, но малко слабо.

Амън излезе от другата страна. Бузите му бяха оплискани с кръв. Той не проговори, рядко говореше, но кимна. Неговите мишени също бяха победени.

Страйдър и Гидиън бяха зад него и двамата се хилеха.

– Заковах трима – каза Страйдър и Лушън забеляза, че куца. – Отнесох нож в бедрото, но победата е наша.

– Аз се провалих – каза Гидиън надменно.

– Предполагам, че пещерите са свързани – каза Парис. Бръчки от напрежение стягаха твърде съвършеното му лице. Битката сигурно беше изцедила и последните му сили. Обикновено до това време от деня вече имаше една или две жени, нуждаеше се от една или две жени, за да засити демона си, но Безразборност не беше лягал с жена от пътуването със самолета предишния ден.

Аня се отдели от затворниците и пристъпи до Лушън, привличайки всички очи върху себе си. И тримата мъже вдишаха рязко (Почтително? Възбудено? Изненадано?).

– Защо, по дяволите, тя е тук? – запита Страйдър. – И защо една низша богиня се бие с Лов-...

– Хей! Аз не съм низша! – каза Аня и тупна с крак.

Лушън не получи възможност да отговори. Смърт го притегли настоятелно, почти болезнено. Потребността му да събира души беше по-силна от обичайното. Демонът хленчеше в главата му, защото силно искаше да остане до красивата Аня, но в същото време изпитваше непреодолима нужда да действа.

Каква сила имаше тя над това същество? Как го владееше?

– Ще се върна – каза Лушън. Той позволи да бъде издърпан напълно от физическия свят в духовния. Можеше да остави тялото си, но не искаше воините да се тревожат за охраната му. Приятелите му и дори Аня избледняха от погледа му.

Той виждаше само Ловците, лежащи на земята, окървавени и безжизнени. Вътре в почти мъртвите им тела душите им се гърчеха и чакаха него.

– Аня – извика той. Не му харесваше да я оставя сама с другите воини. Не можеше да каже какво щяха да се опитат да направят те. Особено Парис.

Тя не се появи. Беше го следвала в този свят преди, той знаеше, защото я беше усетил. Защо не и сега? „Тя може да се грижи за себе си. Ти си виждал доказателството за това.“

Побързай! Лушън не беше отговорен за всяка душа на земята. На много всъщност беше позволено да останат и да скитат невидими. Той смяташе, че ще полудее, ако прекарва всеки буден час в този свят, без да прави нищо друго, освен да пътува от земята до ада или от земята до рая. Достатъчно тежко бреме беше да е отговорен за тези, чието последно място за почивка вече беше определено.

Винаги усещаше дълбоко в себе си до къде трябва да придружи душите. Понякога дори виждаше последните мигове от живота на човека, независимо дали тези мигове бяха изпълнени с противна жестокост или с безпогрешна доброта.

Лушън въздъхна и огледа целите си. Около всеки от тях имаше черна аура, разкривайки покварата на натурата им. Тези мъже скоро щяха да горят във вечните пламъци. Не беше изненадан. Някои Ловци наистина стигаха в рая, но той знаеше, че тези няма да отидат там. Бяха твърде фанатизирани и бяха измъчвали безразборно невинни хора в търсене на отговори.

– Това ли е мирът, за който винаги сте копнели? – Лушън се носеше като привидение над първото тяло. Отвори ръка, протегна пръсти и бръкна в гърдите на Ловеца. Когато усети леденостудения блок, той стисна.

Душата осъзна, че е хваната, и започна да се бори, докато Лушън я изтръгваше от трупа. Очите им се срещнаха и Лушън знаеше, че неговите блестят със синьо-кафяв огън.

– Не! – изпищя душата. – Не! Нека остана тук!

Греховете на мъжа внезапно се появиха в съзнанието на демона и на свой ред в съзнанието на Лушън. Както мъжът вече беше доказал, той смяташе, че е над закона. Беше убивал всеки, който му се изпречи на пътя – мъже, жени, деца и всичко в името на един по-добър свят.

Копеле.

Лушън задържа здраво протестиращата душа и се пренесе до входа на ада. Не Хадес – този безрадостен подземен свят беше запазен за тези, които не заслужаваха нито мъченията на ада, нито славата на небесата. Този мъж тук заслужаваше пламъците. Дверите на огнената яма бяха затворени, но Лушън можеше да почувства излъчващата се от тях наситена жега, можеше да чуе симфонията от измъчени писъци и демоничния смях. Подигравките. Задушаваща смрад на сяра насищаше цялата зона толкова силно, че можеше да накара човек да се задави.

Беше водил Мадокс тук всяка нощ от хиляди години. През цялото време се беше мразил, беше му се искало да има нещо, което да направи, за да облекчи страданието на приятеля си, но знаеше, че няма начин. Докато се появи Аня. Както обичаше да му напомня, тя ги беше спасила.

– Моля те! – извика душата. – Съжалявам за...

– Спести си молбите! – каза Лушън равнодушно. През вековете беше чувал всички въобразими отчаяни пазарлъци. Нищо не му влияеше.

„Какво ще направиш, ако Аня те умолява? Тогава какво?“

При мисълта да доведе такова прекрасно създание тук внезапно му се прииска да повърне, да ругае и да убива. Каквото и да беше престъплението ù, той се съмняваше, че заслужава да гори, а плътта ù да се топи от това съвършено тяло само за да се възстанови и стопи отново.

Може би, когато тя умреше, щеше да бъде допусната в рая.

Той можеше поне да се моли.

– Моля те! – изкрещя душата на Ловеца, когато две огромни плочи се отвориха над ямата. Оранжево-златни пламъци се стрелнаха навън с пукане и плющене, а миризмата на сяра се усили, примесена със смрадта на изгорена коса и гниеща тъкан.

Борбата на душата се засили.

Когато Лушън видя люспести демонски ръце да се пресягат през пламъците и чу как присмехът става нетърпеливо кикотене, той хвърли душата вътре. Люспестите ръце я хванаха и дръпнаха надолу. Последва писък, толкова изпълнен с болка, че беше оглушаващ, а после плочите се затвориха.

Лушън не знаеше какво държи демоните вътре, а само че нещо ги държеше. Нещо, което не беше в състояние да удържи демона, който той приютяваше сега, ето защо той не беше върнат в ада, след като избяга („благодарение на теб“) от кутията на Пандора.

„Ако не беше отворил кутията, може би никога нямаше да срещнеш Аня.“ И така щеше да е най-добре, каза си той. Защото нямаше да му бъде наредено да я убие. Въпреки това имаше усещането, че трябва да я познава.

Той повтори пътуването с всеки убит Ловец и когато свърши, отвори очи и се озова обратно във физическия свят. Стените на пещерата го обграждаха тъмни и голи. Беше тихо, но той не беше сигурен, че това е по-добре от писъците в ада. Умът му искаше да запълни всяка секунда с мисли за Аня.

Тя го беше завладяла.

И беше изчезнала, забеляза той. Обзе го разочарование.

Мъжете му бяха осъзнали какво става, бяха продължили работата си и се бяха погрижили за невинните. Или може би Аня го беше направила, преди да си тръгне. Къде беше отишла?

– Не разбирам – каза Парис на един от битите хора. – За какво?

– Артефакти – каза старият мъж през подпухналите си устни. – Безценни, божествени, могъщи. Всеки ще заведе притежателя си по-близо до кутията на Пандора и ще му помогне накрая да се сдобие с нея.

„Кутията на Пандора.“ Думите обсебиха цялото му внимание. Лушън се присъедини към групата.

– Как ще ни помогнат артефактите да намерим кутията?

Амън стоеше отстрани и наблюдаваше, но обърна глава, когато Лушън заговори. Страйдър му хвърли поглед и промърмори:

– Радвам се, че се върна.

– Жената?

– Още е тук – отговори Гидиън, което значеше, че наистина си е отишла.

Лушън застана до Амън и зачака някой да обясни.

– Просто изчезна веднага след теб – каза Страйдър. – Защо продължава да се появява?

Лушън не отговори, защото не знаеше какви бяха мотивите на Аня. „Липсваше ми“ – беше казала. Наистина ли? Той не знаеше. Тя беше толкова тайнствена, колкото и красива.

– Кои са тези мъже и как артефактите ще ни помогнат да намерим кутията?

Страйдър сви рамене при рязката промяна на темата.

– Те са смъртни, които са посветили живота си на изучаване на митологията. И не знам.

– Може ли да си отидем у дома? – попита по-младият. Кафявите му очи бяха насълзени. – Моля ви!

– Скоро – обеща Лушън нежно. – Просто искаме да знаем какво казахте на Ловците.

– Ловци? – попитаха двамата в унисон.

– Мъжете, които ви плениха.

– Копелета! – каза по-младият през стиснати зъби. – Планирате да ни убиете, след като ви кажем, нали?

– Не – каза Страйдър през смях. – Моля те! Вижте се, а после вижте мен! Не се занимавам с хилави цели.

Старецът преглътна. Отвори уста.

– Недей! – каза синът.

– Няма нищо. Ще им кажа – старецът пое тежко въздух през наранените си и кървящи устни. – Според древните текстове има четири артефакта. Всевиждащото око, Невидимото наметало, Клетката на принудата и Срязващия жезъл.

Два му бяха далечно познати. Два му бяха непознати и го озадачиха. Но беше отвратен от иронията на ситуацията. Ако тези хора бяха прави, те знаеха повече за света, който някога беше обитавал, отколкото той – бивш войник на боговете.

– Разкажи ми за тях! Моля те!

Със страх в очите, мъжът продължи:

– Някои легенди казват, че и четирите са принадлежали на Кронос. Някои казват, че всеки е принадлежал на различен титан. Повечето източници са съгласни, че когато Зевс победил Кронос, той... Зевс ги пръснал по целия свят, за да попречи на предишния крал на боговете да ги използва отново, ако някога успее да избяга от затвора си. Защото е било предречено, че титаните накрая ще унищожат гърците завинаги.

Защо тогава Зевс не беше убил Кронос, вместо да го затваря? А също така защо Кронос не беше убил Зевс, след бягството си? Защо бяха избрали затвора? Богове. Можеше никога да не ги разбере, мислеше Лушън, дори да посвети години да ги изучава, както бяха направили тези смъртни.

– Какво друго знаете за четирите артефакта?

По-младият сви рамене и продължи историята.

– Всевиждащото око предоставя бегли погледи към другия свят и осветява пътя. Наметалото скрива носителя от любопитни очи. Жезълът може да раздели океана, но това е широко оспорвано, а Клетката поробва този, който е затворен вътре. Както казахме по-рано, всичките четири са необходими, за да бъде намерена и спечелена кутията или така казва легендата, но не знаем защо.

– И къде са тези артефакти сега? – изстреля Парис. Всички воини се струпаха около мъжете в очакване на отговора им.

Старецът въздъхна и се дръпна назад, сякаш се страхуваше, че воините ще избухнат при следващите му думи.

– Отново ви казвам, не знаем – той се засмя горчиво. – Търсим ги от много време и никога не сме намерили някакъв знак, че наистина съществуват.

– Затова тези копелета ни доведоха тук – добави по-младият. – За да им помогнем да търсят следи.

– Намериха ли нещо? – попита Лушън.

– Не! – По-младият поклати глава. – И ставаха все по-разочаровани с всеки изминал ден. Имат хора навсякъде, по целия свят, които търсят. Колкото и да ми се иска да е иначе, сериозно се съмнявам, че има какво да намерят. Ако имаше, ние щяхме да сме го намерили досега.

Лушън знаеше, че Ловците са навсякъде, но не беше наясно с артефактите. Вината наистина беше негова. Беше се откъснал от света за прекалено дълго време, доволен да живее тихо в своята крепост и беше оставил небесата зад себе си като далечен и горчив спомен. Никога повече.

Кронос сигурно искаше да си върне предметите. Отчаяно. Вероятно Лушън можеше да се възползва от това. Отбеляза си да посети Сейбин и другите воини в Рим, за да ги предупреди.

– Това ли е всичко, което знаете? – попита той хората.

И двамата кимнаха предпазливо.

– Благодарни сме ви за тази информация. Да ви върнем у дома сега! – каза той и сви пръсти около китките на двамата.

– Къщата ни е в Атина – каза по-младият с треперещ глас, пропит с надежда. – Живеем заедно и можем да намерим пътя си.

Сълзи на облекчение се стичаха по бузите на стария мъж.

– Благодаря ви. Ти си... един от тях? От безсмъртните? Ти изчезна по-рано.

– Дайте ми адреса! – каза Лушън и се престори, че не е чул въпроса. – Ще ви отведа там.

Бащата го каза с благоговение в очите и Лушън ги пренесе там.

За негова изненада Аня чакаше в къщата им. Крачеше напред-назад в тясната, но удобно изглеждаща дневна. По лицето ù не трепна никаква емоция, когато ги забеляза.

– Ще изтрия спомените им – каза тя, а гласът ù също беше лишен от емоции. – Няма да помнят нищо за Ловци, нито за Повелители.

Въпреки всичко Лушън беше вън от себе си от радост да я види и благодарен, че все още иска да му помага.

Обаче се пренесе обратно на острова, без да промълви и дума. Една дума щеше да доведе до друга, а тази дума щеше да доведе до молба – „целуни ме, докосни ме, моля те!“ – и тогава той щеше да предизвика Кронос. „Няма да убия нея. Ще убия теб.“ Защото в този миг на Лушън не му пукаше за проклятията, които Кронос можеше да изсипе върху него и приятелите му. Не му пукаше, че кралят на боговете може да ги накара да страдат цяла вечност.

Без Аня той така или иначе щеше да страда.

ШЕСТА ГЛАВА

– Да си обръсна главата – промърмори Аня мрачно. Как ли щеше да реагира Лушън, ако наистина го направеше? Ако му се появеше с гола глава? Вероятно щеше да я нарече грозна и наивна и щеше да ù се съпротивлява още по-яростно. – Тъпак.

И все пак той ù липсваше. Глупаво.

Когато се беше плъзнал в духовния свят, за да придружи душите до ада, тя се беше пренесла в дома на хората, защото знаеше, че той скоро ще дойде. И се беше развълнувала дълбоко, когато го видя отново. Едва не му се беше хвърлила на врата, доволна, че е здрав и цял и че лицето и вратът му вече заздравяват. Беше успяла да овладее порива и да потисне емоциите си.

След това се беше върнала на плажа си в Хавай, обезсърчена, и беше танцувала в любимия си бял цял бански. Сега крачеше близо до водата и разпръсваше блестящ пясък във всички посоки. Косата ù висеше по гърба мокра и къдрава. Слънцето грееше и галеше с горещите си лъчи кожата ù. Водата се плискаше по розовите песъчинки и отмиваше някои от тях от краката ù, а временно потиснатите ù емоции я заляха отново със същата незбежност, с която вълните заливаха плажа.

– Аз исках само да му помогна.

И какво беше получила в замяна за своята щедрост? Той се беше престорил, че я иска, дори я беше оковал за леглото си, а после беше изчезнал. От това още болеше. Тя го желаеше и бе отчаяна, че не можеше да го забрави.

– Такава съм тъпачка.

Защо не можеше да го забрави?

Никой мъж не ù беше въздействал така, а въпреки проклятието си, тя се беше срещала с много. Всички те бяха смъртни. Забавляваха я за малко, докато я засипваха с комплименти, които тя винаги беше копняла да чуе от боговете, но ги забравяше толкова лесно, колкото би искала да забрави Лушън. По-забележителните бяха ставали нейни приятели, въпреки че тя отказваше да спи с тях.

Един по един всички бяха умрели. И колкото и обикновено да беше приятелството им, от загубата още я болеше. Тя беше започнала да презира тяхната човечност и слабост. От няколко години вече не се събираше със смъртни и понякога нощем беше толкова самотна, че гушкаше плюшеното мече, което беше откраднала при откриването на голяма верига магазини за играчки.

Когато беше с Лушън, не се чувстваше самотна. Беше развълнувана. Всеки миг с него беше изненада. А той не искаше да има нищо общо с нея.

Бррр! От този миг нататък тя щеше да стои далеч от него. Щеше да го накара той да дойде при нея. Накрая щеше да дойде, ако искаше да се подчини на Кронос. Търпението обаче не беше нейната най-голяма добродетел и въпреки всичко, докато денят преминаваше, тя осъзна, че копнее да го види отново.

– Аз не съм тъпачка. Аз съм шибана тъпачка.

Да гледа как Лушън се бие, беше най-сексапилната гледка, която някога беше виждала. Изобщо. Той беше смъртоносна сила и тотална Смърт и владееше онези ками с изключителна бързина и плавност. Различните му очи блестяха с обещанието за вечни мъки и тя намираше това за неустоимо.

Все още го намираше за неустоимо.

Харесваше ù да се бие с него. Наслаждаваше се на компанията му и се чувстваше отегчена, когато беше разделена от него.

Сериозно. В това нямаше смисъл. Той беше изключително сериозен и трябваше да е скучен. Но я забавляваше, предизвикваше я и я караше да се чувства жива. Странно, след като беше обладан от Смърт.

Дали той изпитваше нещо към нея? Изобщо нещо, освен презрение и раздразнение? Ако изпитваше, значи го криеше добре. Освен когато я целуваше. Тогава беше напълно различен мъж. Страстен и нежен, и малко див. Целуваше я и го правеше със страст, обливайки я с онзи аромат на рози.

– Кого се опитвам да заблудя? Отивам при него.

Кронос добре беше избрал екзекутора ù. Тя не можеше да стои далеч от него, не искаше той да стои далеч от нея и щеше дори да го остави да се опита да я убие отново само за още една целувка.

– Може да е забавно – промърмори тя, докато се пренасяше.

* * *

Бризът с аромат на ягоди пръв извести на Лушън за присъствието на Аня, когато той се материализира на гръцкия остров, след като беше придружил група души до рая. Беше станала катастрофа с автобус в САЩ – безгрижна компания на път за църковната служба. Бяха ударени от пиян шофьор и всички бяха загинали.

Загуба. Той беше станал толкова безчувствен, че дори загубата на децата не можеше да му въздейства. Не можеше да го позволи. Имаше работа с толкова много смърт, че щеше да бъде развалина, ако го позволеше.

„Ти си развалина и сега, докато мислиш за Аня.“

Мисълта дойде от него, но демонът му бързо отговори:

Нужна ни е още една целувка.

Този път Лушън не беше изненадан. Смърт мъркаше като развълнувано коте, когато жената беше наблизо. Феномен, който той все още не разбираше. „Защо я искаш?“ Мисълта някой да копнее за нея така, както той, дори ако това е собственият му демон, му беше омразна.

„Вкусна е.“

Не можеше да обори това.

Все повече и повече Лушън усещаше гнева на Кронос да се излъчва към него. Беше като пожар във вътрешностите му, като разбиване в душата му. Кралят нямаше да чака още дълго и със сигурност щеше да го прокълне скоро, ако не побързаше. Или да прокълне приятелите му.

Но дори само мисълта да види отново Аня запалваше неумолим огън в него и засенчваше мисълта за смъртта ù и за неговото наказание. След битката с Ловците преди два дни той не беше отишъл при нея и тя не му се беше появила. Беше му липсвала и той си спомни как тя веднъж му беше заявила, че ù липсва.

Лушън огледа Храма на всички богове за някакъв физически знак за присъствието ù. Видя покрити с лишеи колони, купчини срутен камък и езерца с кристална вода. Не и Аня.

Толкова много пъти си я беше представял тук. В ума му колоните блестяха бели, покрити с тучен изумруден бръшлян и бяха идеалната рамка за екзотичната красота на Аня. В ума му локвите бяха бълбукащи вирове, а тя лудуваше в тях. Гола.

– Аня – каза той.

Тя не отговори.

Той изчака няколко минути, после отново извика името ù.

Отново нищо.

– Знам, че си тук.

Нищо. Каква игра играеше тя сега?

Като се опитваше да не се мръщи, той се наведе над една купчина с пясък и започна да пресява песъчинките. Ако не можеше да я подмами да се покаже, поне можеше да търси доказателство за съществуването на четирите артефакта.

Нещо меко забърса гърба му и ароматът на ягоди стана по-силен и изпълни ноздрите му. Той не се обърна, не призна чувството. Не външно, поне. Вътрешно потрепери.

– Какво правиш? – попита тя. Най-после се материализира.

Стомахът му се сви от възбуда, когато я погледна. Богове! Дрехите ù... Той преглътна. Аня се облегна на една от извисяващите се бели колони. Срутени камъни и мраморни стени се извисяваха около нея, а сложните шарки обрамчваха съвършеното ù палаво лице. Кичури от косата ù я галеха и той изпита мигновена ревност.

Той искаше неговите пръсти да я галят и нищо друго.

Носеше прозрачна бяла рокля (безкраен запас ли имаше?), която скриваше едното рамо и оголваше другото. Плетен златен колан, обвит около талията ù, обхващаше извивките ù. По цялата дължина на бедрото ù се простираше цепка, която разкриваше гладка сметанена кожа, както и намек за снежнобели бикини.

Внезапно му стана трудно да диша. Слънцето грееше точно зад нея и той виждаше очертанията на ягодовите ù зърна.

„Ягоди.“ Дума, която винаги щеше да свързва с Аня.

„Накарай я да се махне! Тя те разсейва, а ти не можеш да си го позволиш.“

Искам да остане! – изръмжа демонът.

Само ако можеше...

– Не остават много часове светлина, така че... – Гласът му беше дрезгав.

В дълбините на сините ù очи проблясна обида.

– Така че се разкарай? Това ли ми казваш?

– Да! – Той ù обърна гръб („за добро, знаеш го“) и загреба още една шепа пясък.

Целуни я! Целуницелуницелуни...

Той стисна зъби.

Мина миг в мълчание. После:

– Тц-тц-тц. Не е мъдро да ми обръщаш гръб.

– Другите воини са наблизо. – Те бяха пръснати по целия остров, достатъчно близо, за да чуят, но не достатъчно, за да убият този, който го заплашва. – Ще оставя те да се тревожат за гърба ми – излъга той. Просто не можеше да се обърне към нея отново. Тя пораждаше опасни емоции в него. Емоции, без които той щеше да се чувства по-добре.

– Добре тогава. Няма ли да ми се нахвърлиш или нещо такова? Аз съм на върха на списъка ти за унищожение.

– По-късно. Точно сега съм зает. – Той чу как тя се премести, чу падането на камък. Искаше да погледне. Не погледна. Още един поглед към нея и никога нямаше да отвърне очи. Щеше да се нахвърли върху нея, но нямаше да я нарани. Щеше да я целуне, както копнееше Смърт. Отново и отново. Докато дрехите им паднат и той се озове в нея.

В този миг усети невероятно напрежение и неудовлетворени страстни желания.

– Лушън – извика Парис откъм далечната стена на храма и гласът му беше напрегнат.

Лушън се изправи. Но все още не се обръщаше към Аня.

– Да?

– Надушвам жена. Твоята жена.

– Стой, където си! – Той не искаше другите да я видят в този вид. – Всички вие. Продължавайте да търсите нещо, което да ни насочи в правилната посока!

Парис измърмори нещо под носа си. Страйдър извика:

– Щастлив кучи син.

Амън и Гидиън не отговориха.

– Предполагам, че няма да пазят гърба ти все пак – каза Аня и тонът ù беше странно лишен от емоции.

Не му харесваше, когато тя ставаше толкова неразгадаема. Боеше се, че го прави, за да се защити от болката. Болка, която той ù причиняваше.

– Значи вие, момчета, търсите артефакти, а?

– Не се преструвай, че не знаеш! Ти ни прати тук. – Той клекна отново и претърколи един голям сребрист камък, под който забеляза дребни камъчета и мъртви миди. Стисна зъби. Чувстваше се нетърпелив като пълен глупак. Що за воин си играеше в пясъка?

– Храмът е бил заровен под морето хиляди години – каза Аня. – Солената вода вероятно е отмила всички доказателства от миналото.

– Може би нещо е останало. – Той трябваше да вярва в това.

– Мислех, че безценната ви Ашлин ви е казала, че кутията се пази от Хидра – каза Аня и този път говореше подигравателно.

Да, Ашлин беше чула нещо за Хидра по време на пътуванията си за Световния институт по парапсихология. Но защо Аня се подиграваше? Беше помогнала на Ашлин веднъж и изглежда я харесваше. „Няма значение.“

Според многобройните източници, Хидра имаше много глави и отровен дъх. Говореше се, че Херкулес я е победил при езерото Лерна. Но Ашлин твърдеше, че е била забелязвана няколко пъти през годините. Винаги на различно място – Арктика, Египет, Африка, Шотландия и дори в САЩ.

Хората я наричаха Неси, Голямата стъпка и с всякакви други имена. Смъртните не знаеха какво има точно под носовете им.

Лушън се колебаеше – искаше да изостави храма и да търси на някое от тези места. Може би, ако намереше Хидра, щеше да намери кутията. Вероятно можеше да я унищожи най-накрая и да попречи на Ловците и дори на боговете да заловят демоните и да убият него и останалите Повелители.

Но любопитството го задържаше тук. Титаните бяха съживили този храм по някаква причина. Да, планираха да върнат хората към дните на преклонение и жертви. Но тук имаше още нещо.

Трябваше да има. Защо иначе Ловците търсеха толкова усърдно?

– Обичам да търся съкровища – каза Аня и привлече вниманието му отново. – Толкова е вълнуващо.

– Не ни помагаш.

Мълчание. После тя внезапно се озова до него и кичури от косата ù докоснаха голата му ръка. Беше си свалил ризата преди час – слънцето беше твърде ярко и беше твърде горещо. Пот се стичаше по корема му и косата на Аня залепваше за кожата му. Трябваше да стисне зъби при опияняващото чувство, което предизвикваше допира до нея, дори по толкова фин начин.

– Защо да не мога да помогна? – попита Аня и в дрезгавия ù глас имаше уловка. Цупене. Богове, той обожаваше това цупене. – Досега съм се доказала като неоценима.

Беше глупаво, но той най-накрая се осмели да погледне към нея. Видя първо бикините ù и трябваше да потисне надигналите се желания. Принуди се да отмести погледа си и я погледна в очите. Беше невероятно красива. Той се изправи. Проклетите му крака трепереха.

Тя моментално погледна гърдите му. Върху черната пеперуда, татуирана върху торса и рамото му. Той преглътна и се насили да не я гледа. От Аня се излъчваше силно желание. Тя дори посегна да го докосне, но осъзна какво прави и отпусна ръка.

„Направи го! Докосни ме!“ Твърде много дни бяха минали, откакто беше усетил огъня на пръстите ù.

Но тя не го направи.

– Прекрасна е – каза тя и кимна към пеперудата.

– Благодаря – заля го разочарование, когато Аня не се пресегна отново, но той знаеше, че така е по-добре. – Аз я мразя – призна той.

– Наистина ли? Защо?

– Това е белегът на демона. След като Смърт беше натикан в тялото ми, татуировката просто се появи.

– Е, за твоя информация, тя е магнит за мацките. Може и аз да си направя. Кама или може би дори ангелски крила. О! О! Сетих се! Ще си направя подобна пеперуда. Ще бъдем близнаци!

Аня татуирана. Рисунка, която езикът му да проследи. Той преглътна. „Докосни ме! Моля те, докосни ме!“

– За да отговоря на предишния ти въпрос, не може да ни помагаш, защото ще ни разсейваш от целта ни – каза той малко по-твърдо, отколкото възнамеряваше. Почти не можеше да се концентрира върху нещо друго, освен върху аромата и красотата ù всеки път щом тя беше близо до него. – Извинявай!

Тя го стрелна с поглед.

– Не си искрен, но няма значение – каза тя сковано и скръсти ръце на гърдите си. – Сега няма да ти кажа къде е кутията.

В следващия миг той вече я стискаше за раменете.

– Знаеш къде е?

Тя сграбчи китките му и стисна. Не за да го отблъсне, а да го задържи на място.

– Ще правиш ли отново опити да ме убиеш, ако знам?

– Да.

Тя се намръщи и тупна с крак. Действието накара гърдите ù да подскочат нежно под ръцете му.

– Дори не знам защо се занимавам с теб.

– Каза го и преди.

– Ами достатъчно важно е, за да бъде споменато два пъти.

Той въздъхна.

– Защо си тук, Аня?

Изражението ù стана упорито.

– Не е твоя работа, Цветенце.

– Още се опитваш да ме ласкаеш ли?

Тя притвори очи, но през малките цепки той виждаше синия огън на неутолима емоция.

– Ти си истински трън в задника, знаеш ли?

Неспособен да се спре (винаги ли щеше да е така?), той я дръпна към себе си. Телата им се прилепиха. Не беше се чувствал толкова извън контрол от онези ранни дни с демона. Зърната на Аня се триеха в гърдите му възхитително.

– Ти също. Подлудяваш ме.

– Как не! Ти подлудяваш мен.

Той я разтърси и тя внезапно ахна, а гневът ù изчезна моментално. Дори изстена. Изстена!

– Ммм! Сигурно е щастливият ми ден. Отново имаш ерекция.

Ноздрите му трепкаха от могъщото желание, което сгорещяваше тялото му. Е, още желание. „Концентрирай се!“

– Какво знаеш за кутията, Аня?

Тя беше ли я споменала? Не можеше да си спомни. Помнеше само какъв беше вкусът на целувката ù – горещ и див.

Сочният ù малък език се стрелна навън и проследи очертанията на устните ù.

– Признание. Не знам къде е, но знам, че никога няма да я намерите.

Без емоция. Никаква проклета емоция.

– Защо?

– Дори боговете не знаят къде е. Ако знаеха, кутията щеше да е намерена и използвана досега.

Да. Това имаше смисъл.

– Какво още знаеш?

Тя изви бедра, докосвайки го леко, и изстена.

– След като титаните победиха гърците, е победиха повечето гърци, някои се измъкнаха. Във всеки случай имаше гадна игра на мъчения и разпити. Кронос и отборът му искат да си върнат тези артефакти. Зевс му каза какво е било сторено с тях и Кронос започна да ги търси, но нямаше късмет.

Лушън стисна зъби, за да потисне удоволствието, което тя разпалваше в него.

– Защо Кронос ги иска?

– По-добрият въпрос е кой не би ги искал. Те са велик източник на сила. Ако попаднат в ръцете на враговете му, малкият Крони може да бъде победен отново. Но ако ги има, му е осигурен вечен успех.

– Но как артефактите водят до кутията? Защо боговете дори искат кутията? Тя приютява демони, нищо повече.

– Ъ, грешка. Само помисли! Кутията е направена от костите на богинята на гнета. Може да засмуче духа от всичко. След като Тартар се разпада и Кронос трябва да използва войниците си, за да пази гърците заключени вътре, кутията би била перфектното решение – дом за враговете му и за вашите демони. Какво по-добро отмъщение? Боговете, които са му създали толкова проблеми, заключени с демоните, които са създали проблеми на тях.

За миг пред очите на Лушън падна червена мъгла. Смърт беше изтърпял хиляда години затворен в тази проклета кутия. Съществуване, което не беше истинско съществуване. Имаше писъци, толкова много писъци. И мрак, толкова много мрак. Демонът нямаше да бъде върнат обратно доброволно. Смърт щеше да унищожи първо него, в това Лушън беше сигурен.

– Изглеждаш готов да се биеш, Цветенце. Искаш ли да се биеш с мен? Така ли? Моля!

„Успокой се!“ Той пусна ръцете ù и се опита да отстъпи. Да се бие с нея... да я прикове към земята... да я целува... „Успокой се!“ Аня задържа китките му и не му позволи да се отдалечи.

– Защо Кронос просто не убие гърците?

– Прекарал си известно време с боговете, нали?

– Много отдавна.

Тя неочаквано го пусна. Никой от тях не се отдръпна. Не, дори се приближиха.

– Може да се каже, че са вманиачени по развлеченията си. Също така живеят според кодекса на отмъщението. Зевс няма да страда така, както е страдал Кронос, ако е мъртъв. И Кронос няма да има на кого да се фука с победите си, няма да има кого да дразни, няма да има кой да го предизвиква, ако Зевс го няма. Вечността би била скучна без никакви изненади на хоризонта.

– Защо Кронос не е тук да търси?

Аня се ухили.

– Защо да е? Вие вършите цялата работа вместо него.

Което означаваше, че богът нямаше да иска Лушън и другите воини мъртви. Което на свой ред значеше, че Лушън има малко време, за да реши какво да прави с Аня. Внезапно му се прииска да се ухили като Аня. Единственото, което съсипваше искрата щастие в гърдите му, беше фактът, че Кронос щеше да грабне всеки артефакт, който Лушън намери. Освен, разбира се, ако не откриеше начин да ги скрие.

– Как Клетката, Жезълът, Окото и Наметалото водят до кутията? – попита той.

– Ето това не знам. – Тя сви рамене, отривайки се в него.

Той захапа бузата си от вътрешната страна, а Смърт започна да мърка диво. Удоволствието от докосването ù, дори толкова невинно, го разтърси изцяло.

– Може би са като ключ или карта и насочват търсещия в правилната посока – каза тя без дъх. – И какво ще правим ти и аз?

Докосването сигурно беше развълнувало и нея.

– Не знам.

Чертите ù омекнаха и очите ù заблестяха.

– Какво искаш да правим?

– Да продължа търсенето в храма – принуди се да каже той, когато искаше да я помоли за целувка. Внезапно завидя на Гидиън, който плетеше мрежи от лъжи с лекота. Без вина.

Аня присви очи и се отдръпна от него. Лушън се почувства ограбен и чу демонът да ръмжи в главата му.

– Използваш ме за информация, а? Подвеждаш ме, гледаш ме, сякаш ме желаеш, но е само за да ме накараш да споделя знанието си.

– Да – излъга той.

Изражението ù помръкна.

Той усети още една вълна от срам. Трябваше да спре да е жесток с нея. Тя можеше да е безразборна като Парис и може би (най-вероятно) използваше Лушън за своите цели, въпреки че беше обвинила него в същото. Но беше мила и забавна, и предизвикателна.

– Отблъскваш ме, добре – каза тя и преметна косата си през рамо. – Мислиш, че си по-добър от мен. Все едно. Но знаеш ли какво? Не си. Ти просто си седиш и не правиш нищо, докато боговете ти дърпат конците. Аз поне се опитвам да се боря с тях.

– Аня...

Тя не беше свършила.

– Какво ще направиш, когато малкото ти приятелче Аерон избяга от тъмницата и убие Даника и семейството ù? И тогава ли няма да направиш нищо? Когато той си върне разума, животът му ще бъде съсипан навеки, заради действията му. Действия, на които ти ще си помогнал. Ти ще си отвел техните души в рая, въпреки че животът им е бил прекратен преждевременно.

Той осъзнаваше, че тя е права, и се мразеше за това. Що за мъж беше той? През цялото това време беше марионетка на Кронос. Не се беше борил с бога, както би трябвало да направи един воин. Не се беше опитал да среже проклетите конци по никакъв начин.

– Може би жените не са невинни – каза той, знаейки, че думите са лъжа. Просто не знаеше какво друго да каже. – Може би има причина Даника и семейството ù да са избрани да бъдат убити.

– Прав си. Има причина да са избрани.

– Кажи ми! – Да мисли за смъртните, беше по-лесно, отколкото за себе си и за провала си.

– Разбери сам, задник! Мисля, че ти казах достатъчно.

Той се обърна. Беше видял лъжата в очите ù. Тя не знаеше. Но явно беше оскърбена и той искаше да я утеши, а нямаше право да го прави.

– Поне ми кажи дали да си губя времето да търся указания тук! – Тя не му дължеше нищо, но той не можеше да не я попита.

Тя не отговори дълго време. Той се съмняваше, че дори е помръднала, защото не издаде никакъв звук.

– Не си губиш времето тук.

– Благодаря ти. Какво...

– Не. Без повече въпроси. Няма да ти кажа какво да търсиш и няма да ти кажа как да го намериш. Въпреки че това „благодаря“ беше направо страхотно, по дяволите! – В последните ù думи се усещаше сарказъм.

– Моля – каза той, с надеждата да върне доброто ù настроение.

Тя мина пред него, полюшвайки бедра. Изражението ù отново се отпусна и тя се облегна на друга колона.

– Да се върнем на темата! – каза тя. – Колко време има, докато започнеш отново да се опитваш да ме убиеш?

Да я убие. Остра болка го сряза през гърдите. Щеше да го направи, мислеше си той. Щеше да я убие. Засрамен, Лушън се наведе и поднови безплодното пресяване на камъни и пясък.

– Не знам.

– Крони-Уони няма ли да се вбеси, ако чакаш твърде дълго?

– Не ми даде краен срок.

– Вероятно можем да обсъдим това отново, да кажем след сто години.

Лушън изсумтя. Осъзнаваше, че тя се опитва да оправи неговото настроение.

– Значи не и в скоро време? Изцяло си ангаржиран?

– Нещо такова – промърмори той.

– Ами утре? Свободен ли си?

– Ангажиран съм за следващите няколко седмици.

– И не можеш да вмъкнеш един бой с мен? – тя звучеше почти нетърпеливо.

„За теб всичко.“

– Съжалявам.

– Започвам да мисля, че не приемаш заповедта да ме убиеш сериозно.

– О, сериозен съм. – За съжаление. – Не се тревожи!

Тя въздъхна печално.

– Ами да отделиш време да се натискаме? Можеш ли да го направиш?

Скорошен спомен възпламени желанията му – Аня, окована за леглото му, краката ù са разтворени, а сърцевината ù блести. Членът му се вдърви. Отново.

– Съжалявам. И това не.

Аня сви рамене, сякаш не ù пукаше, но той видя обидата в очите ù. Тя се загледа надолу към обутите си в сандали стъпала и ритна един камък.

– Не се изненадвай, ако се промъкна и ти взема главата!

– Благодаря за предупреждението.

– Удоволствието е мое. Мамка му! – извика тя внезапно.

Той се скова и посегна за оръжие.

– Какво има?

– Гледах в краката си.

Лушън постепенно се отпусна.

– И това лошо ли е?

– Ужасно е. Най-лошото нещо изобщо. Никога не гледам в краката си.

Погледът му се премести към пръстите на краката ù, лакирани с ярък нюанс на червеното.

– Мисля, че са прекрасни. – Не ù даде време да отговори. Изчерви се, когато каза: – Може би ще намеря време в графика си да се промъкна при теб.

Усмихна се и изражението ù стана нежно.

– Толкова си сладък, когато мислиш, че имаш такова умение.

Той трябваше да стисне устни, за да не отвърне на усмивката ù. Тази жена го развеселяваше не по-малко, отколкото го възбуждаше.

– Може би аз също ще търся тези артефакти – каза тя, почти сякаш ù беше хрумнало току-що. – Ако ги намеря, може да те заключа в клетката. Тогава ти ще трябва да си мил с мен.

Преди Лушън да успее да изръмжи нещо в отговор, тя се ухили отново, показа му среден пръст и изчезна.

СЕДМА ГЛАВА

През следващата седмица, когато не крадеше, за да запази разсъдъка си, Аня следваше Лушън на всяка крачка. Дори когато той съпровождаше души. Тя не харесваше посещенията му в ада. Мразеше жегата, вонята, подигравките и присмеха, които излизаха от тази мрачна, но огнена яма. Лушън винаги се опитваше да се държи все едно не е засегнат от тях, но тя виждаше смущението в очите му. Това я натъжаваше. Той виждаше най-лошото, което светът можеше да предложи, отново и отново, а трябваше едва ли не да се упои, за да оцелее.

Аня искаше той да види най-доброто, искаше да го почувства.

Казваше си, че иска тези неща, защото би било забавно да гледа принца на мрака и ориста да допуска светлина в живота си. Аня не се задълбочаваше много, защото се боеше какво се крие под това обяснение.

Въздъхна. Знаеше, че трябваше да се откаже от Лушън преди дни. Да го нападне поне или да го подмами на преследване с пренасяне далеч от храма. Но подозираше, че той не би вдигнал ръка срещу нея и знаеше, че ще откаже да я последва. Затова остана невидима, но наблизо. Освен това тя научаваше всичко, което той узнаеше за тези артефакти.

След като спомена, че ще ги търси сама, тя осъзна, че наистина ги иска. Веднъж едно от тези бебчета да попадне в нейните горещи малки ръчички и тя щеше да накара Лушън да моли за него. Богове, изражението му щеше да е безценно. Особено когато му откаже и се спазари с Кронос. Животът ù за един артефакт. Ето, това е двойна победа.

– Върви си, Аня! – прошепна Лушън.

Не можеше да я види, но тя все пак му се изплези. Това бяха единствените думи, които ù беше казвал през цялата седмица. Ако отново ги кажеше, тя планираше да се материализира и да го шляпне по лицето, после бързо да изчезне.

– Сериозен съм.

Винаги разбираше, кога е пристигнала. Веднъж ù беше казал, че я подушва. Тя беше доволна, защото това означаваше, че я усеща. Все още беше доволна, но проклет да е, че ù разваляше елемента на изненада.

„Нищо чудно, че го искам толкова силно.“

Беше глупаво и опасно да се мотае около Лушън. Това само засилваше желанието ù. Когато гледаше татуираната по тялото му пеперуда, умът ù разиграваше всякакви палави фантазии. Например – как прекарва часове да я ближе. Да поеме члена на Лушън в устата си, докато я гали. Да рисува с шоколад върху нея и да я използва за десерт.

Лушън вероятно щеше да я намушка, ако предложеше някое от тези неща. Никога не беше срещала мъж, по-малко сигурен в своята привлекателност и по-оскърбен, когато жена се опита да му разкрие желанието си. Как може другите да не виждаха колко сексапилен е той? Колко нешлифован. Как изкушаваше женските инстинкти на всяко ниво?

Лушън се наведе и отново преся камъни и пясък, докато търсеше... боговете знаеха какво. Слънчевата светлина го галеше любящо, кучката. „Той е мой!“

– Върви си, Аня! – повтори той.

Бррр! Тя се материализира. Но вместо да го шляпне, тя седна на един камък до него. Той отново беше без риза и кожата му беше леко изгоряла, порязана и натъртена.

Той не се обърна към нея.

– Казах да си вървиш.

– Все едно – няма да те послушам. Ти не си ми татенце. Освен ако не искаш да бъдеш. Защото бях лошо, палаво момиче и се нуждая от пляскане.

Болезнен стон се изтръгна от него.

– Аня, моля те! – По гръбнака му се стичаше пот и осветяваше няколко от белезите му.

Тя посегна да ги погали, но замръзна, когато един от воините извика:

– Лушън. Твоята жена... – Говорещият беше Парис, осъзна тя. Гласът му беше напрегнат дори повече от преди. Не намираше нищо тук, а? Горкият мъж. Без секс Парис отслабваше. Ако можеше да доведе жена с него, за да задоволява нуждите му, всичко щеше да е наред в този свят. Но той не можеше да спи с една и съща жена два пъти. Безразборност – развратният демон не би му позволил.

Аня познаваше изпитанията на едно секспроклятие и му съчувстваше. Нейното беше противоположно на неговото и я спираше да стигне до края, но и двете проклятия диктуваха действията им и ограничаваха свободната им воля. Това оставяше у нея гадния вкус на развалени яйца.

„Нищо не може да ме обвърже, освен това проклятие“ – помисли тя мрачно. Беше прокълната, преди да се сдобие със способността да избягва всякакви ограничения, затова проклятието вече беше част от нея. Не можеше да избяга.

Отново погледна към Лушън и раменете ù хлътнаха. Не, колкото и да ù се искаше друго, не можеше да избяга.

– Стой където си! – извика Лушън на Парис. – Тя е моя отговорност.

Негова отговорност? Аня не знаеше дали да е доволна, или обидена.

– Защо не позволиш на приятелите си да дойдат тук и да играят с нас?

Той бързо погледна към нея през присвитите си клепачи. Но щом погледът му срещна нейния, Аня усети влага между краката си. Стомахът ù се стегна, кожата ù болезнено желаеше допира му. Той беше чист сексуален призив, целият потен, мръсен и мъжествен. О!

– Какво си облякла? – изграчи той.

– Униформа на прислужничка. За да ти помагам да чистиш праха.

Той тихо измърмори някакво проклятие.

– Точно както и преди приятелите ми са зад камъка – каза ù той – и ще останат там, за да работят. Не им е нужно разсейване.

Колко пъти щеше да ù казва, че тя ги разсейва? Тя огледа ронливия камък в дланите му и се намръщи. Може би, ако докажеше, че е полезна, той щеше да гледа на нея като на нещо повече.

– Помня това място в разцвета му. Преди да бъде преместено на земята, ни обучаваха тук – другите божества и мен. Как да контролираме силите си, как да се държим подходящо, дрън-дрън-дрън.

Лушън не можа да скрие интереса си, който се изписа на лицето му.

– Никога не са ми позволявали да влизам – призна той. – Ходехме само там, където и Зевс, а той никога не прекарваше времето си тук.

Уф! Сигурно е било мъчение да бъде обвързан с това своенравно лайно.

– Жалко, че храмът е толкова повреден сега. Щеше да ти хареса.

– Как изглеждаше? – попита той, пусна парчетата и загреба още една шепа. Той вдигаше към светлината всяко камъче, което намираше, обръщаше го, за да го огледа от всяка страна за знаци, а после го хвърляше през рамо.

– Извисяващи се статуи обкръжаваха целия храм. Някои от стените бяха покрити с бръшлян, а в подовете блестяха диаманти, изумруди, сапфири и рубини. Сигурна съм, че търсещият стара слава Кронос ще издокара всичко, когато той и неговите братя задници поемат.

Лушън се изсмя. Тя се наслади на звука, въпреки че се мразеше за това. Неговият смях беше като афродизиак за нея и тя го беше причинила.

– Какво друго?

– Да видим! – Тя потупа брадичка с нокът, лакиран в ледено синьо. – Отстрани на всяка врата имаше две бели колони. Наричаха ги стълбове на силата.

– И колко помещения имаше?

Аня си спомни за дните, които беше прекарала тук. Тя обичаше красотата на храма, но мразеше съществата вътре в него. Колко пъти обучаваните богини се бяха оплаквали на учителя: „Защо тя учи тук? Тя не е една от нас. Създава само проблеми.“ Колко пъти младите богове ù се бяха присмивали: „Не знам защо си дава труда да носи роба. Всички знаят, че прекарва повече време без нея.“

Тя се отърси от болезнените спомени.

– Имаше основна жертвена зала, в която сега клечим. Имаше зала за срещи, където богомолците се миеха и се събираха преди жертвоприношението. После вътрешната камера и жилищата на жреците.

Той кимна, сякаш попиваше всяка дума.

– Разкажи ми повече за тази жертвена зала!

Щастлива да услужи, тя каза:

– Ако се върнем назад във времето, пред теб щеше да има бяла мраморна маса. И по стените щеше да има стенописи. Богове, те бяха яки. Трябва да ремонтирам един от апартаментите ми и да накарам да ми нарисуват картините...

– Стенописи? Какво изобразяваха стенописите? – прекъсна я Лушън. Той се изправи и я прикова с втренчен поглед. От него се излъчваше нетърпение.

Леле! Ако знаеше, че само трябва да заговори за скучни храмове, за да привлече изцяло вниманието му, щеше да го е направила преди дни.

– Е? – настоя той.

Тя сви рамене, показвайки небрежност, която внезапно вече не изпитваше.

– Божествени подвизи на силата, победи. Дори няколко поражения.

Очите му пробляснаха.

– И имаше ли кутия там, Аня?

– Не. Съжалявам. – Тя не обичаше да го разочарова.

Лушън потри с длан лицето си. Тя приближи. Искаше да го докосне, но спря на средата на пътя, несигурна за реакцията му. От толкова близо можеше да види гърдите и ръцете му, а пулсът му биеше диво. Устата ù пресъхна при тази гледка. Татуираната пеперуда вибрираше сякаш... имаше собствени усещания? Жива ли беше?

– Какви мисли препускат през главата ти? – попита той.

– Палави.

Кафявото му око потъмня, а синьото се завихри. И двете се спряха върху мъничката ù униформа в черно и бяло, а зениците му се разшириха.

– Доставя ти удоволствие да ме измъчваш, нали?

Тя сви пръсти и каза:

– Само мъничко. Но не се тревожи, не те набелязвам или нещо такова. Просто мой малък каприз е да тормозя мъжете, които искат да ме убият.

Ярък лъч светлина проби през един облак... Облак? В толкова горещ ден? Тя ли го беше призовала случайно? Не погледна нагоре. Не можеше. Този лъч падна върху лицето му, освети белезите му и хвърли сенки под очите му. В този миг той изглеждаше толкова зъл и зловещ, колкото един мъж може да бъде.

Той изглеждаше сякаш от друг свят. Порочен.

Възхитителен.

Пулсът ù се ускори и зърната ù се втвърдиха като малки стегнати възли. „Докосни ме! Моля те!“

Той не го направи.

Аня трябваше да откъсне поглед от него. Беше толкова глупаво да го желае. Не само заради проклятието ù, а защото Лушън нямаше да направи нищо. „Но няма нищо лошо да го ласкаеш, бездруго му каза, че правиш точно това.“

Освен ако не се влюби в него междувременно. Това щеше да е проблем. Голям. Силата на желанието ù вече беше зашеметяваща. Още малко...

– Аня – каза той и прекъсна мислите ù.

– Какво? – Тя не се обърна към него, но извади ягодова близалка от колана си, разви я и прокара език по върха. От устните ù се изтръгна тих стон. Чудесно. Беше открила близалките преди години, след като един от човешките ù приятели беше умрял в катастрофа с кола. Оттогава те бяха нейната утешителна храна.

Секунда по-късно Лушън беше пред лицето ù (Аня започваше да мрази способостта му да го прави) и издърпа близалката от ръката ù. Очите ù се разшириха, когато я хвърли на земята.

– Хей! Това беше незаслужено.

Той се мръщеше.

– Не яж тези неща пред мен!

– Защо? – Тя вдигна ръце недоумяващо.

– Защото – отвърна той инатливо.

Ароматът на цветя се усилваше, излъчваше се от него, оплиташе се около нея и я омайваше.

– Ако искаш една за себе си, просто шибано попитай следващия път!

– Не искам.

– Тогава...

– Без повече приказки. Трябва да работя. – Той се завъртя и се върна към купчината пясък.

Но не и преди тя да види огъня, който пламтеше в очите му.

Почти уплашена да се надява, тя го огледа по-внимателно. Раменете му бяха сковани, гърбът му беше изправен, сякаш беше глътнал бастун, все едно се бореше със страстно желание. Към нея ли беше отправено?

В Аня се разгоря по-жарка, по-дълбока възбуда. Може би също като нея не казваше това, което мисли. Може би наистина копнееше за нея.

Не можеше да го попита. Той щеше да отрече. Но това водеше до въпроса защо. Защо той не искаше тя да знае? Защо не я желаеше? Очевидно мислеше, че тя е лесна. Явно допускаше, че е била с хиляди други? И какво ли щеше да направи, ако знаеше колко смешна беше тази идея?

– Губиш си времето в този пясък – каза тя с лекомислен тон. Накрая благоволи да му помогне, за да ù обърне отново внимание. „Ела тук и ме целуни!“

– Без повече приказки!

– Губиш го.

– Изчезни!

– Накарай ме!

„Моля те! Пожелай ме, както те желая аз! Дано не греша за това!“

Той не отвърна.

Загриза я съмнение и тя се тръсна на близкия камък с пуфтене.

– Аз искам тези артефакти толкова силно, колкото и ти – оплака се тя. – И твоето пренебрежително отношение не помага на каузата ни.

Това привлече вниманието му. Той се пренесе до нея и я избута на земята. Въздухът изскочи от дробовете ù, когато тежкото му мускулесто тяло внезапно я прикова.

„Напомняне – да споменавам артефактите по-често.“ Благодарение на оскъдната си одежда тя успя да разтвори крака и да го посрещне. По тялото ù незабавно се разля удоволствие, заля я от главата до петите и се задържа.

– Защо ги искаш?

– Тъп въпрос. Заради властта. – Властта да има жетони за размяна, но нямаше нужда той да знае това.

– Мислех, че сме се разбрали – каза той с дрезгав глас. – Ти няма да имаш нищо общо с артефактите.

– Тогава трябваше да си ме убил. – Тя облиза устни и се взря в него. Дъхът ù секна, както винаги. – Реших, че ги искам много, много силно.

Той изръмжа гърлено.

– Не. Мисля, че искаш да умреш. Нарочно ме предизвикваш, а аз ти давам време да се насладиш на последните дни от живота си.

– Колко си мил! – промърмори тя. Все още искаше да го усеща върху себе си. Всъщност, обви ръце около врата му. – Просто се опитвам да оцелея, любовнико. И да се забавлявам, докато го правя.

Ноздрите му трепкаха, сякаш си спомняше нещо неприятно. По челюстта му затрептя мускул и белезите му станаха още по-изпъкнали. Устата ù пресъхна. Тя искаше да го целуне.

– Опитите ти да ме привлечеш на твоя страна няма да те спасят.

Така значи? Проклятие, казваш една малка лъжа и тя те преследва вечно.

– Тогава защо не ме уби? И не ми пруботвай тази глупост, че ме оставяш да се насладя на последните дни от живота ми! Ти не позволяваш на другите души да се наслаждават на последните дни от живота си.

Тежка пауза. Изражението му стана мрачно.

– Може би съм те пощадил, защото знаеш нещо, което може да ми помогне да намеря артефактите, следователно и кутията. Кажи ми!

– Ако знаех нещо, щях вече да съм се добрала до тях, тъпако.

– Тогава не си ми полезна.

Той се дръпна леко и вдигна юмрук, сякаш възнамеряваше да я удари.

През последната седмица го беше гледала да прави това много пъти. Знаеше, че няма да я удари, а ще бръкне вътре в нея с призрачна ръка и ще изтръгне душата ù, оставяйки тялото ù като безполезна черупка.

Трябваше да се срита за това, че му се присмиваше. „Просто исках малко време с него“ – изхленчи тя вътрешно. Тя наистина можеше да мисли само за това. Единствено това я тласкаше да излезе от леглото. Е, това и целувките му.

– Не знам къде са артефактите – каза тя бързо, – но мога да ти кажа още неща за храма. Какво ще кажеш?

Той кимна, сякаш просто беше чакал тя да каже тези думи.

– Давай!

Дали просто не я беше манипулирал? Подъл дявол! Но все пак знанието, че го е направил, накара възбудата ù да се усили. Рядко някой беше по добър от нея в манипулацията.

Тя започна да мачка раменете му и да драска леко. Той не ù каза да спре. Дишането му стана неравно и плитко. Погледът ù се спусна надолу, голите му гърди я омайваха, а топлината на тялото му я привличаше. „Мога да остана така завинаги.“

– Аня – изстена той. Очите му се затвориха, докато пръстите ù се движеха по гърба му.

– За какво говорехме? – попита тя.

– За... храма – каза той, а думите му бяха изпълнени с болка. – Да, за храма.

– Ще ти кажа една тайна за мен и за всички богове, които са минавали по коридорите му – прошепна тя.

– Слушам те. Не спирай!

Тя го докосваше все по-трескаво, позволявайки на пръстите си да се спуснат надолу по гърба му. Към задника.

– По-голяма част от силите ни са зависими от дребни неща като действие и реакция. Хората действат, а ние сме свободни да реагираме. Да помогнем. Или да нараним също така. Затова не можех да помогна на Мадокс и Ашлин, докато те не направиха нещо, за да развържат ръцете ми, така да се каже.

Клепачите на Лушън се отвориха. В дълбините от синьо и кафяво се излъчваше удоволствие.

– Сигурно е строго пазена тайна, защото не знаех за нея. – Той замълча. – Мадокс и Ашлин трябваше да жертват нещо, за да осигурят помощта ти.

– Да. – Тя му се усмихна. – Сега мислиш като бог.

– Значи, за да науча това, което искам да знам, аз също трябва да предложа жертва. – Той кимна, после се пресегна назад и сграбчи едната ù ръка. Дръпна я отпред и я положи върху гръдта ù, но не я пусна, не прекъсна връзката. Не, той проследи всеки от пръстите ù.

Топли тръпки преминаха през тялото ù.

Той беше твърд. Можеше да усети масивната му ерекция да пулсира между краката ù. Той не беше първият мъж, който беше лежал върху нея, но определено беше най-големият. Най-сексапилният. И най-очарователният. Заради проклятието ù той също така беше първият мъж, който тя наистина искаше.

Най-после думите на Темида добиха смисъл.

Аня тичаше към дома си разплакана след среща с един извънредно красив млад бог, когато налетя на богинята. Темида ù беше хвърлила убийствен поглед и тя едва не беше паднала на земята от шок. Твърде погълната от собствените си грижи, Аня не се беше замислила за причината и беше побързала да се отдалечи. На следващия ден Темида беше дошла на прага ù.

– Ти си прелъстила съпруга ми – беше чула богинята на Правосъдието да крещи на майка ù.

Дисномия беше вдигнала брадичка и изправила рамене. Но не беше изрекла и една дума в своя защита.

– Дъщеря ти е копие на съпруга ми. Тя е негово потомство. Отричаш ли?

– Не, не отричам.

Аня беше шокирана до дън душа. Винаги се беше чудила кой е баща ù, а да научи, че това е могъщият пазач на затвора Тартар, едновременно я зарадва (вече нямаше да бъде наричана низша) и я ядоса. Защо я беше пренебрегвал през всички тези години?

– Знаела си, че е обвързан – беше извикала Темида, – но все пак си легнала с него. За това, че си родила копелето му, ще бъдеш наказана. Ще се погрижа справедливостта да възтържествува.

Ужас беше покрил красивото лице на Дисномия, но тя беше казала:

– Аз съм тази, която съм родена да бъда такава.

– Това не те извинява. От този ден нататък ще се поболяваш всеки път, щом имаш сексуална връзка с някой мъж и няма да можеш да станеш от леглото с дни. Повече никога няма да откраднеш обичта на мъж невредима. Така казах и така ще бъде.

Майка ù се беше свлякла на колене с плач.

– А ти – беше казала Темида с присвити очи към треперещата Аня, която беше надзъртала зад ъгъла.

– Не! – беше извикала Дисномия и се беше опитала да се изправи. – Остави я на мира! Тя е невинна.

Богинята беше продължила безмилостно.

– Невинна? Не съм убедена. Тя е твоя дъщеря, а това е достатъчно престъпление. Някой ден ти ще желаеш мъж, Анархия, и той ще желае теб. Нищо няма да има значение, освен да сте заедно. Няма да те интересува кой е той, какъв е или на кого принадлежи. Ти ще го имаш. Точно както и майка ти, ти ще го имаш.

– А ти ще умреш самотна, защото си зла и омразна – беше изплюла Аня към нея, неспособна да си представи да изпитва това към някой от злобните богове, още повече да приветства мъж, принадлежащ на някоя друга жена.

– Ти няма да имаш възможността да следваш безразборните стъпки на майка си. Ако позволиш на мъж да те обладае, ще се обвържеш с него за цяла вечност. Ти ще живееш за него и само за него. Неговото удоволствие ще е твое удоволствие. Неговата болка – твоя. Ако той те отхвърли и си вземе друга любовница, ти ще изпитваш агонията от загубата, но няма да можеш да го напуснеш. Ако той умре, ти никога няма да се възстановиш от скръбта. Заветът на майка ти приключва тук. Така казах, така ще бъде.

Тези думи се бяха запечатали в ума ù и едва не я бяха задушили. Те бяха като пламтящ факел, който не беше в състояние да отхвърли, и който изгаряше душата ù. Седмици след това не беше на себе си. Шокът беше двоен – от една страна, да разбере, че баща ù е женен, и от друга, проклятието на Темида. Идваше ù в повече, отколкото можеше да понесе.

Когато шокът беше отминал, Аня беше започнала да мрази баща си, задето отричаше съществуването ù и всички мъже, за това, което можеха да ù причинят, ако не внимаваше. И беше уплашена. Ужасно уплашена.

Когато майка ù я беше пратила на бойните уроци, с надежда да ù помогне да се предпази сама, Аня ги беше приела сериозно. И когато силата ù се беше увеличила, омразата и страхът ù бяха отслабнали. Но не и решителността ù да остане сама, обаче.

През всичките дни, откакто беше прокълната, никога не се беше изкушавала да даде на някой мъж толкова много власт. И дори когато боговете я бяха хвърлили в затвора на баща ù и тя беше изгубила свободата си, беше правила всичко по силите си, за да поддържа тази решителност.

Досега.

Сега искаше да познае блаженството от най-интимното докосване на Лушън. Вътре в нея. Дълбоко. Да се движи напред-назад. Знаеше, че щеше да иска тези неща, независимо дали той има партньорка или не.

Само при мисълта да го има, между краката ù се събираше влага, която мокреше бикините ù. Кожата ù беше твърде изопната по тялото и Аня не можеше да спре бедрата си да се трият нагоре и надолу в неговите. „Свобода“ – напомни си тя. Нямаше нищо по-велико.

На хората, с които беше избирала да се натиска през годините, никога не беше позволявано да проникват в нея. С Аяс, капитана на Безсмъртната стража, тя се беше целувала и натискала. Но когато беше поискала да не я гали, той я беше нарекъл „досада“ и „курва“ (бълващо оксиморони копеле) и я беше притиснал.

Беше се намръщил и беше разкъсал нейните дрехи и собствените си панталони. Беше обзета от страх. Тя беше крещяла и беше настоявала да я пусне. Той се беше смял. Аня не беше се пренесла, тогава още нямаше тази способност. Тя се беше появила едва след като получи единствения дар от баща си. Беше се борила с Аяс с цялата сила, която притежаваше, и накрая беше успяла да нанесе смъртоносния удар, точно както беше обучавана.

Аня никога не беше съжалявала за действията си. Дори и докато беше гнила в затвора. Никой не вземаше нещо, което ù принадлежеше. Никой.

– За какво мислиш? – попита Лушън, а гласът му беше дрезгав от... възбуда?

Защо да не му каже истината?

– За теб. За секс. За кражба. За друг мъж.

– Любовник? – попита той, гласът му вече беше мрачен.

Ревност?

– Нещо такова.

Очите му се присвиха.

– Мисълта, че може да бъда с друг мъж, изпълва ли те с ярост, Цветенце?

– По дяволите, не – излая той, откъсна се от прегръдката ù и се изправи.

Усети чувство на загуба. Аня се изправи предпазливо. Избърса пръстта от мрежестите си чорапи. „Така е най-добре – каза си тя. – Беше твърде близо да се отдадеш на мъж, който може дори да не те иска. И който определено иска да те убие.“

– Да се върнем към предишния ни разговор! Ашлин трябваше да пожертва себе си, за да спаси Мадокс – каза Лушън отчетливо. Той искаше да разговарят отново за жертвената зала, като се обръщаше и изучаваше откритото пространство. – Какво мога да пожертвам аз?

– Лушън – обади се Страйдър, – наближава време за хранене.

– Трябва ми само още малко време – отвърна той, без да отмества поглед от нея. – Аня? Жертва?

– Да не питаш дали са правени жертвоприношения тук? – Беше изгубила нишката на разговора, твърде разтревожена от собствените си нещастни мисли. – Да. И?

– Кървави жертвоприношения?

– Да. – Накъде биеше той с това? – Когато храмът беше преместен на земята, бяха правени кървави жертвоприношения.

– И какво точно жертваха посетителите, които идваха в този храм?

Тя отново се пренесе мисловно в онези дни. Дори тя беше почитана от смъртните тогава. Всички пренебрегваха боговете напоследък и ги отписваха като явления от митовете и легендите. Това не я тревожеше така, както тревожеше другите. Тя харесваше анонимността си.

– Жертваха членове на семействата си – отговори тя накрая със свит стомах. О, как беше мразила това. Друга причина да се радва, че старите дни вече са... ами минало. – Бяха избирани предимно невинни. Девственици. Прерязваха гърлата им и гледаха как кръвта им изтича.

Лушън пребледня.

– Това ли се очаква тук? Това ли е нужно?

– Не винаги. Понякога кръв, предложена доброволно от някой в нужда, е по-голяма жертва от убийството на някой друг и би вършило работа, но никой не искаше да мисли за това. Щеше да се наложи да наранят себе си, а повечето хора предпочитат да насекат любим човек и да го нарекат благороден акт.

Част от цвета му се върна. Той извади кама от ботуша си и металът изсвистя, докато се плъзгаше по кожата.

Аня отстъпи назад и вдигна длани.

– Какво? Мислиш да ме пожертваш ли?

– Ти нито си девствена, нито любима – промърмори той.

Тя стисна зъби, спря рязко и заби крака в земята. Копеле. Той нямаше представа за първото, а тя нямаше нужда да ù припомнят второто. Все едно се налагаше да го изтъква отново.

– Малко се уморявам от обидите ти, Цветенце. Помогнах ти днес. Помогнах ти миналата седмица. Помогнах ти преди месец.

Той въздъхна разкаяно.

– Права си. Съжалявам. Това беше незаслужено и повече няма да кажа такова нещо.

– Ами, да. – Тя не беше очаквала той да се извини и това я извади от равновесие. – Какво... – думите ù секнаха, когато той сряза първо лявата си китка, после дясната. Шокирана, Аня изтича към него. – Ти си луд, Лушън. Абсолютно луд. – Той нямаше да умре и тя го знаеше.

Но все пак!

– Ще видим – раните му бяха огромни и зеещи.

Нейните китки пулсираха съчувствено. Преди време самата тя го беше намушкала, разбира се, но точно сега, в този момент не можеше да понесе да го гледа наранен. Тя го сграбчи за ръката и дръпна китката му към себе си, надявайки се да спре червения поток. Част от кръвта му капна върху нея, а после на земята.

В мига, в който кръвта докосна пясъка, Лушън изрева и падна на колене. Тревогата на Аня се удвои.

– Лушън? Какво има? – Той беше безсмъртен и не можеше да бъде убит с нормални средства, но това не ù попречи да се притеснява. Можеше да е прокълнат. Можеше да е...

Той изрева отново и притисна стомаха си.

– Лушън, кажи ми какво, по дяволите, не е на ред!

Очите му бяха затворени. Лушън бавно ги отвори, дишайки тежко. И двата му ириса бяха станали сини. Неземни, кристални и завихрени като буря. Той се изправи нестабилно на крака и се дръпна от ръцете ù като в транс. Тръгна напред, към единствената останала стена на храма.

– Виждам го – каза той.

Облекчението едва не я събори. Той имаше видение. В далечното минало, когато жертвата беше угодна на боговете или дори на самия храм, жертвоприносителят получаваше награда. Аня помисли, че може би храмът се радва отново да е използван.

– Какво виждаш? – Тя трябваше да принуди ръцете си да останат отпуснати отстрани, толкова силно искаше да го държи.

– Може би намерих нещо – извика той, като не ù обърна внимание.

И четиримата воини изтичаха при него, връхлитайки покрай колоните като ангели отмъстители. Забелязаха Аня и зяпнаха. Костюмът ù на френска прислужница беше палав не само за очите на Лушън. Но тя не се пренесе, за да се преоблече. Не искаше да пропусне и един миг от събитието.

Мъжете не ù проговориха, но Парис облиза устни предчувстващо, сякаш тя беше пир, приготвен само за него. Аня извъртя очи. Щеше да му покаже среден пръст, но помисли, че той може да приеме жеста ù като „покана“.

– Защо кървиш? – попита Страйдър, извадил кама. Беше погледна намръщено към Аня. – И какво, по дяволите, е облякла тя?

На него тя показа среден пръст без никакво колебание.

– С жената няма да се разправяте по никакъв начин – каза равно Лушън, все още фокусиран върху стената. – Тя е моя.

„Моя“ – беше казал. Аня се усмихна и размаха подигравателно свито кутре2 към всеки Повелител.

– Чухте ли? Аз съм негова, така че всички можете да си гледате работата!

Лушън промърмори:

– А ти по-добре дръж ръцете си прибрани, Аня, или ще ги изгубиш.

– Моля те! Сякаш твоите другарчета могат да ме победят – възрази тя, неубедително дали той е чул, или не. Лушън не реагира.

Когато Повелителите се събраха около Лушън, тя си проби път вътре в кръга. И да, сви няколко ками по пътя. Богове, това беше хубаво. Не беше правила достатъчно пакости напоследък, беше твърде погълната с Лушън. Кражбите винаги успокояваха бунтовните ù емоции, забавяха пулса ù и облекчаваха постоянната болка в стомаха ù. Мъжете не разбраха какво направи, иначе щяха да я нападнат, беше сигурна. А така просто я пуснаха да мине без коментар.

Какво беше открил Лушън? Какво виждаше?

Лушън разтвори ръце, избута всички зад себе си и отново се загледа в стената.

– Лушън? – каза Страйдър, явно объркан. Аня го огледа с ъгълчето на окото си. Имаше сини очи и руса коса, беше висок, мускулест и загорял. Чертите му бяха грубо изсечени и имаше порочно чувство за хумор, което тя обикновено предпочиташе.

Защо не беше привлечена от него?

– Какво виждаш? – попита Парис. Групата направо бучеше от нетърпение и вълнение.

– Чакането е забавно – каза Гидиън, като гледаше свирепо.

– Помните ли какво ни казаха двамата смъртни за Зевс и артефактите? – попита Лушън.

Надигна се вълна от да-та.

– В по-голямата част са били прави. Гледам стенопис, който изглежда като жив. Картините се сменят и разкриват детайл след детайл. След като Зевс затворил титаните, той наредил на Хидра да скрие и пази скъпоценните артефакти. Хидра разделила себе си на четири страховити същества, които се пръснали и всеки звяр пази една реликва.

– О, човече – каза Аня. – Ако Хидра е пазач, вие, момчета, сте загазили. Тя е пълна откачалка, със сигурност. Две глави на едно змийско тяло. Това прави осем глави на четири тела, ако видението на Лушън е точно. И всички тези глави страдат от постоянен ПМС3.

– Всяка змия трябва да се крие цяла вечност и никога да не разкрива местоположението си, дори на боговете – продължи Лушън.

Страйдър изсумтя.

– Тогава как ни помага това?

Аматьори.

– Виждаш ли някакви символи? – Аня подсети Лушън.

Мълчание. Намръщване.

– Да.

– Е, какви са? Зевс може да не е искал другите богове да знаят местоположението им, но със сигурност се е погрижил да може поне да бъде насочен в правилната посока, ако пожелае. В дните на славата си той крадеше каквото поискаше от бога, който се случеше да го притежава. Това е единственото, за което някога съм му се възхищавала. После криеше нещата, докато отмине жегата, като използваше визуални символи като карти на съкровището. Омагьосваше ги да се променят, ако предметът някак бъде преместен.

Лушън не се обърна към нея, но отговори:

– Ти ни каза, че е казал на Кронос какво е станало с тях. Ти ни каза, че Кронос е търсил, но не ги е намерил.

– Ехо! И това трябва ли да значи, че Зевс е казал истината? Те са врагове, забрави ли? Просто ми кажи за символите!

Лушън стисна красивите си устни и отказа да отговори.

– Добре. Не ми казвай! Аз просто ще се махна от района и ще ти дам възможност да кажеш на момчетата си. Абсолютно няма да остана тук невидима, за да подслушвам. – Тя му се ухили и зачака.

Той изръмжа гърлено.

– Сериозно, знаеш че накрая ще разбера, така че спри да губиш време! Освен това ще ти спестя много време, което ще ти е нужно, за да разчетеш символите сам. Нуждаеш се от помощта ми. Отново. Признай го!

– Добре. Нуждаем се от помощта ти. – Той прокара два пръста по брадичката си, с което показа раздразнението си. – Първият символ има две обърнати надолу линии и една вълниста, която ги свързва.

– Южна Африка – каза Аня без колебание.

– Откъде знаеш? – попита Парис, който изглеждаше много по-напрегнат от преди. Беше се промъкнал до нея и сега я ощипа по задника.

Тя плясна ръката му и отстъпи встрани.

– Аз съм по-умна от теб – каза му тя самодоволно. – Затова знам.

Парис сграбчи китката ù почти отчаяно. Аня не знаеше какво възнамерява да прави с нея. Той... Лушън застана между тях и ги раздели.

Лушън се беше озъбил на воина.

– Добре. – Парис въздъхна и се отдръпна. – Разбрах посланието. Без пипане. – Той спря и погледна надолу към кръста си. – Мамка му! Ножът ми го няма.

Другите Повелители кръстосваха погледите си между Лушън и нея, сякаш търсеха посока.

– Какво? – най-накрая попита тя. – Мислиш, че аз съм го взела?

– Моят също липсва – каза Страйдър ухилен, – но можеш да го задържиш. Мисли за мен, когато го използваш!

Усмивката я изненада и тя откри, че също се усмихва. Докато Лушън не се озъби и на него. Тя сведе поглед, въпреки че тайно беше поласкана.

– Връщай се на работа, голямо момче! – каза тя. – Знам колко мразиш разсейването.

Поне спря да се зъби.

– Вторият символ – каза Лушън и отново прикова вниманието на всички към стената – е единична назъбена линия.

– Това е Арктика. Ах – добави тя и постави ръка върху сърцето си. – Този леден климат връща спомени за първата ни среща. Когато ти се топна освежаващо, а аз гледах от ледника. Помниш ли? – Тя не му даде време да отговори. – Може би това е знак, че сме предопределени да сме най-добри приятели завинаги. Не е ли това страхотен момент за гушкане, как мислиш?

Устните му се опънаха.

– Третият е хоризонтална извита линия с подобна линия, която излиза от нея.

– Това са САЩ.

– Последният е права линия, която се извива почти като края на мачете.

– Египет – каза Аня. После се усмихна и плясна с ръце. – Знаеш какво означава това, нали? Още пътуване и още търсене на съкровища! Къде отиваме първо? А? А? А?

– Откъде знаеш тези места – попита Лушън, повтаряйки въпроса на Парис, когато най-после се обърна към нея. Очите му все още бяха забулени с това неземно синьо.

– Може би Зевс е обиколил и е казал на всеки за тях и какво означават.

– Откъде знаеш? – настоя той.

Майка ù по онова време беше любовница на Зевс и беше подслушала малко, но това не беше нещо, за което Аня обичаше да крещи на всеослушание.

– Казах ти. Умна съм.

– И откъде да знаем ние, че можем да ти се доверим? – попита Парис с ръце на хълбоците.

– Уф. Абсолютно не можете. Но се нуждаете от мен.

Лушън сграбчи ръката ù и я стисна, като извърна Аня към себе си.

– Няма да дойдеш с нас, Аня. Разкарай тази мисъл от главата си!

О, нима?

– Опитай се да ме спреш! Предизвиквам те.

– Знаеш, че мога. Да те спра.

Аня вдигна вежда с непоколебима увереност.

– Така ли? Все още стоя тук жива и здрава, нали?

Дали беше въображението ù, или от ноздрите му излезе пара, миришеща на сяра? Сякаш той беше нейният личен демоничен дракон. Мило! Направо виждаше как в главата му се въртят зъбни колелца, докато той се опитваше да се успокои. Беше повече от секси, когато беше вбесен.

– Признай! Нямаше да знаеш какво означават символите без мен. Нуждаеш се от мен.

– Може да лъжеш – каза той отново като ехо на подозренията на Парис.

– Тогава губи си времето, да търсиш! Какво ми пука? Аз мога да намеря хидрите, докато ти седиш на компютъра. Ще събера артефактите, ще намеря кутията и ще го направя преди ти и твоят Тестостеронен отряд дори да сте запазили билети за полет.

И четиримата воини изръмжаха към нея.

– Какво? Чувствителна тема? – попита тя с цялата си невинност.

– Ще се разделим – каза Лушън, без да отмества поглед от Аня. – Парис, ти и Гидиън заминавате за САЩ.

Парис се намръщи към небето.

– А, човече! Защо съм залепнал за Лъжи?

– Най-голяма площ, най-много хора. Ще бъде по-добре да има двама воини там – обясни Лушън. – Страйдър, ти заминаваш за Южна Африка. Амън, ти за Египет – той се вгледа в Аня. – Аз се отправям към Арктика.

– Може да искаш да носиш палто – предложи Аня услужливо.

Очите на Лушън се присвиха. Тя едва устоя да му прати въздушна целувка.

– Ще позвъня на Сейбин – каза Страйдър – и ще му кажа какво открихме. Кой знае? Може той да открие нещо повече в римския храм.

– Знаеш ли нещо за онова място, Аня? – попита Лушън.

– Само че се нарича Храм на Тези, за които не се говори.

– Тези, за които не се говори? Чувал съм за тях – каза Гидиън.

Което, разбира се, означаваше, че не е. Дори само мисълта за храма я накара да потрепери.

– Родителите заплашваха немирните си деца с изгнание в това обречено място. Може би защото винаги се чуват писъци, които отекват от стените.

– Кои са Тези, за които не се говори?

– Никога не съм ги виждала. Държах се на разстояние. И както твърди името, за тях рядко се говори извън редките родитески заплахи.

Лушън въздъхна.

– Обади се на Сейбин, ако искаш – каза той на Страйдър, – но аз смятам да се пренеса в Рим и да му кажа лично. Ще огледам храма, докато съм там. Кръвта ми подейства като катализатор тук. Може би ще подейства и там.

Надежда изпълни въздуха. Аня знаеше, че са по-близо до успеха от всякога.

– Къде да започнем търсенето, когато стигнем? – попита Парис. – Точно сега знам само, че трябва да отида в САЩ. Както каза, това е адски голямо място. С много жени – добави той. Устните му бавно се извиха в усмивка и напрежението по лицето му изглежда намаля само при перспективата за прясно месо.

– Къде да търсят? – настоя Лушън.

Всички отново се обърнаха към нея.

Първо искаха помощта ù, после не, после я искаха отново.

– Какво? Аз съм просто тъпа, досадна низша богиня. Ненужна. Нежелана. Не-...

– Можеш да дойдеш с мен – прекъсна я Лушън.

Ах, такъв ентусиазъм! Тя стисна зъби вбесена. И все пак въпросите и ръмженето му бяха по-добри от всички тези седмици неумолимо хладнокръвие. Ха! Може би трябваше да го притисне още малко.

– Извинявай! Какво каза? – Тя сложи шепа около ухото си. – Не те чух.

– Можеш да дойдеш с мен – повтори той силно. Мрачно.

Сега тя кръстоса ръце пред гърдите си. „Продължавай да притискаш така и той може да ти се нахвърли.“ Моля те, моля те, моля те!

– Ще ме убиеш ли?

– Знаеш, че трябва, но ще те предупредя достатъчно навреме, преди да го направя.

Тя и без това не искаше той да спира.

– Много добре. – Можеше ли този ден да стане още по-хубав? Скоро тя щеше да пътува сама с него, вероятно щеше да се бие с него. Перспективата не трябваше да я вълнува, но я развълнува. Тя искаше възможност да подхранва желанието, което беше видяла у него по-рано, колкото и да беше опасно това. – Приемам.

– Къде да търсим? – повтори Парис.

– Трябва да знаеш, че не знам всички отговори. – Ако продължаваше така, скоро мъжете щяха да я уважават само заради ума ù. Ъхъ!

– Аня! – предупреди Лушън.

– Какво? Не знам. Просто накарайте Ашлин да проследи всякакви слухове за огромни грозни чудовища. Това вероятно е Хидра. О, и тя обича водата. Така че, може да проследите всички слухове за огромни грозни чудовища, забелязани близо до вода.

Мъжете кимнаха и тя отново беше забравена, докато разговаряха помежду си за това от какви провизии се нуждаят, кога да тръгнат и дрън-дрън-дрън.

Аня се промъкна до Лушън и прокара пръст по гръдната му кост.

– Ще се забавляваме двамата с теб.

Той тъкмо разказваше каквото знаеше за Южна Африка, но думите му бързо заглъхнаха. Той се обърна към нея с бляскащи очи. Тя може би никога нямаше да разбере какво искаше да ù каже, защото още преди да е отворил уста, тя му прати въздушна целувка и изчезна.

ОСМА ГЛАВА

Докато пазаруваше нещата, от които се нуждаеше за предстоящото пътуване (междувременно прибра осемнадесет души и ги изпрати до последното им място за почивка), Лушън не усети изгарящия поглед на Аня върху себе си. Нито подуши съблазнителния ù ягодов аромат.

Къде беше тя? Какво правеше?

С кого го правеше?

Юмруците му се свиха, кокалчетата му пулсираха, а ставите му бяха толкова сковани, че сякаш бяха трошливи.

Аня му липсваше повече от всякога. Беше свикнал с присъствието ù и нищо не изглеждаше както трябва, когато я нямаше. Освен това се тревожеше за нея. Дали Кронос се беше уморил от лишените от ентусиазъм опити на Лушън да я убие и беше решил сам да се занимае с унищожението на Аня?

Сега ноктите му се забиха в дланите и пуснаха кръв. „Тя е добре.“ Кронос не беше способен да я убие, ето защо беше дал задачата на Лушън. Аня беше в безопасност от краля на боговете.

„Времето тече...“

Лушън очакваше копелето да пристигне всеки момент и да го накаже за провала му. Но наказанието беше започнало да има все по-малко значение за него.

Той искаше да прекара повече време с Аня и възнамеряваше да изпълни желанието си. Жалко, че не отиваха на Хавай. Но Лушън знаеше, че Аня ще го последва, където и да отиде, затова избра Арктика – единственото място, за което мислеше, надяваше се, че ще охлади желанието му.

Защото Аня не просто му липсваше, той я желаеше. Силно.

Тя започваше да го завладява. Напоследък можеше да мисли само как я съблича. Как лиже горещата точка между краката ù и ù доставя удоволствие по всеки въобразим начин. И дори по някои невъобразими. Как гледа лицето ù, докато тя свършва. Как стиска в шепа косата ù, докато тя смуче члена му. Напоследък? Ха!

Дори сега потрепери. Потрепери като проклет смъртен.

Тялото му копнееше за Аня всеки път, щом тя го доближеше. Ставаше му все по-трудно да се отдалечи от нея. А да отблъсне опитите ù за сближаване, му беше почти невъзможно.

„Спри да мислиш и довърши пазаруването!“ – нареди си той, докато крачеше по павираните улици на града. Беше се пренесъл от острова до Атина и слънцето светеше ярко. Последния път, когато беше тук преди векове, мъртви тела и кървави пурпурни реки изпълваха улиците.

Той престана да мисли за миналото. Въздухът беше свеж и солен. Трябваше да се наслади на мекото време, докато можеше. Твърде скоро щеше да усети ледения вятър на Арктика. С Аня.

Проклятие! Какво беше нужно, за да я пропъди от главата си напълно?

Лушън събра цялата си решителност и направи наум списък с всичко необходимо. Палто. Ботуши. Термобельо. Дебели чорапи. И ръкавици. Можеше да се пренесе до Буда и да вземе всичко от там, но нещата, които притежаваше, бяха предвидени за поносими зими. В Арктика беше много, много по-студено. Трябваше да понесе вледеняващите ветрове и безкрайните полета от сняг, простиращи се до хоризонта. Може би късметът щеше да е на негова страна и щеше да намери Хидра бързо. Обади се на Мадокс и му каза да помоли Торин да потърси възможни свидетелства.

Какво правеше Аня?

Този път дори не се опита да я пропъди от мислите си. Вътрешната борба очевидно не му помагаше. Аня. В Арктика. Сама с него. Може би щяха да намерят Хидра бързо и това нямаше да бъде толкова хубаво.

Последния път, когато с Аня бяха заедно на студа, тя го беше бутнала в ледената вода. Споменът вместо да го озлоби, го разсмя. Аня, която стоеше на онзи ледник и го чакаше, а после го бутна с всичката си сила, беше красива. А тестисите му бяха замръзнали.

Тя се беше засмяла – звънтящ звук на истинско веселие. Опиянителен и прелъстителен. Той искаше да го чуе отново.

Богове, той се възхищаваше на смелостта и упоритостта ù. Всеки друг би се уплашил, ако беше преследван от Смърт.

„Къде е тя?“ – зачуди се отново. Дали най-после не ù беше омръзнал?

Докато подминаваше един магазин, удари с юмрук стената. Камъкът ожули кожата му. Независимо дали беше омръзнал на Аня или не, скоро щеше да я има само за себе си, далеч от останалите воини. Надяваше се да научи колкото е възможно повече от нея и да ù попречи да научи каквото и да било от него.

Надяваше се да изпълни дълга си.

Той забави крачка и се принуди да огледа околността. Изумрудени дървета обрамчваха повечето сгради, протягаха се нагоре и хвърляха сенки. По улиците нямаше коли (бяха затворени за движение), затова хората трябваше да вървят пеш до там, където бяха тръгнали.

Търговците бяха окупирали улиците и продаваха всичко – от плодове и зеленчуци до тънки шалове и брави. Тук нямаше нищо, което би могло да го топли в Арктика.

– Тук никога няма да намериш това, което ти е нужно – каза Аня внезапно и изравни крачка с него.

Кръвта му мигновено се сгорещи, докато се оглеждаше наоколо, за да е сигурен, че никой не е забелязал внезапното ù появяване. В нея се взираха единствено неколцина мъже, но той не можеше да разбере дали са шокирани, или просто очаровани.

Тя беше по-прекрасна от всякога.

Светлата ù коса беше прибрана в основата на тила в сложна плитка, а върху главата ù имаше вързана розова панделка, която минаваше зад ушите. Носеше подплатено с кожа палто и високи до коленете ботуши с подходящ кант от кожа.

– Къде беше? – попита той и въпросът прозвуча по-сурово, отколкото възнамеряваше. Най-после тя беше с него и това трябваше да е единственото важно нещо. „Тя е там, където ù е мястото – добави наум и се намръщи. – Когато е до мен, мога да я пазя от неприятности.“ Нищо повече.

– О! – каза тя и махна с ръка във въздуха. – Тук и там.

Дали е била с друг? Той стисна зъби. Най-добре е да не позволява на мислите си да пътуват в тази посока, затова той смени темата.

– Защо си облечена така? – Той носеше черна ленена тениска и панталони и се потеше.

– Защото отиваме в Швейцария, глупчо, а там е студено. Ти, приятелю, си много леко облечен.

– Аня, аз...

– Часовата разлика е само един час – каза тя, като го прекъсна, – идеалното време да пазаруваме в Цюрих.

Той въздъхна.

– Защо трябва да ходим в Цюрих, за да пазаруваме? – Ние? Проклета мисъл! Той трябваше да мисли за тях поотделно. Никога като за двойка. Беше твърде опасно.

– Защото има сняг, а аз изглеждам добре в бяло. Ще бъда преди теб там!

Тя изчезна, оставяйки следа от ягодовия си аромат. Лушън се почувства ограбен без нея. Той огледа тълпата за втори път. Няколко души бяха забелязали изчезването ù, той го знаеше със сигурност, защото няколко души останаха с отворени уста.

Гражданите на Буда знаеха, че той и приятелите му са различни. Може би не знаеха точно до каква степен, но през повечето време ги оставяха на мира. Дори ги защитаваха. Може би, защото воините изливаха ужасно много пари в общността. Може би, защото хората се бояха какво би могло да стане, ако не ги оставят на мира.

И все пак... След като напуснаха Древна Гърция и разрушенията, които бяха причинили, той винаги много внимаваше да не позволи на смъртните да видят на какво е способен. Не искаше да подхранва слухове за присъствието им. Не искаше медиите на смъртните да ги преследват и определено не искаше да привлича още Ловци.

Но въпреки всичко, не се опита да обясни какво е станало с Аня. Той също изчезна. Надяваше се свидетелите да приемат, че са си въобразили целия епизод. Усещаше непреодолимо желание да бъде с Аня. Не можеше да чака и секунда повече. Сърцето му биеше все така учестено след пристигането ù.

Чувстваше се по-нервен с нея, отколкото с всеки друг на света. Беше изгубил легендарното си спокойствие (не че избухваше в нейно присъствие, слава на боговете), а и не му влизаше в работата да подобрява отношенията им, след като му беше наредено да я убие. И все пак изглежда не можеше да се спре.

Леката ù следа наистина водеше до Цюрих. Той беше ходил там няколко пъти да събира души, но никога не беше успявал да се задържи там или да го разгледа. Същото важеше за всяка страна, която беше посещавал някога. Събирай, придружавай до рая или до ада и се връщай навреме за проклятието на Мадокс в полунощ. Такъв беше животът му от векове. През месеца, след като проклятието беше развалено, воините бяха твърде заети с проучване на кутията на Пандора, за да може Лушън да предприеме някакво пътуване сам. Не го и искаше на този етап. Ловците се нуждаеха от унищожение, а приятелите му от мир.

Молеше се единствено да не бъде принуден да прибере още една душа този ден. Искаше да прекара това време с Аня непрекъсван и без някой да развали удоволствието му.

„Глупак. Това може да е капан. Тя може да иска да те нарани.“

Откри я да стои на лакирана дървена тераса, а около нея струеше слънчева светлина. Между тях се вихреше студен въздух. Зад нея се виждаше спираща дъха гледка към заснежените планини.

Аня беше с лице към него и кичури от косата ù докосваха лицето ù, когато разпери широко ръце.

– Какво мислиш?

– Че си прелестна. – И тя беше.

Тя се усмихна неуверено, вгледа се в него и каза:

– И аз така мисля.

Дали имаше предвид него? Вместо да го съблазнят, да го успокоят или да го развълнуват, каквото вероятно беше предназначението им, думите ù го ядосаха. Той я искаше страстно, а тя си играеше с чувствата му като с играчка. Цялото му тяло се напрегна.

„Отново започваме – помисли той. – Оставяш я да си играе с емоциите ти. Оставяш я да ти въздейства.“

– Да приключваме с това?

Усмивката ù бавно изчезна.

– Да приключваме? Умираш да скапваш настроението. Е, няма да ти позволя да скапеш това. Обядвал ли си?

– Не.

– Тогава първо да хапнем. Пазаруването после.

– Аня, мисля...

Тя мина покрай него, сякаш той не говореше и влезе бавно през една отворена арка, която водеше в просторен апартамент (защо не имение?), декориран в ярки цветове. Не знаеше какво друго да прави, затова я последва.

– Това е твое, предполагам – каза той. – Очаквах нещо по-голямо.

– Имам домове навсякъде, а това е цялото пространство, което ми е нужно. Така е по-интимно. – В центъра на дневната имаше ниска дървена маса, отрупана до горе с храна и Аня се отпусна на една от виолетовите възглавници пред нея. – Не съм била тук от известно време, заради знаеш кой.

– Кронос?

Тя кимна и започна да пълни две чинии с... той подуши и осъзна, че е пилешки пай, прясно изпечен хляб и задушени зеленчуци. Той очакваше, че тя би предпочела нещо по-екстравагантно.

– Сядай! – каза Аня, без да поглежда към него. Тя постави хапка между сочните си устни и очите ù се затвориха в абсолютна наслада.

Лушън изпълни нареждането. Домашната атмосфера и истинската наслада, която Аня изпитваше от толкова просто действие като храненето, накараха сърцето му да се свие. Той никога не беше имал съпруга и никога не беше прекарвал с една жена повече от няколко месеца (времето, което беше имал с Марая, преди тя да умре), затова не беше изживявал нищо, което дори бледо да напомняше на дом и семеен уют. Като се изключат хилавите опити на Парис в готвенето, а Лушън определено смяташе, че те не се броят.

Марая. Мъртва. Мисълта за нея вече не му носеше обичайния прилив на негодувание, вина и гняв. Беше ли се изцерил най-накрая? С всеки изминал ден той мислеше за нея все по-малко. Което беше освобождаващо, но и малко тъжно.

На Смърт не му беше пукало за нея, въпреки че за Лушън Марая беше всичко.

Щеше ли демонът да скърби от загубата на Аня?

Лушън подозираше, че щеше. Дори сега демонът мъркаше.

– Така и не ми каза истинската причина Кронос да иска смъртта ти – каза Лушън.

Аня отпи от тъмното червено вино и се взря в него през ръба на чашата.

– Не е вярно. Казах ти, че имам нещо, което той иска.

– Тялото ти? – каза го, без да иска.

– Според теб, го давам на всеки? – попита с горчивина. – Ще ядеш ли, или само ще ме гледаш?

Стомахът му внезапно изкъркори и той отхапа от пая. Вкусен и невероятно приготвен.

– Ти ли го направи? – Не можеше да си я представи как робува в кухня.

– Богове, не! Откраднах го.

Отвращението на палавото ù лице беше толкова комично, че той се засмя.

– Открадна го?

– Да. – Тя прикова поглед в устните му и сините ù очи излъчваха страст. – Харесва ми, когато се усмихваш.

Той преглътна.

– Кронос – подсети я той, като се опита да я върне към темата. – Защо не те търси и не те убие сам? Сега си на открито. Сигурен съм, че той е способен да открие местоположението ти.

– Той е мистериозен небесен мъж. Никой не знае защо и как прави нещата.

– И нямаш догадки?

– Ами – тя сви рамене, – той е идиот. Ето, това е моята догадка.

Лушън се напрегна в очакване да блесне мълния и да изтътне гръм. Минаха няколко минути, преди да може да се отпусне.

– Това нещо, което иска. Кажи ми какво е! Моля те! И в името на боговете, Аня, дай ми пряк отговор поне веднъж! – Ако знаеше, той можеше да го открадне от нея, да го даде на Кронос и да свърши този кошмар.

– Поне веднъж? – Тя размаха вилицата си към него. – Давам ти преки отговори всеки път.

– Отново тогава – каза той с въздишка.

Тя дълго се взира в него, без да говори, без да мърда. Накрая каза:

– Искаш истината? Ще ти я кажа. Но информацията е скъпа. Ще търгуваме. Въпрос за въпрос.

– Дадено. Какво е това, което имаш и което Кронос толкова иска?

– Имам... ъ... проклятие, Лушън! Имам ключ. Доволен ли си сега?

– Да. Ето. И двамата отговорихме на един въпрос.

– И двамата не... Проклет да си! Аз наистина зададох въпрос, нали? Доволен ли си сега? Една точка за теб.

– Имаш ключ – подсказа Лушън. – Ключ за какво?

– Това няма да ти кажа. – Тя пъхна още една хапка пилешко в устата си, сдъвка и преглътна.

– Какво отваря?

– Вече няма да отговарям на въпросите ти – каза тя равнодушно. – Ти не играеш честно.

Лушън не порица чувството ù за честност, а продължи играта.

– Защо не му го дадеш?

– Защото е мой – сопна се тя. Пусна вилицата си и тя издрънча в чинията. – Сега тихо, преди да те пренеса в някоя яма с алигатори! Съсипваш храната, която приготвях с часове.

– Току-що ми каза, че не си я сготвила.

– Излъгах.

– Един ключ ще има малко значение, когато умреш – посочи той, без да има желание да приключва разговора за Кронос. Твърде много беше заложено.

– Начукай си го, Смърт!

Тя го наричаше Смърт само когато беше бясна, осъзна той. Иначе той беше сладкишче, кукличке и Цветенце. И любовнико, намеси се умът му. Той предпочиташе тези. С изключение на Цветенце, другите имена го караха да се чувства като мъж. Не като безсмъртен, не като прокълнат воин. Не като някой грозник. И не като някой, който накрая щеше да я унищожи.

Лушън се намръщи.

– Не мога да повярвам, че си готова да умреш заради един прост ключ.

– Той не е като всеки друг ключ и не е нужно да ме убиваш.

– Трябва.

– Все едно. – Аня пресуши остатъка от виното си. – Отговорих на още няколко от твоите въпроси, сега ти отговори на няколко мои!

– Много добре. – Той набучи шушулка хрупкав зелен боб. – Какво искаш да знаеш?

Тя подпря лакти на масата и положи брадичка върху вдигнатите си длани.

– Някога нарушавал ли си заповед от боговете?

– Не. Но не ми беше нареждано да правя нищо, докато титаните не превзеха небесата. Гърците ни оставиха на мира, след като наложиха смъртното проклятие върху Мадокс.

– Опитвал ли си се да не се подчиниш поне на титаните?

– Отново не. Не лично. Но Аерон отказа да убие четирите жени и ти видя резултата. Обзела го е такава кръвожадност, че сега иска да убие всички. Дори приятелите си. Може би дори себе си. Трябваше да го заключим и да отнемем още една част от свободата, която му остана, след като всички ние бяхме прокълнати с демоните си. Това е нещо, което се заклехме никога да не си причиняваме един на друг.

– Разбирам – каза тя, внезапно потънала в мисли. – Да изгубиш свободата, е наказание.

– Да. – Лушън я огледа удивен. Никога не беше виждал толкова сериозно изражение у тази игрива жена. Сигурно си спомняше времето, което е прекарала заключена, а може би и измъчвана. Ръцете му се свиха в юмруци. – Колко време беше затворена?

Тя сви рамене.

– Изглеждаше като цяла вечност. Вярвам, че древните свитъци казват сто години, но бяха по-скоро двеста.

Очевидно искаше да звучи нехайно, но не успя.

– Какво правеше, докато беше заключена?

– Мислех, крачех, страдах. Говорех с мъжа в килията до моята. Той беше малко самонадеян, но въпреки това не се налагаше да понасям тишината. – Аня въздъхна. – Борил ли си се някога с демона си Смърт, който си приютил?

Веждите му се сбърчиха от объркване. По-добре от объркване, отколкото от гняв към това, което беше изстрадала тя.

– Какво имаш предвид? Физически ли?

– Не. Знам, че той не може да напусне тялото ти, освен ако не умреш или ако не бъде засмукан навън. Знам, че е затворен в теб и двамата сте едно. Но някога устоявал ли си на желанието му да отнеме душа?

Цялото му тяло се напрегна. Това не беше тема, която обсъждаше обичайно. Но Аня беше разкрила част от нейната тайна. Той не можеше да предложи по-малко.

– Да.

– И? – Погледът ù се концентрира, а очите ù бяха като лазерен лъч върху него. – Какво стана?

Никой от воините не знаеше, че някога Лушън е бил влюбен. Никой не знаеше, че някога е гледал любовницата си бавно да чезне и тялото ù да гние.

– Ако не придружа душа, физическото тяло страда от неописуема агония. Повече, отколкото някой трябва да изстрада. Повече, отколкото Съдбата е предопределила.

– Докоснах оголен нерв, а? Под окото ти играе мускул. – Вместо да го притисне за още информация, тя дояде останалата храна в мълчание.

Докато Лушън гледаше Аня, мрачните спомени, които въпросите ù бяха възкресили, постепенно изчезнаха заради напиращото желание. „Вземи я!“ Думите преминаха през ума му като шепот. Може би, защото всяко движение на Аня беше по-чувствено от предишното. „Люби я!“

„Не. Ти не си чудовище. Поне вече не.“ Той можеше да прекара известно време с нея, но нищо повече.

Аня приключи с яденето и се изправи.

– Искаш ли да се натискаме малко, или да тръгваме на пазар?

Не беше свалила бежовото палто и изглеждаше приятно затоплена. Още повече изглеждаше готова да бъде съблечена. Той искаше да я почувства.

– Пазаруване. – Принуди се да каже. Но не се изправи.

Тя сви рамене, сякаш отговорът му нямаше значение за нея и това го подразни. Раздразнението го ядоса. А ядът го вбеси. Не трябваше да изпитва нищо.

– Можеш да оставиш оръжията си тук – каза тя със закачлива усмивка. – Ловците никога не идват насам. Неутрална територия, знаеш.

– Не свалям оръжията си. Никога.

Погледът ù обходи цялото му тяло като гореща милувка.

– Дори под душа?

Членът му се размърда, когато си представи Аня с него под душа и водата, стичаща се по голото ù тяло.

– Никога.

– О, Луси! Това е напълно варварско. – Тя прехапа долната си устна, обиколи масичката и се наведе, за да прошепне в ухото му: – Но е нещо, което искам да видя лично.

Паднал кичур от косата ù забърса бузата му и очите му се затвориха в есктаз. Кръвта му внезапно пламна и за секунди се развилня извън контрол. Вместо да я целуне, както толкова отчаяно искаше (глупаво, опасно... чудесно), той някак събра воля да се вдигне и да се отдалечи от нея.

– Наистина знаеш как да развалиш купона.

– Аня.

– Не. Нито дума! Да се махаме от тук! – каза тя, но гласът ù леко пресекваше.

Лушън със срам осъзна, че краката му треперят. Членът му беше толкова твърд, че го болеше. Едно погалване и щеше да свърши.

Аня не погледна назад, докато крачеше към вратата. Отвори я и излезе от апартамента, като очакваше той да я последва. Той се задържа замалко, като вдиша и издиша, позволявайки на студения въздух да го успокои.

Всеки мускул в тялото му беше стегнат от нетърпение и желание към нея. Само за нея. Дори демонът изглежда болезнено я искаше и вече не мъркаше, а ревеше жадно.

„Мисли за артефактите и кутията! Мисли за Ловците! Мисли как държиш мъртвото тяло на Аня в ръцете си!“

Това го отрезви.

Покрай него внезапно се понесе ядосан шепот.

– Аз чакам, Смърт.

Кронос.

Кръвта на Лушън се смрази напълно. Кралят на боговете най-после се беше върнал. Защо тук? Защо сега? „Защото отсрочката ти свърши.“ Кралят не се беше материализират. Какво правеше?

– Ти ме разочароваш, Смърт. Отново и отново ме разочароваш.

– Съжалявам.

– Лъжец!

Екотът от думата почти спука тъпанчетата му.

– Ти няма да страдаш заради това – добави богът тихо, – но приятелите ти ще страдат. Ще започна с Парис. Ще го пратя на място, където няма жени. Ще му попреча да напуска и ще се смея, докато отслабва. Ще се смея, когато бъде принуден да се обърне към други мъже за сила. А когато свърша с него, ще се заема с Рейес.

„Бори се с него, както Аня!“

– А после ще ги убиеш ли? Ще освободиш демоните им да бродят по земята обезумели? Никой смъртен няма да се преклони пред теб, щом демоните започнат да причиняват опустошение.

– Зевс може да не е бил способен да защити хората от вашите демони, но аз мога. Искаш ли да чуеш какво ще направя с Рейес?

„Бори се!“

– Ще му попречиш да се наранява, сигурен съм. Вероятно ще го залееш с удоволствие, с което той не би могъл да се справи.

– Смееш да ми се присмиваш?

– Не. Но не искам да направя това, което ми заповяда.

– Наясно съм с това, Смърт. Също така ми омръзна да чакам. Кой от нас мислиш, че ще излезе победител и ще получи това, което желае?

– Ами ако... – Лушън стисна устни. Дали да го направи? „Да“, реши той миг по-късно. Трябваше. Нямаше друг начин. – Аня има нещо, което ти желаеш. А ако аз ти го доставя?

Няколко секунди минаха в нажежено напрежение.

После, вече по-спокойно, Кронос каза:

– Ще ти позволя да опиташ. Ако се провалиш в това, ти ще ми донесеш тялото ù. Ако се провалиш и в това, няма да бъда толкова снизходителен. Ще направя всичко, което ти обещах, а и някои други неща. И ще те накарам да гледаш, докато го правя. Сега върви!

Силен порив на вятър тласна Лушън напред. Той изръмжа, изправи се и последва Аня. Откри я във фоайето на сградата жива и здрава, въпреки че Кронос беше наблизо. Трябваше да вземе този ключ от нея. Точно сега това беше единственият начин да я спаси. Ако се провалеше...

Стомахът му се усука на болезнен възел. Нямаше да се провали.

Той си позволи да огледа сградата. В ъгъла имаше огромна камина със запален в нея огън. На бюрото до нея имаше двама мъже, които зяпаха Аня с открито одобрение. Лушън се намръщи. Без да обръща внимание на смъртните, вероятно не ù пукаше за тях, тя потупваше с крак нетърпеливо и изучаваше яркорозовите си нокти.

Предишния ден бяха червени. Нали? Може би сини. Тя ги променяше всеки ден, почти толкова често, колкото сменяше настроението си.

Лушън изсъска към мъжете, докато минаваше покрай тях, неспособен да сдържи звука. Беше твърде раздразнен, за да му пука за последствията. Твърде нервен, за да помисли, че проявата на собственическо чувство към жена като Аня може да му донесе единствено сърдечна болка.

„Тя не е твоя и никога няма да бъде твоя.“ Дори нищо друго да нямаше значение, кражбата на ключа ù щеше да му гарантира това.

Той не проговори, когато мина покрай нея, но тя закрачи до него. Лушън усещаше топлината на тялото ù и аромата на ягоди – двете му любими неща, осъзна той. Светът му нямаше да е същият без тях.

– Какво искаш да купиш първо? – попита го тя, без да е наясно с мислите и вълнението му.

Лушън отвори уста, за да попита за ключа, но осъзна че не е подходящ моментът. По-рано тя беше приключила разговора в мига, в който ключът беше споменат. Трябваше първо да я разнежи, а предполагаше, че трябва и да заслужи доверието ù поне малко.

– Палто би било добре – каза той. От небето струеше слънчева светлина, но студът хапеше.

– Тогава ще имаш палто. Знам идеалното място. – Тя вплете пръсти в неговите и го дръпна наляво.

Инстинктите му настояваха да се отдръпне. Не го направи. Вместо това стисна здраво. Искаше му се да я държи и никога да не я пуска. Тя ахна и му хвърли мила усмивка през рамо. Демонът на Лушън – Смърт, го притискаше, пресягаше се към нея и също искаше да я докосне.

Тя го поведе по покрит с лед път. Край тях минаваха коли, хора вървяха по снежните тротоари, влизаха и излизаха от магазините. Величествените планини бяха навсякъде около тях. Боговете наистина бяха надминали себе си с този величествен пейзаж.

Това можеше да е раят.

– Тук! – Аня го дръпна в магазин Machen Teegeback.

– „Топли кифлички“? – преведе той. Беше овладял много езици през годините. – Току-що ядохме. И мислех, че ще купуваме палто.

Тя се засмя.

– Това не е пекарна, любовнико. Това е спортен магазин. – Вътре имаше палта, ръкавици и всички неща, които му трябваха, за да му пазят топло. – Сега не се тревожи! Аня ще те облече както трябва.

Отново се усмихна доволно и закрачи през магазина, като започна да хвърля палта в различен цвят към него.

– Това ще подхожда на очите ти. Някое от тях, де. – Пауза. – Това ще изглежда страхотно върху тялото ти. – Пауза. – Ммм, това има лесен достъп до новото ми любимо място през джобовете. – Пауза. – О, точка! Виж това! – Тя държеше мъжката версия на палтото, което тя носеше и го хвърли към него. – Ще бъдем като близнаци, докато се катерим по ледниците.

Ако той не намереше ключа, тя нямаше да пътува с него. Той усети егоистично разочарование при мисълта.

– Трябва ми само едно палто. Кое...

Аня хвърли скрит поглед към касиера и натъпка чифт големи вълнени ръкавици в якето си.

Лушън се намръщи. Беше сигурен, че не е изтълкувал действията ù правилно.

– Какво смяташ, че правиш?

– Крада. – В гласа ù имаше такова удоволствие, че беше като сексуален наркотик.

По гръбнака му пропълзя тръпка.

– Значи не си ме дразнила за храната. Не ти достигат средства ли?

– Напротив. Тъпкана съм. – Тя подпря ръце на хълбоците си и му се нацупи. – Не ми казвай, че големият лош демон е разстроен! Защото не трябва да е. Ще ги платя някой ден, Слънчева Сали4. Може би.

– Върни ръкавиците, Аня!

„Това ли е начинът да я разнежиш?“ Лушън стисна зъби. Не, не беше, но той отказваше да отстъпи.

– Не.

– Много добре. Аз ще ги платя. – Лушън пусна палтата, които Аня му беше хвърлила, стисна лакътя ù с едната си ръка, а с другата измъкна ръкавиците. Дланта му забърса гърдата ù. Лушън преглътна и пламна. Събра по едно от всички неща, които му трябваха, отиде до касата и плати с банкнотите, които Парис му беше дал по-рано.

Докато вървяха към вратата, Аня кипеше до него.

– Трябва да го правя, ясно?

Напрежението ù го изненада.

– Защо?

– Ти имаш твоите непреодолими импулси, аз имам моите. Мога или да опожаря мястото, или да взема един жалък чифт ръкавици.

Той разбра. Тя имаше свой собствен демон, с който да се бори. Мрачна природа, която искаше да контролира. Лушън знаеше колко трудно може да бъде това.

– Съжалявам, че ти ги взех.

Мълчание. Подсмърквайки, каза:

– Няма проблем.

Лушън събра покупките им, излезе от сградата и застана на бордюра да чака Аня. Удари го вълна студен въздух, но той не извади палтото от чантата. Кожата му още пламтеше от допира на Аня.

Той искаше тя отново да е до него и това нямаше нищо общо с ключа. Мина минута и тя не излезе. Какво правеше? Той се обърна и тръгна напред с намерението да влезе отново в магазина.

Вратата обаче се отвори и Аня най-сетне се появи. Устните ù се извиха в самодоволна усмивка. Кожата му се стопли с още един градус.

– Може да се наложи да копая в леда, докато търся артефактите. Нуждая се от инструменти – каза той. – Къде мога да ги намеря?

– Уф! Копаенето няма да е забавно.

– Целта на пътуването ни не е забавление.

– Разваляш удоволствието. – Тя порови в якето си и извади чифт черни ръкавици. Разкъса етикета със зъби. После, докато гледаше Лушън в очите, тя ги надяна върху ръцете си.

– Откраднала си ги?

– Това харесвам у теб, сладкишче. Наблюдателен си.

Лушън поклати глава и трепна усмивка на устните му. Той закрачи напред и тя трябваше да реши дали да побърза да го последва, или да изостане.

– Кажи ми защо трябва да крадеш? И как това те възпира да не запалиш някоя сграда. Ти намекна нещо и аз си направих заключенията, но искам да чуя истината от първоизточника.

Аня закрачи до него.

– Помниш ли онези войни, които Рейес спомена вечерта в клуба? Е, познай! Аз ги започнах. Когато за първи път заживях сред смъртни, бях полудяла от потребнаст за безредие и всяко мое движение изглежда пришпорваше хората до бяс. Те се обръщаха един срещу друг, не срещу мен. По-лошото беше, че не можех да погледна факла, без да я бутна. Понякога дори не осъзнавах какво съм направила, докато пламъците не започнеха да танцуват в краката ми и хората не се разпищяваха. А тези писъци, о, богове, тези писъци! – Тя въздъхна замечтано. – Звучаха толкова възхитително в ушите ми. Бяха наслада за слуха ми. Исках да ги слушам още и още. Нуждаех се от тях.

– Анархия означава беззаконие. Може би дълбоко в теб тези писъци са представлявали хаоса, който природата ти изисква.

– Да – каза тя и очите ù се разшириха.

– Демонът в мен е Смърт. Много дълго време той жадуваше за отсъствие на живот, независимо каква цена трябваше да платя аз, за да изпълня това желание.

– Ти наистина разбираш. – Тя поклати глава, а изражението ù беше малко шокирано. Кичур от косата ù падна и тя го прибра зад ухото си. – Един ден без малко щях да срежа въжетата на полилей, който висеше от някакъв таван, само за да чуя как стъклото се пръсва и хората пищят, когато покрай мен мина жена. Тя носеше пръстен, а диамантът му примигваше на светлината, по-ярък от всеки полилей. Богове, исках този диамант. Проследих жената и откраднах пръстена. В мига, в който го надянах на пръста си, тази смазваща нужда вътре в мен просто... стихна някак. Оттогава крада.

Той мълча известно време.

– От мен можеш да крадеш, когато поискаш. – За съжаление Лушън се страхуваше, че съвсем скоро той ще трябва да открадне от нея. Повече от всякога не искаше да отнема живота ù. Също като него, тя можеше да се превърне в кошмар за другите, но се стремеше да бъде по-добра.

Тя му се усмихна.

– Благодаря ти.

Гърдите го заболяха. „Ключът. Попитай за ключа!“

– Много време ли си прекарала в Арктика? – вместо това попита той.

– Малко. О, ще бъде забавно. Като изключим частта с копаенето. – Тя плясна с ръце въодушевена. – Само ние двамата, сгушени един в друг, за да запазим топлината си, без тревоги за Ловци. Съмнявам се, че някой човек може да оцелее в студа дълго. Сега хайде! Не искам повече да вървя. Загуба на време е. – И в следващия миг изчезна.

Той я последва без колебание...

И се озова в Гърция. На острова, в наетия дом. Пусна чантите. Не усещаше, нито виждаше някой от другите воини. Сигурно все още събираха провизии.

Аня се отпусна на кожения диван с цвят на сметана, сякаш нямаше никакви грижи. С блажена въздишка свали крадените ръкавици, а след това и ботушите и ги хвърли настрани, като остана по красив бял клин. След това махна и палтото, разкривайки бял дантелен сутиен.

Очите на Лушън за малко да изскочат от орбитите.

– Това ли носиш цял ден?

Аня се усмихна порочно.

– Да. Харесва ли ти?

Пенисът му оживя. Отново. Този път по-голям, по-пълен. По-твърд, по-горещ. Аня беше по-сексапилна сега, отколкото когато носеше униформата на прислужница, а тогава почти го беше повалила. Слава на боговете, че до този момент не беше разбрал какво носи под палтото. Можеше да убие всеки, който я беше погледнал, а после да я нападне там, на снега.

Не можеше да откъсне погледа си от нея. Стомахът ù беше плосък и с цвета на сметана, а пъпът ù беше като чувствен пир за очите му. Гърдите ù бяха пълни и зрели, розовите зърна едва видими, но много твърди. Клинът се увиваше около краката ù като втора кожа.

– Е? Харесвам ли ти? – повтори тя и се протегна. Стъпалата ù бяха боси и красивите нокти проблясваха на светлината. – Можеше да видиш всичко това и дори повече по-рано, но беше твърде зает да се инатиш. Не бъди упорит този път!

– Красива си, Аня.

– Тогава ела тук и ме целуни! – прикани го тя дрезгаво.

– Не мога – изграчи той.

– Защо? – Тя прокара върха на пръста си по стомаха и около пъпа си. – Не е като да те моля да ме чукаш. Не искам нищо повече от целувка и докосване. И за твоя информация трябва да знаеш, че за последен път ти предлагам. Неспирните ти откази съсипват самоувереността ми.

В главата му прозвуча рев. Да не я докосва? Да не я целува?

– Защо не искаш нищо повече от целуване и докосване?

– Защото... – Тя скръсти ръце под гърдите си, като от това те се притиснаха една в друга.

Свещени богове!

– Отговори ми!

– Защо? Ти рядко ми отговаряш. – Тя отново прокара пръст по корема си.

Погледът му проследи движението. Лушън преглътна внезапно появилата се в гърлото му буца. Тя би се отдала на някой друг, но не и на него. Стисна зъби, когато го осъзна. На него тя щеше да позволи единствено да я целува. Не беше достатъчно добър за нещо друго.

Искаше да я мрази за това, но той сам си го беше причинил. Умишлено се беше нарязал, за да не го искат жените. И въпреки че Аня очевидно не го намираше за достоен, той все още искаше да спаси живота ù.

– Трябва да обсъдим нещо, Аня.

– Какво? Как най-добре да движиш езика си ли?

– Ключът. Дай ми ключа, който Кронос иска, и ще направя всичко, което пожелаеш, ще те целувам както искаш да те целувам.

Лицето ù прибледня.

– По дяволите, не! Не те искам толкова силно.

Той го знаеше, но от думите ù го заболя.

– Ако дадеш ключа, ще спасиш живота си.

– Без ключа животът ми няма да си заслужава да се живее. Повече не искам да говоря за това. Искам да говорим за нас.

– Не може да има нас, докато не ми дадеш ключа.

– Ключът е мой – извика тя – и никога няма да го дам. Разбра ли? Никога! По-скоро ще умра.

– Ти ще умреш, ако не го дадеш. Ти ме принуждаваш да действам, Аня.

– Какво? Планираш да го откраднеш ли?

Той не отговори.

– Ще съжаляваш, ако опиташ.

Отново не отговори.

– Забрави за ключа! Ние се забавлявахме и все още може да се забавляваме.

– Кронос дойде при мен и заплаши тези, които обичам. Нямам време, Аня. Трябва да му предам или ключа, или теб. Предпочитам да му дам ключа.

Вената на шията ù пулсираше бързо.

– Кога дойде той при теб?

– Преди да отидем на пазар – призна Лушън.

– Затова тръгна толкова лесно. Мислел си да ме разнежиш, за да ти предам ключа. – Тя се засмя горчиво. – Или може би си мислил, че ще се изпусна и ще ти кажа къде е, а ти ще го откраднеш. Дотук с твоите възвишени принципи.

– Кое да бъде? Ти или ключът?

– Аз. – Аня вирна брадичка. – Казах ти. Няма да се разделя с ключа.

– Аня! – Лушън се мразеше. Мразеше Кронос. Мразеше дори жената, която се опитваше да спаси. Тя го караше да чувства. Сега повече от всякога емоциите бяха негов враг. – Това е последното ти предупреждение.

– Лушън, не мога да го дам. – Сълзи изпълниха очите ù. – Не мога.

Тези сълзи...

– Защо?

– Просто не мога. Няма.

Не беше останало какво да каже. „Направи го! Свърши с това! Време е.“

– Ето ти предупреждението. Ще го направя бързо. Първо ще те убия. След това ще взема душата ти. – Той се пренесе до нея. В следващия миг вече беше възседнал бедрата ù, камите бяха в ръцете му, готови за удар.

Насълзените ù очи се разшириха от шок.

– Съжалявам – каза Лушън и удари.

ДЕВЕТА ГЛАВА

Парис скиташе по павираните улици на Атина, а слънцето блестеше ярко и златно. Нямаше вятър и цареше спокойствие, а белите древни останки привличаха погледа. Нежните морски вълни наблизо създаваха съвършен звук.

Той трябваше да се приготвя за предстоящото си пътуване до САЩ.

Но не се подготвяше.

Той търсеше жена, каквато и да е жена, която би го искала. Но независимо какво казваше или правеше, жените в Гърция не му отвръщаха така, както жените в Будапеща. По дяволите, както жените навсякъде другаде по света.

Той не го разбираше. Физическата му привлекателност не се беше променила. Той беше красиво копеле. Поведението му не се беше променило. Той беше най-чаровният тип, когото познаваше. Нищо у него не се беше променило. Но преди да дойде тук, трябваше само да спре погледа си върху жена, за да започне тя да се съблича и да се подготвя за неговото удоволствие. А тук – нищо. Нула.

Жени от всякаква възраст, размер и цвят се отнасяха с него като с прокажен.

Тъжно, но в този момент се нуждаеше единствено от пет минути и чифт разтворени крака.

Без секс отслабваше. Ставаше уязвим и неспособен да се защитава от Ловците и от ожесточените им атаки.

Ако беше възможно, щеше да е избрал една жена и щеше да се е оженил за нея. Щеше да я е отвел някъде, за да се наслаждава само на нея. Но това беше невъзможно. Човешките жени бяха смъртни, а и демонът в него нямаше да позволи такова нещо. Веднъж спал с дадена жена, Парис не можеше да се възбуди отново с нея. Независимо колко много искаше да бъдат заедно.

Затова Парис беше спрял да се опитва да има нещо повече от една нощ. Ако имаше съпруга, щеше да му се налага да ù изневерява постоянно, а отказваше да направи такова нещо.

„Някоя трябва да ме погледне, да ме поиска!“ Защото ако не можеше да намери жена... от нещата, които щеше да бъде принуден да прави, му се гадеше.

Без изнасилване, моля те, без изнасилване! Демонът нямаше предпочитания към пола. Парис имаше. Парис искаше единствено жени. Стомахът му се сви, когато спомените се опитаха да нахлуят. Омразни спомени. Той стисна зъби и искаше да ги изтрие от паметта си.

Намери проститутка! – предложи Безразборност, който се нуждаеше от секс, колкото и Парис.

„Опитах. Сякаш се крият от мен.“ Парис всъщност предпочиташе проститутки. И двамата получаваха нещо от сделката, а жената не си тръгваше с очакванията за повторно изпълнение.

Една брюнетка се разхождаше бавно по другия тротоар. „Жена.“ Той я подуши, преди да я види и обърна глава, за да поеме още от сладкия ù женски аромат. „Тя става.“

Беше на половината път към нея, когато осъзна, че е тръгнал.

– Извинете! – извика той, когато стигна до нея. В тона му се усещаше отчаяние.

Погледът ù се плъзна по него. В изражението ù се прочете висока оценка, но само толкова. Нищо повече. Не желание като в транс. Толкова отблизо той виждаше сребърни кичури в косата и бръчките около очите ù белязали годините ù.

Нямаше значение. Устата му се изпълни със слюнка за нея.

– Да? – каза тя със силен акцент, но не забави крачка.

Обикновено жените спираха, вече горящи от желание да го докоснат. Какво правеше тези гръцки жени по-различни?

– Искате ли да... – Мамка му! Не можеше да ù предложи секс, не направо. Вероятно тя щеше да се уплаши. – Искате ли да вечеряте с мен?

– Не, благодаря. Вече ядох. – И с това тя ускори крачка и се отдалечи от него.

Парис спря зашеметен и разстроен. Ядосан. Какво ставаше, по дяволите?

Боговете, може би? Дали не се намесваха те? Той изгледа небесата кръвнишки. Копелета! Напълно в стила им. Но защо изобщо им пукаше? Те искаха да си намерят артефактите, нали? Той и другите воини бяха най-добрата им възможност.

– Не съм ви направил нищо – излая той.

Още докато го казваше, го споходи една мрачна мисъл. Мадокс – Насилие – беше забелязал промяна в себе си – беше станал по-див и неконтролируем точно преди да срещне Ашлин – любовта на живота му. Лушън изглежда изживяваше подобен феномен с Аня, не че стоикът Смърт щеше да признае нещо такова на глас.

Ако Парис го споменеше, подозираше, че новият Лушън ще го налага до смърт в пристъп на раздразнителност. Чувство, което рядко беше проявявал преди.

„Мили богове! Аз ли съм следващият?“

Не. Не, не, не. След като Парис не можеше да остане с една жена, той се молеше никога да не среща такава, в която би могъл да се влюби. Всъщност, ако срещнеше красавица, чието име започва с А (първо Ашлин, после Аня), той щеше да побегне като от ада. Нямаше да стане. Не и с него.

Подмина го блондинка, която носеше две хартиени торби, от които се носеше ароматът на прясно изпечен хляб.

Парис скочи и я настигна.

– Позволете да ви помогна! – каза той. Богове, звучеше отчаяно.

– Не, благодаря. – Тя дори не го погледна, а продължи да върви.

Той отново спря. Мамка му! Какво трябваше да направи той? Ако трябваше да лети до Буда, щеше да го направи. Или щеше да открие Лушън и да изтърпи още едно замайващо пренасяне, за да може да стигне там по-бързо. Проклети да са артефактите и кутията на Пандора. Той щеше...

Още една блондинка мина покрай него.

Последва още един отказ.

Още една брюнетка.

Пореден отказ.

Час по-късно тялото му беше твърдо и горещо и (мамка му!) продължаваше да отслабва. Ръцете му трепереха и Парис усещаше как нуждата от секс изпълваше всяка негова клетка. Ето защо когато някой се блъсна в него, той се препъна напред и едва не се пльосна по лице, преди да успее да се изправи.

– Толкова съжалявам – каза женски глас.

При звучния ù тембър по тялото на Парис пробяга тръпка. Той се обърна бавно, уплашен, че ако се движи твърде бързо, тя ще избяга от него като другите. Около краката ù бяха пръснати листове, забеляза той първо, и тя се беше навела да ги събира.

– Това ще ме научи да не чета, докато вървя – промърмори тя.

– Радвам се, че четеше – каза той и се наведе да ù помогне. – Радвам се, че се сблъскахме.

Клепачите ù се вдигнаха и погледът ù срещна неговия. Тя ахна.

От желание? „Моля те, моля те, нека е желание!“

Жената беше обикновена, с пъстри очи, лунички и вълниста кестенява коса, която падаше върху раменете ù. Очите ù бяха твърде големи за лицето, а устните ù бяха толкова пълни, че изглеждаха като ужилени от пчела. Но в нея имаше нещо хипнотизиращо. Нещо, което караше погледът му да се задържи, да я поглъща и да се наслаждава. Скрита чувственост, може би. Или порочното проблясване в тези зелено-кафяви очи.

Тихите, скучни жени винаги бяха най-диви.

– Името ти не започва с А, нали? – попита той, внезапно подозрителен.

Веждите ù се свиха объркано, но тя поклати глава.

– Не. Казвам се Сиена. Не че те интересува и не че наистина попита. Съжалявам. Нямах намерение да избълвам всичко това.

– Интересува ме – каза Парис дрезгаво. Нямаше търпение да я съблече.

Червенина плъзна по бузите ù и тя побърза да отклони погледа си от него и да събира останалите листове.

– Ти... американка ли си? – попита той и ù подаде листовете, които беше събрал.

– Да. Дойдох тук на почивка и за да работя по ръкописа си. Пак отговарям, без да си ме попитал. Не мога да определя твоя акцент.

– Унгарски – каза той. Е, беше живял в Будапеща достатъчно дълго, за да претендира за националност. Той отново насочи вниманието към нея.

– Значи си писателка?

– Да. Е, поне се надявам да бъда. Чакай и това не е точно така. Аз съм писателка, но още нямам издадена книга. – Тя подреди купчината и загриза плътната си долна устна. – Съжалявам, че дрънкам. Неприятен навик. Само ми кажи да млъкна, щом решиш, че ти стига.

– Не бих искал да спираш. – Заля го облекчение, силно като гъсто вино, смесено с амброзия. Най-после жена, която не бягаше от него, сякаш е отрова.

Тя отново се изчерви и приглади кичур коса зад ухото си.

Парис проследи движението ù, а членът му потрепна в отговор. Ръцете на тази жена бяха изящни – може би най-чувствената телесна част, която беше виждал някога. Меки, нежни, с квадратни нокти с бял връх. Дебела сребърна верига обвиваше също толкова изящна китка. Жената носеше три пръстена. Два от тях бяха прости и също сребърни, а третият беше с голям многоцветен опал.

Омъжена?

Не му хареса мисълта, но нямаше да ù позволи да го отклони. Той си представи тези ръце върху тялото си и замалко да свърши на мига.

Трябваше да я има.

„Може да е Стръв.“ Мисълта го споходи по навик, защото беше нещо, което го тревожеше постоянно. Той я огледа по-внимателно. Луничките покриваха почти цялото ù лице, а устните ù бяха почти деформирани, толкова бяха големи. Вероятно не е Стръв, реши той. Те обикновено бяха прекрасни. Като Ашлин. Като Аня. Сиена не беше прекрасна. Беше много далече от това. Но той нямаше да свали гарда.

Трябва да я имам. Сега! – изръмжа демонът.

Скоро... скоро...

– Просто си мил – каза Сиена и развали мълчанието, което ги обгръщаше. Тя се изправи на крака и пъхна ръкописа си под мишница. Беше много слаба, с почти плоски гърди.

Парис се изправи. Харесваше му колко дребна изглеждаше тя, сравнена с него.

– По дяволите, не. Аз съм мил, но не лъжа. Искам да знам всичко за теб.

– Наистина ли? – попита тя обнадеждено.

– Кълна се.

Дрехите ù бяха неприятни, тъмносини и провиснали. Парис се зачуди дали тя не носи секси бельо отдолу. Искаше му се да я види в смарагдовозелена дантела.

– Искаш ли... ъм... да пием кафе или нещо друго? – попита тя.

– Да.

„Богове, да!“

Тя се усмихна бавно.

– Къде?

Тази усмивка го разтърси до дъното на душата му. Той почувства сиянието ù като удар в корема.

– Води, аз ще те следвам! – Членът му вече беше твърд, но Парис беше ободрен. Щеше да я очарова и ласкае, а после щеше да ù подари най-страхотния оргазъм в живота ù. След това щяха да се разделят приятелски.

Тя щеше да има нощ, която да помни, а неговата сила щеше да бъде възстановена. За останалата част от деня поне. Честна размяна.

– Хайде! – каза той. – Ще намерим нещо.

„Скоро.“

Те тръгнаха бавно по тротоара един до друг. Усещането му за нея само нарасна. Тя миришеше на сапун и... той подуши. Диви цветя. Какви ли бяха най-тайните ù фантазии?

– Има кафене точно зад ъгъла – каза тя.

– Перфектно. – Разтърси го тръпка. Слабост или желание? Той не знаеше и не му пукаше. „Трябва да отвлечеш вниманието си.“ – За какво е ръкописът ти?

– О! – Тя размаха ръка във въздуха. – Ти вероятно не искаш да знаеш, а аз се чувствам неудобно да ти кажа.

– Значи е любовен роман?

Очите ù се разшириха и тя се взря в него.

– Как разбра?

– Налучках. – Той познаваше жените, въпреки че не можеше да доближи никоя от тях. Повечето си падаха по романтиката, но криеха любовните си романи, сякаш бяха нещо, от което да се срамуват. Жените не знаеха, че той също чете тези романи, а сега щеше особено много да му хареса, ако успееше да достигне до щастливия край.

А докато невъзможното станеше възможно (иначе казано титаните да облекат полички на балерини и да размахат вълшебните си пръчици, докато танцуват и пеят за любов), той просто трябваше да потърпи.

Най-накрая двамата със Сиена завиха зад ъгъла и пред тях се появи кафене на открито. Пред огромната витрина на заведението бяха подредени кръгли маси и столове с високи облегалки. Намериха свободна маса и бързо се настаниха.

– От колко време си в Гърция? – попита тя, като настани листовете и чантата в скута си.

– Малко повече от седмица, но работех.

– О, това е ужасно. Значи не си имал възможност да разгледаш забележителностите? – Тя подпря лакти на масата и го загледа с отнесено изражение. – Сам ли си тук, или с група?

Той не отговори на въпроса ù и каза:

– В момента гледам най-интересната забележителност.

„Само така, момче! Това беше малко евтино, дори за теб. Какво? Сега ще я помолиш да проучите любовните сцени в книгата ù ли? Намали темпото!“

Тя обаче се изчерви отново. Червенината изглеждаше красиво на луничавата ù кожа. Пенисът му запулсира в отговор.

Сервитьорката дойде и те поръчаха. Парис се изненада, че придружителката му (как каза, че ù беше името?) поръча чисто черно кафе. Той би заложил на нещо сладко. За себе си поръча двойно еспресо.

Когато кафетата им пристигнаха след няколко минути, той отново обърна внимание на луничките. Осъзна, че тя става все по-прекрасна с всяка секунда. Под луничките кожата ù беше с оттенък на перла, а очите ù сега бяха повече зелени, отколкото кафяви.

– Благодаря за кафето – каза тя и отпи. Пресегна се със свободната си ръка и потупа пръстите му. В мига на контакта стремителни горещи тръпки плъзнаха по ръката му, неочаквани и толкова изящни, колкото беше и жената.

Тя ахна. Той едва приглуши стона, изтръгнал се от гърдите му.

– Удоволствието е мое – отвърна той. Възбудата му растеше и растеше. Твърде рано ли беше да действа? Щеше ли тя да избяга?

– Е, ти така ù не ми каза. Какво правиш в Гърция? – Тя отдръпна ръката си, но зяпна неговата, сякаш имаше нещо нередно с нея.

– Просто ми се пътуваше – излъга той. Беше споменал нещо за работа преди малко. – По работа. Аз съм... модел – това беше лъжа, която използваше често.

– Еха! – каза тя, очевидно разсеяна. Намръщи се, пресегна се и отново докосна ръката му.

Тръпките отново се втурнаха през него. А изглежда през нея също. Тя ахна за втори път и обърна ръката си, за да я огледа. Може би сега беше моментът да направи своя ход.

– Харесва ми допирът на кожата ти.

Тя се размърда нервно и отмести поглед.

– Благодаря.

Съвсем бавно той хвана ръката ù и я поднесе към устните си. Целуна леко вътрешната страна на китката ù. Горещите тръпки отново пламнаха между тях, вече постоянни и толкова еротични, че той беше готов да я умолява да спи с него.

Когато тя не възрази, той плъзна език по вената ù.

Тя ахна и се дръпна. Не от него, а от изненадана... От наслада? Никога преди не се е чудил, но в този момент не можеше да разгадае изражението ù. Не можеше и да я пусне. Допирът до нея му действаше като оголена жица – заковаваше го на място и го държеше в плен на тези електрически сътресения.

– Аз не правя това – каза тя, докато си поемаше въздух. – Никога не пия кафе с непознати мъже, нито им позволявам да ме целуват. Особено с мъже модели.

– Но аз не те целувам.

– О! Ами... Имах предвид... просто имах предвид китката ми. Ти целуваш китката ми.

– Бих искал да те целуна. – Той я изпиваше с поглед през гъстите си мигли. – Да те целуна истински.

– Защо? Не ме разбирай погрешно! – побърза да добави тя. – Радвам се. Но защо мен?

– Ти си привлекателна жена.

– Така ли?

– О, да! – Гласът му беше дрезгав от възбуда. – Не усещаш ли желанието ми?

– Аз... аз... – Тя отново задъвка долната си устна. Нервен навик?

Беше мило, но той искаше да дъвче тази устна.

– Не знам какво да кажа – каза тя. Прокара пръст по устните си, сякаш и тя си представяше езика му там.

– Кажи „да“!

– Но ние сме непознати.

– Няма нужда да сме познати. – Богове, той нямаше търпение да я вкуси. Цялата.

– Бихме могли, не знам, да отидем в моята хотелска стая – предложи тя срамежливо. – Ако искаш, разбира се. Може да пийнем по нещо. Имам предвид нещо повече от кафе. Но не предлагам да имаш нещо повече, ако не искаш. Мамка му! Нервна съм. Съжалявам.

– Да отидем на ново и за двама ни място! – Той никога не влизаше в домовете на смъртните. Беше направил грешката само веднъж. А не можеше да я отведе във временния си нов дом. Това щеше да постави на опасност другите воини, ако Ловците го проследят. Така оставаше да наеме хотел. – Някъде наблизо.

– Аз... аз... – заекна тя отново.

Той се изправи, наведе се към нея и притисна устните си към нейните. Тя незабавно ги отвори, без да протестира и той плъзна език за една гореща, изгаряща целувка. Вкусът ù беше по-добър, отколкото си беше представял. Мента и лимони, кафе и страст. През него вече течеше сила.

Каква ли щеше да е на вкус между краката?

– Дддобре – каза тя задъхано, когато той се дръпна. Зърната ù бяха твърди. – Трябва ли да си вземем стая?

Той щеше да прокара език около тези зърна, преди да ги засмуче. Щеше да я накара да се гърчи, докато ù доставя удоволствие първо с пръстите си, а после тя щеше да крещи, докато я изпълва и с члена си. Щеше да прекара часове да ù доставя удоволствие.

Парис изстена, изправи се и пое ръката ù. Тя не възрази, когато ù помогна да се изправи. Той хвърли няколко монети на масата.

– Насам! – каза той.

Държаха се за ръце, докато бързаха по тротоара и Парис отново се замечта да може да се пренася като Лушън. Не беше сигурен колко дълго би могъл да чака, за да има тази жена. Разбира се, когато утолеше страстта му, тя щеше да изгуби привлекателността си. Но дотогава...

– Чакай! – каза тя внезапно.

Той осъзна, че диша тежко и едва не изкрещя „не“. Дръпна я в една уличка. Беше толкова отчаян. Мястото беше изпълнено със слънчева светлина, но поне щяха да имат малко усамотение.

– Да – каза той и я притисна към стената. Моряшката ù фланелка имаше цепки от двете страни и разкриваше малки участъци кожа.

– Дори не знам името ти. – Тя не го избута, както се страхуваше той, а го гледаше със страст, докато обвиваше ръце около врата му.

„Пак съм тук“ – помисли той и промърмори:

– Парис. Казвам се Парис. – И я целуна така, че дъхът ù спря.

Тя изстена и той погълна звука. Краката ù се разтвориха. Еректиралият му член се притисна в най-сладката част от нея, потривайки се и имитирайки секс. Този път изстена той.

Съвършенство.

Тя мачкаше гърба му и ноктите ù го драскаха през материята на тениската му. През цялото време езиците им се дуелираха. Когато обви с длан гърдата ù, целувката се задълбочи и завъртя като в див прилив.

„Трябва да докосна кожата ù.“ Той пъхна ръка под тениската ù (гладка кожа, ах, толкова хубаво!) нагоре по плоския ù корем (тя потрепери) и той отново обви гърдата ù.

Тя не носеше сутиен и той усети мекотата на кожата ù, както копнееше. Милостиви небеса! Гърдите ù бяха малки, но съвършено оформени. Той нежно стисна едно зърно и го завъртя между пръстите си алчно, наслаждавайки се на усещането. Тя изви бедра и погали члена му.

– Толкова сладка – изръмжа той.

– Парис – каза тя задъхано.

– Трябва да бъда в теб.

– Аз... аз... съжалявам.

С целувки той проправи пътека по бузата и брадичката ù. Тя нямаше да съжалява, че му се е отдала. Той щеше да се погрижи добре за нея. Щеше да си го спомня с усмивка до края на живота си.

– Защо?

– За това – каза тя. Вече не звучеше задъхано или възбудено. Звучеше решително.

Остра болка го прободе във врата. Той се дръпна объркан. Олюля се. Усети странна летаргия да се разлива в него и да кара коленете му да треперят.

– Какво... защо? – Гласът му беше слаб. Нередно.

Лицето ù изплува пред него, но той виждаше само че тя носи безчувствена маска. Луничките ù се замъглиха и сляха. Той я гледаше, докато тя затвори капака на опаловия пръстен, скривайки острия връх вътре.

– Злото трябва да бъде стъпкано – каза тя решително.

„Все пак е Стръв“ – помисли той и тогава светът му почерня.

* * *

Рейес седеше в сенчестия ъгъл на един италиански стриптийз бар и мислеше, че всяко такова заведение прилича на останалите, независимо в коя страна се намира. Беше дошъл в Рим, да търси кутията на Пандора, но му беше трудно да се концентрира и беше успял единствено да вбеси приятелите си, вместо да им помогне.

Най-накрая му бяха казали да се махне и да се успокои, преди да се върне при руините на храма на Тези, за които не се говори.

Затова седеше и режеше ръката си под масата, за да не види никой какво прави. Обладан от духа на Болка, той трябваше да чувства острото жило на агонията ежедневно. Нищо друго не го успокояваше.

Особено сега, когато не можеше да мисли за друго, освен за Даника.

Къде беше тя? Дали беше добре? Дали го мразеше, или прекарваше нощите си в мечти по него, както той мечтаеше за нея?

Образът ù проблясна в ума му. Руса, слаба, мила като ангел. Чувствена, смела, страстна. Е, той си представяше, че е страстна. Дори не я беше целунал още, камо ли да я докосне или съблече.

Но искаше. Богове, как искаше!

Трябваше да не мисли повече за нея и това беше причината да дойде тук. Но четирите голи жени на сцената, колкото и да бяха красиви, не му влияеха. Дори не беше възбуден. Не можеше да се възбуди вече, ако не мислеше за Даника.

Толкова силно искаше да я проследи и да я пази... да я обича. Но не можеше. Въпреки че засега беше затворен, Аерон щеше да я убие скоро, защото трябваше да изпълни заповедта на титаните. А Рейес не искаше да се обвързва с нея, след като знаеше, че ще я загуби. Защото нямаше кой да спре Аерон. За да го спре, Рейес трябваше да го убие или да осъди приятеля си на живот в мъки.

За съжаление Рейес не беше егоист. Аерон беше негов брат във всичко, освен по кръв. Беше воин, който беше стоял до Рейес и беше беше пазил гърба му по време на битките им с Ловците. Бяха кървили заедно. Бяха си спасявали живота. Как да забрави това заради една жена, заради моментно удоволствие?... Той прехапа вътрешната страна на бузата си.

Ножът сряза дълбоко китката му и закачи вена. Рейес усети топлината на бликнала кръв надолу по ръката си. Раната заздравя моментално и тъканта бързо се събра.

Той сряза нова бразда и направи гримаса. Въздъхна от сладкото облекчение.

– Искаш ли да танцувам в скута ти? – попита една от танцьорките на италиански.

– Не – отвърна той по-грубо, отколкото възнамеряваше. От него се откъсна още една въздишка, но този път лишена от всякакъв намек за облекчение. Изобщо не беше добре за него да стои тук. Не се успокояваше, а изпадаше в още по-мрачно настроение.

– Сигурен ли си? – Танцьорката обви в шепи облечените си в дантела гърди. – Ще те накарам да се чувстваш добре.

Само веднъж след свързването си с демона на Болка беше почувствал истинско удоволствие и това беше, докато гледаше Даника. Болката от това удоволствие беше... пристрастяваща. Нищо друго очевидно вече не вършеше работа.

– Сигурен съм. Остави ме!

Стриптийзьорката забърза намусена.

Рейес прокара ръка през лицето си. Със сигурност имаше нещо, което можеше да направи, за да помогне на Даника. Мисълта, че тази изпълнена с живот жена ще бъде убита, беше почти непоносима. Твърде болезнена дори за него.

Вероятно можеше да се обърне към боговете и да ги помоли да отменят заповедта си към Аерон-Ярост да убие Даника.

Може би, помисли той, като се облегна назад в стола си. За първи път от седмици изпитваше някакво спокойствие. Щеше да се нуждае от нещо, да се пазари, нещо, което те желаеха силно. Той не знаеше много за титаните, които отскоро бяха на власт. Какво искаха? И как можеше той да се сдобие с него?

* * *

Аерон клечеше в ъгъла на килията. Тялото му беше натъртено и окървавено от многото изблици на ярост. Но болката не го тревожеше. Не, тя го укрепваше.

Убий, убий, убий!

Трябваше да избяга от този затвор. „Затворник в собствения си дом.“ Жаждата за кръв го държеше в здрава прегръдка и стискаше, стискаше... толкова силно, че Аерон виждаше света в червена мъгла. Не можеше да се храни, без да си представя как ножът му реже гърлото на Даника, после на сестра ù, на майка ù и на баба ù. Не можеше да диша, да спи или да се движи, без да си го представя. „Убий!“

Толкова дълго се беше надявал и молил да се отърве от желанието да убива. Но всеки ден подтикът ставаше по-силен. Приятелите му вече не го посещаваха, освен за да му пъхнат поднос с храна в килията. Сякаш го бяха отписали от живота си.

„Убий, убий, убий!“ Трябваше да излезе от тази тъмница. Трябваше да унищожи жените. Тогава това непреодолимо желание щеше да го напусне. Беше сигурен в това. Можеше да усети вкуса на смъртта в устата си. Да, той трябваше да излезе.

Без повече чакане. Без повече надежда за мир. Щеше да направи каквото е необходимо, каквото му беше заповядано.

Аерон се загледа през решетките. В главата му започна да се оформя план. Усмихна се. Скоро.

ДЕСЕТА ГЛАВА

Аня не можеше да повярва, че Лушън току-що се беше опитал да я убие. Наистина да я убие, а не на шега.

Да, тя знаеше, че му е било заповядано да го направи. Да, той беше заявил, че ще го направи. И да, беше опитал преди.

Но предишните му опити бяха вяли. Този не беше. Беше предназначен да я убие. Завинаги и безвъзвратно. Ако не се беше пренесла от дивана в мига, когато той посегна, щеше да е отсякъл главата ù. А сега беше по петите ù, все още решен да я довърши.

Усещаше как я заливат болка и гняв, докато се пренасяше от едно място на друго. Тя се опитваше да замъгли следите си, за да избяга на Лушън. Днес беше пазарувала с него и се бяха смели заедно. Беше му казала за ключа. За първи път на него изглежда му харесваше (и се наслаждаваше!) на присъствието ù. Още повече, че беше обещал да я вземе с него на Арктика.

А после се беше опитал да я убие.

Горещината на гнева ù се усили, а остротата на болката ù я сряза дълбоко. Как смее той! Тя винаги е била мила с него.

Е, помисли тя с присвити очи, това щеше да се промени. Тя щеше да убие него. Нямаше повече да го желае. Нямаше повече да го целува и да си представя как я обладава. Аня кипеше вътрешно, когато се пренесе в апартамента си в Швейцария, и бързо се преоблече в тениска и черни ластични панталони, които нямаше лесно да се изцапат с кръвта на Лушън и да ù напомнят в идните години какво е трябвало да му причини. После се пренесе на две други места, за да събере оръжия.

След като се въоръжи с ножове, звезди за хвърляне и тейзър5, Аня се пренесе обратно в дома му на Цикладските острови. Тя нямаше просто да го убие. Щеше да се забавлява да го изпържи с тейзъра, преди да го нареже като коледна шунка.

Нямаше го. Все още я търсеше, тя беше сигурна в това.

Но щеше да се появи скоро.

Тя застана на място с разтворени крака и ръце отстрани. Чакаше... нетърпеливо...

Лушън пристигна след секунда. Великолепно белязаните му черти бяха лишени от емоция. Когато го видя, тя си спомни нещо, което искаше да му направи, и се ухили злобно. „Отмъщението ще бъде гадно.“

– Аня!

Вместо да го нападне, тя се пренесе до стаята му в Будапеща. Прибра веригите, които беше използвал за нея, пренесе се до ледника в Арктика и ги уви около кръста си като колан.

– Копеле – каза тя, когато студен вятър сряза кожата ù. Лушън не знаеше, че тя е единствената сред безсмъртните, която не можеше да бъде задържана нито с вериги, нито в затвор. Благодарение на баща ù, който ù беше подарил Всеотварящия ключ, тя можеше да избяга от всяко място по всяко време. Можеше да избяга от всичко, освен от проклятието си.

„Няма да го дам.“

Тя беше наясно, че ако даде ключа, щеше да бъде все едно да начертае курса за собственото си падение. Баща ù знаеше, че ще отслабне, когато ù го даде, но ù го беше дал. За да се реваншира за отсъствието си през по-голямата част от живота ù и за да докаже, че наистина я обича.

За неин ужас той бързо беше започнал да рухва. Сега след всички тези години той беше като черупка от предишната си същност. Не си спомняше кой е, какво беше направил през дългия си живот или че има съпруга. Едва успяваше да се грижи сам за себе си. И тъй като Аня беше оставила Темида да гние в затвора, майката на Аня трябваше да се грижи за него.

Аня обичаше да мисли, че и двамата са щастливи. Дисномия, защото имаше мъж, който се нуждаеше от нея и не я ругаеше. Тартар, защото затворът и онази кучка жена му вече не го обвързваха.

Това не значеше, че Аня би принизила жертвата на баща си до инструмент за размяна във войната ù с Кронос и че ще допусне да изгуби всичко, което беше постигнала. Ако дадеше ключа, отново щеше да е уязвима. Силите ù щяха да се стопят. Спомените ù да бъдат изтрити. Способността ù да избяга от всяка верига загубена.

Проклет да е Кронос, все пак. Ужасно ù се искаше той никога да не беше научавал за ключа, но допускаше, че е видял как Тартар, който беше благословен с ключа като дете, ù го дава. Бяха затворени в един и същи затвор все пак и това беше твърде вероятно. И ако не го беше използвала, за да освободи родителите си, след като Кронос ги беше заключил, богът най-вероятно щеше да забрави за него. Но тя го беше използвала и ето докъде бяха стигнали.

– Преследващ и преследван – промърмори тя.

Кронос искаше да ù отнеме ключа главно, за да я лиши от възможността да го използва отново срещо него. Беше се опитала да му каже, че не ù пука за другите богове и че няма да се върне в затвора. Но той беше недоверчиво божество и не ù беше повярвал. И честно казано, той постъпваше умно. Ако заключеше отново родителите ù, тя щеше да се върне и да ги измъкне.

Пред нея се появи намръщеният Лушън.

– Аня!

Тя не пропусна нито миг.

– Готов ли си за малко веселба?

Аня не му даде време да отговори. Натежала от веригата, тя се пренесе на натоварена улица в Ню Йорк (надяваше се, че ще го блъсне кола), после до гей стриптийз бар в Италия (надяваше се да бъде опипан), после в зоологическа градина в Оклахома (надяваше се слонското лайно да е прясно).

– Приятно! – промърмори тя с удоволствие.

Аня се пренесе за последен път там, откъдето беше започнала – домът му в Гърция. Лушън все още беше по следата ù. Бърза като светкавица, тя скри веригите под леглото и стисна тейзъра.

Когато се изправи, той беше там точно пред нея. Дъхът ù спря. Той все още се мръщеше, зъбите му бяха оголени и остри и Смърт проблясваше в очите му. Имаше кървяща рана на крака и миришеше на лайна.

Носът ù се сгърчи.

– Стъпи ли в нещо? – попита тя невинно.

– Нямах нищо против това. – Той направи заплашителна стъпка към нея. – Имах против да бъда блъснат от такси, а после да се приземя в скута на гол мъж. С ерекция, Аня. Той имаше ерекция.

Тя се засмя. Не можа да се спре.

– Сега – продължи той с оскърбен тон – ще ми кажеш защо се пренесе в стаята ми в Буда.

– Не. Няма. – Усмихна се широко, вдигна ръка и стреля с тейзъра в него.

Цялото му тяло се разтресе, а лицето му замръзна в израз на обида и страдание. Едва когато разреди тейзъра до последния волт, тя пусна оръжието. Лушън изсъска и издърпа кабелите от зърната си. Прицелът ù беше смъртоносен.

– Аня – изръмжа той.

Като внимаваше изражението ù да не я предаде, тя измъкна две сребърни звезди и ги хвърли по него. Свистенето беше единственото предупреждение, което той получи, преди звездите да се забият в сърцето му.

Той зави.

– Отново в сърцето? Къде е оригиналността ти? – Той трепна, докато ги издърпваше и стисна зъби упорито, когато ги метна на земята. – Това не трябва да става по този начин, Аня.

– По дяволите, да, трябва. – Тя хвърли още една звезда.

Той се наведе и тънкото острие прелетя над рамото му. После направи още една стъпка към нея. Смел мъж.

– Защо не можеш да дадеш на Кронос ключа?

– Защо не можа да избереш мен пред Кронос? – каза тя през стиснати зъби. – Защо не можа да избереш мен, вместо приятелите си?

О, богове! Тя наистина ли каза това? Наистина ли изхленчи така? Цялото ù лице се сгорещи. Разбира се, че ще избере приятелите си. Може да ù се искаше друго (дори в нощта, когато Ашлин се беше пожертвала за Мадокс, Аня беше мечтала Лушън да е готов да направи същото за нея), но така ставаше по света. Любовниците, независимо дали бяха правили секс или не, идваха и си отиваха. Приятелите бяха завинаги.

Лушън спря.

– Доколкото знам, Аня, ти ще ме забравиш утре. Защо да рискувам всичко, което ми е скъпо, заради няколко дни с теб?

„Защото си струвам, по дяволите!“ Глупаво и егоистично тя искаше да чуе, че той би минал през всичко заради нея, независимо колко малко или много време бяха прекарали заедно. Наказание. Ад. Мъчение. Комбинация от трите.

– Можех да ти помогна да намериш артефактите. Можех да ти помогна да се биеш с Хидра. Можех да ти помогна да намериш прокълнатата от боговете кутия.

Раменете му виснаха леко.

– Знам.

Болката ù нарасна. Той би предпочел да я убие, вместо: 1) да рискува да я опознае по-добре и може би да види как си отива един ден и 2) да получи помощта ù за предмет, който отчаяно желаеше.

Тя изръмжа ниско и метна още една звезда. Лушън не беше достатъчно бърз този път и звездата сряза вече раненото му бедро.

– Проклятие, Аня! – Той издърпа звездата и я хвърли настрани, въпреки че можеше да я хвърли към нея. – Успокой се!

– Да се успокоя? Сериозно ли?

– Да.

Тъпак!

– Ако искаш да ме убиеш, ще трябва да се потрудиш.

– Много добре. – Той присви очи и с няколко крачки разстоянието между тях се стопи.

Тя се пренесе в дневната, но той беше точно след нея. Аня се извъртя и скочи назад, като постави масичка за кафе между двама им. Той просто вдигна масата и я хвърли настрани. Стъклото се пръсна при удара и парчета полетяха из цялата стая. Дървените крака се натрошиха.

Защо, защо, защо неговата решителност и сила я възбуждаха? И то точно сега? Но тя нямаше да позволи тази възбуда да ù повлияе. От самото начало той не беше правил нищо друго освен да я обижда, да смазва надеждите ù и да пренебрегва чувствата ù. Той заслужаваше всичката болка, колкото Аня щеше да му причини.

– Ако ще се бием, поне да е почтено – каза той и изчезна.

Не ù остави време да се чуди къде е отишъл.

Лушън се появи отново миг по-късно и държеше два меча. Хвърли единия към нея и тя го хвана за дръжката. Беше тежък, но това нямаше да е проблем. Тя беше много по-силна, отколкото изглеждаше.

– Няма нищо забавно в честта – каза му тя и размаха тежкото оръжие напред и назад.

– Опитай! Може да се изненадаш.

– Сериозно, обаче. Искаш да се биеш с мечове с момиче? – Тя се опита да вложи достатъчно неодобрение в гласа си, за да го засрами, въпреки че направо вибрираше от вълнение. Можеше ли той да я победи?

– Ти не си обичайното момиче, така че да. Искам да се бия с теб.

– Ще го приема като комплимент, Цветенце.

– Беше предвидено да е комплимент.

Лушън я нападна след миг. Тя вдигна меча си, за да блокира, а металът издрънча в метал и силата на удара я накара да се препъне. Той продължи да се придвижва напред и да я избутва назад. Ударите му бяха бързи и неспирни, но тя успя да се извърти настрани, да замахне и да закачи тениската му. Опа и плътта.

Тъканта около стомаха му се напои с кръв. Потокът обаче спря бързо и Аня подозираше, че раната вече се е затворила. Проклети безсмъртни воини и тяхното свръхестествено оздравяване! Те се лекуваха много по-бързо дори от боговете, защото бяха създадени за битки.

– Късмет – каза той.

– Талант.

Дрън! Аня изрита една пълна с лилии ваза към него и тя се пръсна върху гърдите му. Алени капки се появиха и се смесиха с потта, която се стичаше от слепоочията му.

– Ще видим.

– Трябва ли да се притесняваме от посетители? – попита тя и се измъкна, когато той мушна към нея.

– Мястото е специално избрано заради усамотеността му. Освен това платихме доста, за да не ни обръщат внимание, независимо какво правим. – Той отскочи назад и се изгърби, за да предпази корема си.

– Не си ли истински умник?

Тя замахна ниско към глезените му. Да го накара да куца, щеше да е забавно.

За съжаление той бързо отскочи. Започнаха един танц на забиване, отбиване и отстъпване, като се движеха из цялата къща. Дран! Нещо падна на пода и се разби. Дран! Последва го още нещо.

За петнайсет минути дивана и лежанката бяха унищожени, както и всяко украшение и дори телевизорът. Завесите бяха съдрани и в стените имаше дупки. Ако продължаваха така, съвсем скоро щяха да си имат работа с властите. Аня дишаше тежко и започваше да се уморява, но успя да пореже Лушън под рамото, в прасеца и отново в стомаха.

Той изобщо не беше успял да я достигне.

Опа! Върнете това! Върхът на меча му посече през лявото ù рамо, тениската ù зейна и разкри дантелата на любимия ù сутиен. Кожата над него пареше.

– Ти ме поряза! – каза тя и го зяпна.

– Съжалявам. – И наистина звучеше извинително.

Тя изръмжа като хищник, застанал над вечерното си ястие.

– Още не, но ще съжаляваш. – Тя извади кама и я заби в бедрото му.

Контакт.

– Ох!

„Приключи това!“ Имаше само един сигурен начин да го направи. Тя се завъртя на пета, докато посичаше към него и го принуди да се обърне и да отстъпи с гръб към спалнята. Той беше силен, по-силен от нея, призна тя. Аня знаеше, че той се дръпва всеки път, когато имаше опасност острието му да я улучи. Тя не знаеше защо го прави, след като най-после беше решил да я убие.

– Не знам защо висях толкова дълго около теб – каза тя между забивания и отбивания. – Не знам защо ти помагах.

– Това ни прави двама. – Равните му бели зъби отново бяха оголени.

– Знаеш ли какво? Писна ми от твоята програма „горкият аз“. Това остаря, сладкишче.

– Няма програма – каза той през стиснати зъби.

– Друг път. – Тя се завъртя и замахна към него с юмрук. Контакт. – Имаш белези. И какво, по дяволите? Това не значи, че всички жени те смятат за грозен.

Когато отново замахна към него, той отби китката ù.

– Не може да ме смяташ за красив и затова не може да ме искаш. Не и истински. Дори го призна.

– Хората лъжат през цялото време, задник такъв! Сигурна съм, че веднъж споменах, че аз лично го правя редовно.

Той спря задъхан. Очите му се разшириха от учудване. И надежда?

– Значи си излъгала за причината да останеш с мен?

– Няма значение, дали съм го направила. Сега те мразя и в червата. – Тя пусна меча си и блъсна Лушън. – Ти щеше да ме убиеш.

Той се препъна назад, най-после отвъд прага на спалнята. Той също пусна меча си, който издрънча на пода.

– От самото начало смятах да те убия. Намеренията ми никога не са били тайни.

– Да, но не беше сериозен. – Когато той пристъпи към нея, тя отново го блъсна. Той отново се препъна. – Наистина ли щеше да вземеш душата ми?

Коленете му се подпряха на леглото.

– Да. Не. Не знам. Ти ме измъчваш като никой друг и постоянно се съмнявам в решенията си относно теб.

Тя отново го бутна и краката му се огънаха. Когато задникът му шляпна на матрака, тя се хвърли, заби рамо в стомаха му и изкара въздуха от дробовете му.

– Аня! – успя да изпъшка той.

– Не. Повече няма да говориш.

– Ти не ме мразиш – каза той мрачно. След секунда вече беше хванал китките ù, дръпна я върху себе си и залепи устни върху нейните.

Светкавици и гръмотевици, мислеше тя малко замаяна. Мъжът знаеше как да целува – езикът му нахлуваше в устата ù и разпалваше страстта ù. Зърната ù се втвърдиха, а между краката ù се събра влага. Всяка клетка, която притежаваше, пламна диво.

„Не трябваше повече да го желаеш.“

„Ами, той не трябваше да ме целува.“

„Грабвай веригите! Веднага!“

Докато езиците им се дуелираха, Аня се принуди да действа. Но вместо веригите, сграбчи Лушън и стисна главата му толкова силно, че ноктите ù задълбаха в скалпа му. Такава прегръдка би убила човек, но Лушън изглежда ù се наслаждаваше, а еректиралият му член пулсираше под нея.

„Само още няколко минутки игра и тогава ще го заключа.“

Той просто... вкусът му беше толкова дяволски хубав. По-хубав, отколкото тя помнеше. Мъж и мрачна треска, сила и рози. Докосването му беше ободряващо, ръцете му мачкаха задника ù, докато той триеше твърдия си член между краката ù. Още малко и тя щеше да свърши. После да иска още. Да моли.

Богове, как мразеше проклятието си!

И мразеше себе си за това, че дори помисли да му се подчини. „Няма начин да искаш да си обвързана с този мъж, неспособна да обичаш друг, неспособна да целуваш и докосваш или дори да мечтаеш за друг.“ Тогава защо възможността я възбуждаше? Защо ù се искаше да се усмихне на мисълта да прекара вечността с Лушън? А сърцето ù да принадлежи на него, дори ако тя му омръзнеше?

„Не мисли за това сега!“ Тя възседна Лушън, притискайки члена му по-близо... по-близо... точно там, където имаше нужда да го усети. Тя ахна в екстаз. Цялото ù тяло ликуваше.

– Свали си дрехите! – нареди той. – Искам да усетя кожата ти.

Да, да!

– Не. – Здравият разум заговори вместо нея. Желанието ù нямаше да промени изхода на вечерта: Лушън окован за леглото, зависим от милостта ù да бъде наказан за това, че се опита да отнеме живота ù.

„Това не значи, че не можеш да му се насладиш още малко и да свалиш нещо.“ Ръцете ù се свиха в юмруци върху гърдите на Лушън. Очевидно той не беше единственият, който се съмняваше в себе си.

– Искам те, ясно? – каза той. – Вече не мога да го отричам. Знай, че няма да се опитам да те убия по време на акта. Имаш думата ми.

Но в гласа му имаше срам и вина.

– Чукай ме сега, убий ме после, а? – каза тя, без да се обижда, както вероятно трябваше. – Е, можеш да свалиш твоите дрехи. – О, да се любува на великолепното му тяло! – Моите трябва да останат.

Той застина и се взря нагоре към нея, страстта се оттегли от лицето му, оставяйки празната маска, която тя мразеше.

Аня едва не изхлипа. Не беше готова да прекъсне страстната игра.

– Защо да не се съблечеш за мен?

– Защо говорим? Мисля, че ти казах, че не ти е позволено да говориш повече. – Тя се притисна в него и плъзна език в устата му. Не искаше да му казва истината, но не искаше и да го лъже. Не и за това. Предпочиташе да му се наслаждава.

Той отвърна на страстта ù и ръцете му проследяваха извивката на гръбнака ù. В целувката му имаше отчаяние. Отчаяние, което беше отражение на нейното собствено, тя беше сигурна. Не искаше целувката да свършва. Можеше да остане в ръцете на Лушън завинаги. Но накрая той хвана лицето ù в шепите си и я принуди да го погледне.

Напрежението беше изопнало чертите му.

– Накара ме да вярвам, че белезите ми не те притесняват – каза той нежно.

– Не ме притесняват – отвърна тя също толкова нежно.

– Аня! Ако искаш да ми кажеш истината, сега е най-подходящият момент. Моля те!

– Не ме притесняват!

Клепачите му се притвориха. Внезапно и в двете очи – и в синьото, и в кафявото се появи зъл блясък, сякаш демонът на Смърт беше поел играта в свои ръце. Лушън стисна бедрата ù и я свали от себе си.

Объркана, тя седна в края на леглото.

– Ти ме желаеш, но няма да се съблечеш за мен – каза той. Всъщност изръмжа. – Не мисля, че наистина ме искаш.

– Искам те.

Взирайки се в нея той разкопча копчето на дънките си.

Тя отмести очи от лицето му и загледа движението на пръстите му. Дъхът ù спря. Какво правеше той? Събличаше се за нея, както беше поискала? Но защо той...

Ципът...

Устата ù остана отворена, когато еректиралият му пенис изскочи на свобода. Огромен, издут и дълъг, със заоблен връх, вече влажен. Езикът ù едва не висна от устата ù. Дали не ù потекоха лиги?

– Твърдиш, че ме искаш – повтори той равнодушно. – Е, сега ще трябва да го докажеш.

– Кккакво? – Толкова дяволски голям!

– Докажи го! Направи ми свирка!

Заради нехарактерно грубия му език тя погледна отново лицето му. Там се четеше гняв, както и самоосъждане. Бузите му пламтяха от срам. Вероятно очакваше тя да се намръщи и да си тръгне. Вероятно мислеше да ù даде урок, задето си играе с него.

– Какъв е проблемът? Не ме ли искаш? – присмя се той. – Не можеш ли да направиш нещо повече от това да ме целуваш?

О, да. Той очакваше тя да си тръгне. Аня никога не беше правила това преди, смяташе го за твърде унизително и твърде интимно в светлината на проклятието си. Но сега се възбуди от идеята да го направи с Лушън. Тя не се съмняваше, че удоволствието му ще е нещо красиво.

– Това трябваше да е моето наказание, задето се опитвам да те убия или е просто още един опит да ме размекнеш? – настоя той преди тя да отговори. – И в двата случая знаем, че никога не си имала намерение да продължиш. Твоята жестокост ме смайва.

Жестокост ли? Когато я болеше за него? Когато част от нея искаше най-после да забрави проклятието си и да прекара вечността в ръцете му?

– Мога да се опазя жива и сама, много благодаря. Не ми трябва помощта ти и никога не съм имала нужда да те размеквам. Не го ли признах вече? И за твоя информация ти нямаш никакво право да ме наричаш жестока.

– Протакаш – каза той. – Направи го! Хайде!

Лушън мислеше, че е суров, като я принуждава да се махне. Е, той трябваше да се досети. Тя никога нямаше да се люби с него, но наистина искаше да го направи. Беше копняла да го направи, вероятно от самото начало.

Тя бавно изпълзя по тялото му, докато устата ù се изравни с члена му. Дъхът на Лушън секна и стаята отново потъна в мълчание.

– Аня, ти...

– Не го правя, за да доказвам нещо – каза му тя дрезгаво. – Правя го, защото изглежда не мога да се спра. Трябва. Вкусът ти... Трябва да знам... не може да е толкова добър, колкото си представям. – И с това тя го пое в устата си напълно, плъзна се до долу и усети как членът му допря задната част на гърлото ù. Усещането беше странно, но ù хареса.

Той изстена от болка и агония и звукът се разля по кожата ù като милувка. Ръцете му се вплетоха в косата ù.

– Аня! Недей! Аз не трябваше... Аня!

Тя се движеше нагоре и надолу, по начина, който беше виждала във филмите, които гледаше понякога.

– Ти не... ти не... А, богове! Аня! Не спирай! Моля те, не спирай!

От заповед към молба. Тя се наслаждаваше на силата си, на желанието, което се излъчваше от него. Желание, което изпълваше нея и увеличаваше собственото ù удоволствие. „Мой.“

Тя продължаваше да се движи нагоре и надолу. Езикът ù се вихреше през цялото време и галеше всичко, до което се докоснеше. Обви в шепи тестисите му и той се изви към нея, навлизайки по-дълбоко, всеки мускул в тялото му беше стегнат. Тя усещаше как страстта вибрира в тялото му. Искаше още. Трябваше да има още.

– Размислих. Аня, спри! Спри!

Тя безмилостно продължи плъзгането нагоре и прокара език по издутата глава. Засмука. Одраска го със зъбите си. Отнасяше се с члена му точно така, както и с любимите си близалки. Само че неговият вкус ù харесваше повече. Такова желание... О, неговото желание...

Той беше твърд за нея и само за нея.

– Аз ще... Аня! – Той изрева името ù, когато достигна кулминацията си и изстреля горещо семе в устата на Аня.

Тя преглътна всичко, а посе облиза и последната капка, инстинктивно усещайки, че това ще му достави удоволствие. Когато тя се изправи, спазмите продължаваха да го ръзтърсват, въпреки че беше изтощен. Очите му бяха затворени, а устата му беше отворена от удивление. „Аз направих това“ – помисли тя с гордост. Никога не се беше чувствала толкова силна и никога не беше виждала толкова еротична гледка.

Желанието ù беше огромно и тя го възседна. Беше толкова влажна, че бикините ù бяха подгизнали.

Клепачите му бавно се отвориха и той се взря в нея с доволно изражение.

– Аня! Не трябваше да го правиш.

– Исках – каза тя. – И те желая. Никога повече не се съмнявай в това!

Лицето му излъчваше нежност.

– Какво криеш от мен тогава? Защо да не мога да те съблека?

Тази нежност... Обзе я уязвимост. Никой друг, освен майка ù и баща ù не я бяха гледали така. Сякаш беше безценна. Сякаше беше съкровище. Сърцето на Аня се сви.

Лушън се пресегна и погали бузата ù. Аня потрепери.

– Защо, Аня? Опитвам се да ти устоя от мига, в който усетих за първи път ягодовия ти аромат – каза той. – Както виждаш, това не свърши работа.

Дори сега членът му реагираше отново. Очите ù се разшириха и тя се опита да не се размеква още повече. Ако казаното от него беше вярно, той я беше искал от самото начало, но се беше борил с желанието. Всяка груба дума и действие са били с цел да я държат на разстояние.

Беше намекнал такова нещо преди. Сега, когато той беше под нея...

Внезапно Аня беше в противоречие със себе си и не знаеше какво да прави с Лушън. Мамка му! Това наистина усложняваше нещата, защото причината за нейните неприязън и гняв (принудени, по дяволите!) беше заличена.

Но той и в бъдеще ще се опитва да я убие. Не можеше. Освен ако не предпочетеше нея, пред „всичко, което смяташе за скъпо“. Колко егоистично от нейна страна да иска от него това, когато тя не можеше да предложи нищо в замяна.

– Аня!

– Какво? – Тя примигна и се обърна към Лушън.

Устните му се извиха.

– Концентрирай се!

– О, извинявай! Каза ли нещо?

Той изви бедра нагоре и потри възбудения си член в клитора ù.

– Попитах защо не искаш да съблечеш дрехите си. Да не си белязана?

Кожата ù настръхна.

– Не.

Поне не физически.

– Няма да ме притеснява, ако си. Кълна се. Ще целуна белезите ти – каза той дрезгаво.

Стомахът ù се сви. Какъв възхитителен мъж. Тя положи длани върху гърдите му и усети дивия пулс на сърцето му през разкъсаната тениска. И реши да му каже. След всичко, което бяха преживели, той заслужаваше да знае.

– Прокълната съм – призна тя най-накрая. Ако той реагираше зле, тя можеше да го намрази наистина. Манията ù можеше да изчезне.

Веждите му се свиха.

– И ти ли си обладана от демон?

– Не. Моето проклятие е посредствено.

– А, да. Рейес спомена проклятие, но не можа да открие какво е.

– Защото само неколцина отбрани знаят, а те в момента се крият, за да не бъдат затворени от Кронос. И тази, която го направи, знае, но фригидната кучка е зад решетките.

– Кой те прокле и защо? – В гласа му имаше гняв, сякаш Лушън възнамеряваше да убие този, който го беше направил. – Рейес каза, че може да е била Темида.

Стомахът ù отново се сви.

– Беше. Майка ми и Тартар, съпругът на Темида, го направили и след девет месеца – здрасти, бебе Аня! Темида не знаеше, докато не ме видя, защото може да се каже, че съм женската версия на баща ми.

– Помня Тартар – каза Лушън. – Водил съм му затворници. Беше почтен мъж, дори красив, но не ми се е искало да го събличам.

– Лушън току-що каза нещо смешно – тя се усмихна. Не можеше да се спре. – Когато Темида осъзна какво се е случило, тя откачи. Разбрах пълните последствия от проклятието ù дни по-късно, когато вкочанеността изчезна. Богове, исках да ù отрежа главата.

В очите на Лушън проблясна похот и изчезна за миг, но беше истинска.

– Не знам защо се възбуждам, докато те слушам да говориш по този начин.

Тя мислеше, че знае защо. Той беше Смърт. Виждаше слабост и човешка немощ всеки ден. Тя беше жена, която беше силна. Решителна. А това сигурно беше приятна промяна. Поне се надяваше да е така, защото тя беше такава и много силно искаше той да я харесва.

– Разкажи ми за проклятието! – Погледът му се плъзна до талията на панталоните ù и пръстите му скоро го последваха, проследявайки линията над ръба.

Небеса! „Ето започва.“

– Ако някога позволя на мъж да проникне в мен, ще бъда свързана с него завинаги. Никой друг мъж няма да ме привлича.

Веждите на Лушън отново се смръщиха.

– Това...

– Е ужасно. Мисълта да изгубя свободната си воля заради мъж... – Само че с Лушън мисълта не носеше такъв позор. – Никога няма да мога да го напусна, независимо какво ми причинява. Ако той се влюби в друга, аз ще мога само да гледам и да жадувам за него без полза.

Колкото повече тя говореше, с толкова повече съчувствие я гледаше той.

– Дълго време волята ми беше обвързана с тази на Смърт – продума той накрая. – Аз правех всичко, което той пожелаеше. Бях неспособен да го спра.

– Значи знаеш колко лошо може да е, нали?

– Да. Ето защо никога не бих ти наложил волята си. Не и за нещо такова. – Той облиза устни и по тях остана блестяща влага, която тя искаше да опита. – Значи никога не си...

– Да, не съм... – каза тя през стиснати зъби и поклати глава.

Той остана мълчалив дълго време, само я гледаше. Аня не знаеше какво мисли в момента. Изражението му отново беше празно и неразгадаемо.

Накрая каза:

– Съдих те сурово и за това съжалявам повече, отколкото мога да кажа. Аня... – Каквото и да искаше да добави, сигурно промени решението си. Направи пауза, после: – Имала ли си оргазъм? – Гласът му беше дрезгав.

Каква реакция беше очаквала от него? Не знаеше. Но не беше това. Извинение? Удивително.

– Да – призна тя без срам. – Но с моите пръсти и не съм сигурна дали пръстите се броят за проникване, затова никога не съм допускала мъж под кръста ми.

– Имаш ли ми доверие, че няма да проникна в теб?

– Аз... може би.

„Глупаво момиче. Не трябва да му имаш никакво доверие.“

Страст внезапно заличи контурите на лицето на Лушън.

– Свали си дрехите за мен, Аня! Няма да прониквам в теб по никакъв начин, кълна се. Но искам да те докосвам. Навсякъде. Трябва да те докосвам.

Той изчезна преди тя да може да отговори. Изгубила опора, тя заби лице в матрака и извика. Претърколи се по гръб намръщена. Това ко-...

Той се появи отново върху нея. И беше гол.

Аня пое рязко въздух в очакване той да се опита да проникне в нея, както беше направил Аяс. Паникьоса се, но Лушън не направи нищо. Постепенно бурята затихна в душата ù и Аня се отпусна. И осъзна, че усещането за тежестта му е божествено, а допирът до голата му кожа е чисто изкушение.

– Позволи ми! – каза той.

– Аз... аз... – Устата ù пресъхна. Да бъде задоволена и да не се бои от последиците...

– Позволи ми да те имам по всеки възможен начин без да прониквам в теб – каза той и гризна шията ù. – Моля те! Искам да те вкуся.

Лушън оглавяваше списъка с мъже, на които не трябваше да се доверява. Но, богове, тя искаше да го усеща.

Искаше най-после да изпита оргазъм с мъж. С този мъж. Само този мъж.

Взела решението, тя се пренесе отстрани на леглото и започна да се съблича бързо. Погледът на Лушън буквално я прогаряше. После се пренесе до него. Той вече лежеше по гръб и тя можеше да се наслади напълно на гледката. Белезите се простираха от лицето чак до десния му крак.

Лампата отгоре светеше ярко и галеше цялото му тяло. Кадифена кожа, излята върху твърда стомана. Лушън нямаше никакви косми по гърдите и съвсем малко по краката. Черната татуирана пеперуда все още я хипнотизираше и дори сякаш пулсираше под изпитателния ù поглед, сякаш очакваше докосването ù.

Тя се пресегна и прокара пръсти по краищата ù, както копнееше да направи, откакто я беше видяла за първи път. Цялата пламна. Лушън сигурно също го беше почувствал, защото се изви под допира ù и изстена.

– От много време исках да го направя – призна тя.

– И аз исках да го направиш.

Тя проследи грапавите черни линии и попита:

– Как получи белезите?

– Рязах се с отровно острие – призна той след едва забележимо колебание – и се подпалих. Когато оздравях, го направих отново. И отново.

Богове! Колко ли болка е изтърпял?

– Решен да умреш?

– В началото, може би. Жената, която обичах, беше умряла, а аз трябваше да придружа душата ù до рая.

Жената, която е обичал? Аня не искаше да повярва, че е бил влюбен. Но това, което беше най-непоносимо, беше мисълта, за страданието, което е понесъл.

– Съжалявам за загубата ти.

Той кимна признателно.

– Когато осъзнах, че ще живея, се молих белезите да останат. Някой трябва да е чул тази молитва, не знам кой може да е бил, защото най-накрая спряха да заздравяват.

– Защо си се молил за такова нещо? Любопитна съм.

– Исках белезите да останат, защото смятах, че те ще плашат жените и ще ги карат да бягат от мен, така че няма да има опасност да се влюбя отново. Исках белезите, за да помня винаги да си върша работата и никога да не се колебая.

– Аз не избягах от теб.

– Не, не избяга.

– Ти се поколеба.

– Да. Радвам се.

Тя също. Аня се върна към проучването си. Възбуденият му член беше огромен. Дебел и със съвършен връх, точно както преди. „Мой“ – помисли тя.

– Ела тук! – каза Лушън и гласът му беше натежал от възбуда.

„Последна възможност да се въздържиш.“

Разтреперана, тя се покатери върху горещото му тяло. Тя беше гола и влажна и се плъзна по члена му. И двамата поеха рязко въздух. Удивително! О, какви други възхитителни неща беше пропуснала?

– По-близо! – каза той.

Тя се наведе. Когато гърдите ù се притиснаха към твърдата му гръд, той долепи устни към нейните в нагорещена до бяло целувка. Дори се претърколи върху нея. Аня отново изживя миг на паника, тъй като реши, че Лушън има намерение да наруши обещанието си, но той просто прокара огнена пътека с устните си до зърната ù.

Горещият му език очерта кръг около всяко от тях и я накара да потрепери. След това подухна и те се втвърдиха още повече. После ги засмука с уста – едно по едно, пращайки вълни на удоволствие право към сърцевината ù. Това беше най-голямата възбуда, която беше изпитвала от... изобщо.

След минути тя вече се гърчеше, дърпаше косата му и извиваше бедра, готова за още.

– Лушън! – каза задъхано.

– Не съм задоволявал жена от много, много време – каза той със задавен глас. – Кажи ми, ако правя нещо не както трябва! Нещо, което не ти харесва.

– Харесва ми. Харесва ми, кълна се.

Той продължи с целувките надолу по корема ù, приближавайки все повече точката между бедрата ù.

– Лушън! – каза тя отново. „Спри го! Не, не му позволявай да спре! Още! Още! Не, стига толкова!“ – Лушън! – Тя стисна колене.

– Няма да прониквам дори с език. Просто ще те целувам.

О, богове! Краката ù се разтвориха сами и тя не можеше да направи нищо, за да ги спре. Ако не свършеше скоро, щеше да умре. Да избухне в пламъци. Искаше нещо, каквото ù да е, което да сложи край на мъчението.

Може би това беше целта на тази среща. Да я убие от удоволствие. Но изобщо не ù пукаше.

Той сграбчи коленете ù и ги избута, за да ги разтвори още, и така я направи толкова уязвима, колкото можеше да бъде една жена. „Ако се опита да пъхне пръст в теб, просто се пренеси!“

Но ако се наложеше да го остави в такъв момент, това също щеше да я убие, реши тя.

Освен това забрави собствения си съвет в мига, в който езикът му я погали. Удоволствието беше толкова наситено, че тя извика. Толкова стряскащо, толкова истинско, толкова чудесно, че тя сграбчи главата му и го придърпа обратно, когато той се опита да се дръпне, най-вероятно, за да я попита дали ù е доставил удоволствие. През всичките векове на съществуването ù не беше преживявала нищо толкова чудесно.

– Още? – попита той.

– Още. Моля те!

– Вкусът ти е толкова прекрасен. Толкова дяволски прекрасен. Не мога да ти се наситя.

Той започна да я лиже и смуче, да я измъчва и дразни и тя установи, че обожава всичко, което той правеше. Тя се изви към лицето му, позволявайки му да я докосва с езика си, докато не захлипа от желание.

Щеше да даде на Лушън всичко, което поиска в този миг, но той не поиска нищо друго освен нейната наслада. Той даваше и даваше, хапеше леко и я лижеше и тя се чувстваше като в рая. Беше нещо чисто и толкова прекрасно! И тя никога повече нямаше да е същата.

Удоволствието се разля през нея с невероятна сила, разбуждайки зони, за чието съществуване тя не подозираше. Пред очите ù затрепкаха звезди и тя имаше чувството, че душата ù е напуснала тялото, за да се извиси до небесата. Колко подобаващо беше точно Смърт да запали такова усещане. Това беше най-интензивният оргазъм в живота ù и през тялото ù започнаха да преминават помитащи вълни. Аня осъзна, че е говорила несвързано и вероятно дори е крещяла името на Лушън.

Когато се отпусна на матрака, той каза:

– Не съм свършил. Дори не съм близо до края. – И езикът му вещо яхна вълните на следващия оргазъм, понасяйки я към ново невероятно изживяване за секунди.

– Лушън! Лушън! Лушън! – Това беше благословия. В този момент той беше нейният спасител. Тя беше свободна.

Блажено свободна.

Когато и последните тръпки утихнаха, тя се почувства толкова отпусната и безсилна, сякаш беше останала без кости. Задоволена и сияеща. Той можеше да плъзне пръстите си вътре в нея и тя нямаше да може да го спре. Нямаше да ù пука. Той се плъзна нагоре, след което я преметна върху себе си. Остана верен на думата си.

– Още ли не си свършил? – попита тя задъхана и се загледа надолу в блесналите му очи. Трябваше да сложи край на това, трябваше да разбере какво да прави с него, защото се разнежваше все повече и повече. Искаше това, което никога не можеше да има. Искаше това, което той не можеше да ù даде и което тя нямаше да даде на него. Но не можеше да помръдне дори при смъртна заплаха.

– Не – каза той. – Не сме свършили.

ЕДИНАДЕСЕТА ГЛАВА

Толкова много мисли се въртяха в ума на Лушън. Аня го желаеше. Наистина го желаеше. Беше го изсмукала до капка. И не изглеждаше изобщо отблъсната от белезите му. Не, явно му се наслаждаваше.

Все още беше шокиран. Смърт също. Демонът не беше спрял да мърка.

Лушън не беше допускал, че Аня ще отговори на предизвикателството му. Беше очаквал да си тръгне възмутена. Беше мислил, че тя е всичко друго, но не и девствена. Той не беше допускал, че е възможно тази сексапилна, смела и енергична жена никога да не е била с мъж.

На практика я беше нарекъл курва, но тя беше чиста като току-що паднал сняг. Започна да изпитва чувство на вина. Какво ужасно проклятие беше това, особено за независима жена като Аня. Още повече когато става дума за богиня, тъй като нейното мъчение няма да свърши след седемдесет или осемдесет години, а ще продължи до безкрай.

Колко добре познаваше той вечното проклятие.

Как можеше Кронос да нареди смъртта на такава безценна жена? Лушън не можеше да я убие, въпреки ужасните последствия, които застрашаваха приятелите му?

Не можеше, осъзна той. Не беше искал никога повече да се влюби в жена, която някой ден трябва да отведе до другия свят. Но ето го тук. Връзката им щеше да бъде идеална, тъй като Аня беше безсмъртна като него, но тя не желаеше да се раздели с ключа си, какъвто и да беше той, а Кронос нямаше да оттегли заповедта си, без да го получи. Идеално – не. Кошмар – да. Но Лушън се беше увлякъл по нея.

Тя го разбираше, развеселяваше го, дори го харесваше. Определено изглеждаше, че го желае. Тя беше всичко, което той не беше.

Може би нямаше да бъде кошмар. Ако той откраднеше ключа... Тя щеше да е бясна, но на него не му пукаше. Ядът беше по-добър от смъртта.

Къде ли го държеше? Той се съмняваше, че тя би го изпуснала от поглед, но не беше видял нищо, наподобяващо ключ по голото ù тяло. Дали не беше заключен в някой от многото ù домове?

Не се знаеше кога Кронос ще се появи отново. Лушън трябваше да действа бързо.

– Отново е твой ред – прошепна Аня в ухото му. Тя се надигна над него като сирена в морската синева, светлата ù коса се спускаше надолу по рамената ù в чувствен безпорядък. Кожата ù беше зачервена от удоволствие, а устните ù бяха алени и подути от целувките му.

Никога не беше виждал по-секваща дъха гледка и за миг всички мисли за ключа се изпариха.

– Няма нужда – каза той, въпреки че искаше тя да го направи. Отчаяно. Не се беше отдавал на физическа близост с жена от толкова много време, а удоволствието, което откриваше с нея беше толкова наситено. – Ти ми достави удоволствие по-рано.

– Това беше по-рано, а ти си готов за втори рунд. Освен това ми харесва да ти нося наслада. – Устните ù се извиха бавно в порочна усмивка. – Изглежда не мога да ти се наситя.

– Аз също не мога да ти се наситя. – Той приглади кичур от косата ù. – Постъпих като глупак, когато се опитах да те прогоня.

– Да. Като глупак. Но не се тревожи! Аз ще те накажа за това. Ще те накарам да копнееш за езика ми и да не можеш да ме забравиш никога. – И тя покри с целувки бузите и врата му, полагайки специални грижи за белезите, като ги ближеше и гризваше.

„Какво удивително създание“ – мислеше той. Членът му беше по-твърд от всякога и пулсираше от напрежение. Вместо да намалее, желанието му беше по-силно отвсякога. Той беше пристрастен към Аня. Към топлината ù. Към нежността ù. Една целувка го караше да иска още една и още една, и още една.

Може би никога нямаше да ù се насити.

В миналото му беше по-лесно да кара без секс, отколкото да рискува да изпита някакво чувство и да се тревожи дали по-късно няма да гледа как любовницата му умира. Но точно сега не можеше да се откаже.

Аня очароваше и него, и Смърт. Нейната съобразителност и нейната твърдост ù даваха смелост да се изправи срещу него, когато всеки друг би избягал с писъци. Не просто заради външния му вид, не само защото беше обладан от демон, нито дори защото възнамеряваше да я убие, а заради обидите, с които я беше обсипал.

Обиди, които тя не заслужаваше.

– Съжалавям – започна той и вплете ръце в косата ù. Докато го правеше, усети първото дръпване от Смърт. Чу рев. Лушън примигна. Демонът беше притеглен от души, които се нуждаеха от него, и беше вбесен от мисълта да напусне леглото. – Казах го и преди, но не мисля, че беше достатъчно.

– Защо съжаляваш? – Горещият език на Аня правеше кръгове около пъпа му.

Лушън се опита да устои, опита се да изключи демона.

– Бях груб с теб, когато ти заслужаваше добрина. – Тестисите му се стегнаха и членът му потръпна, сякаш търсеше нея. Той сви колене и заби пети в матрака. Тя обхвана с пръсти основата на члена му и той изстена. „Сладък огън!“ Той...

Усети още едно придръпване от Смърт, този път по-силно, по-настоятелно. Той беше на път да изреве и звукът щеше да се смеси с обезумялото ръмжене на демона. „Ще се движим бързо.“ За първи път трябваше да подканя демона да се задвижи.

„Остани!“

Побързай!

– Не си тръгвай! – Той седна и бързо целуна Аня по устните. – Моля те, не си тръгвай!

И с това позволи на тялото си да потъне в духовния свят. Смърт сякаш крачеше нервно по коридорите на ума му, но го пренесе в малка стая. Кръв покриваше стените. Кръв и други неща, за които не искаше да мисли.

Две тела лежаха на пода – мъж и жена. Мъжът (Лушън моментално разбра, благодарение на демона си) погрешно беше подозирал жена си в изневяра, беше я застрелял, а после се беше самоубил.

„Копеле“ – помисли той, после застина. Не беше ли обвинил Аня в същото? Намръщен, Лушън заби призрачна ръка първо в тялото на мъжа и издърпа душата навън, без дори да се опитва да е нежен.

Душата се мъчеше да се освободи от хватката на Лушън и изкрещя, когато видя очите му. По-бързо, отколкото се беше движил някога, Лушън се пренесе до ада и на практика хвърли душата вътре. Върна се в стаята и събра душата на жената по-нежно.

Тя го видя и ахна.

– Гол – каза тя, като го зяпаше. – Да не съм в... рая?

Трябваше първо да се облече.

– Още не. – Душите често се опитваха да говорят с него, но той рядко отговаряше. Този път отговорът беше автоматичен. – Скоро. Ангелите са много по-красиви от мен. – Той я придружи до небето също толкова бързо, готов да се върне в собственото си късче рай.

Не беше сигурен колко време му е отнело, но се пренесе обратно в къщата в Гърция и се материализира. Най-после Смърт стихна. Аня лежеше по гръб. Едната ù ръка беше върху гърдите, а другата – между краката ù. Два от пръстите ù се плъзгаха ритмично навън и навътре.

Аня стенеше, поруменяла и влажна.

Лушън отново пламна. Гореше, докато се настаняваше върху нея, обзет от ревност, че не той прониква в нея. При първото докосване той и демонът въздъхнаха в унисон. Там им беше мястото.

Аня отвори очи и се усмихна чувствено.

– Не можех да чакам.

Лушън я претърколи и се озова под нея.

– Радвам се. Харесава ми да те гледам.

– Ммм, толкова си силен – поласка го тя. – Толкова решителен. Защо не мога да ти се наситя?

Очите ù срещнаха неговите за част от секундата и той се почувства като най-красивия мъж на земята. Толкова много страст и възхищение имаше в тези кристални очи.

– Ти ме смайваш – каза ù той и погали бузата ù. Заля го нежност. Беше се въздържал от нежни емоции толкова дълго, че вече не знаеше как да ги изразява. Но беше готов да опита. Заради Аня.

– Само почакай! – Аня сластно се придвижи надолу по тялото му. Наведе глава и сочните ù устни се отвориха над закръглената глава на члена му още веднъж. Устата ù се плъзна надолу и го пое отново до задната част на гърлото си.

Този път нямаше вина, която да замъглява страстта му. Не я беше принудил да го направи. Тя истински го желаеше. И истината го замая, накара го да я жадува страстно. Той изгаряше от силни желания и изви гръб, за да притисне възбудения си член още по-плътно в устата ù.

– Толкова горещ – похвали го тя. Зъбите ù одраскаха нежно главата и го сгорещиха още повече.

– Аня!

Той заби нокти в завивките.

Аня мушна едната си ръка към тестисите му, а другата протегна към гърдите му, за да щипне зърното му. През цялото време продължаваше да движи устата си нагоре и надолу. Скоро той започна да се гърчи, забравил всичко, освен удоволствието.

Беше повече, отколкото можеше да понесе.

Със сигурност той – Смърт, щеше да умре, когато свърши този път. Със сигурност той...

Някъде далеч подсъзнанието му отчете тръшването на врата и изненаданите възгласи на нисък баритон при вида на разрушението в дневната.

Божествената уста на Аня спря да се движи. Той едва не изрева, едва не изруга и едва не натроши цялото легло на парчета. „Къде е спокойствието ти?“ Той дишаше тежко и се потеше. Болеше го. Демонът отново се мяташе свирепо.

– Лушън – каза Аня. Тя беше останала без дъх.

Той започна да се бори да овладее тялото и ума си, като се опитваше да уравновеси дишането си. Кръвта свистеше в ушите му. Трябваше да свърши. Трябваше да направи Аня своя жена отново и отново.

– Лушън! – повтори тя и гласът ù стана по-силен.

– Какво е станало, по дяволите? – чу той Страйдър да ръмжи. Отекнаха стъпки.

– Поражение – изръмжа Лушън. – Не влизай в стаята ми! Трябва ми минутка.

– На нас ни трябва минутка – извика Аня.

Стъпките спряха.

– Една минута и влизам.

Лушън се опита да седне в мига, в който студената стомана стегна китката му. Той сви вежди и погледна отстрани. Намръщи се. Аня го беше заключила за леглото.

– Аня – каза той. – Това игра ли е?

– Не.

Мълчание. Един мускул заигра под окото му.

– Веригите не могат да ме задържат.

– Тези могат. – Тя скочи от леглото и забърза към гардероба, където издърпа тениска и чифт панталони от закачалките. – Съжалявам, захарче, но не сме свършили с приказките, а не мога да ти позволя да си тръгнеш, докато не свършим.

Той дръпна веригата. Тя изтрака, но не се счупи. Ужас запълзя през него. Той се опита да се пренесе, но не можа. В този момент разбра защо Аня беше минала през стаята му в Буда. Беше взела веригите.

– Освободи ме! Сега!

Тя го погледна с лека тъга в очите.

– Нямам ключ.

– В панталоните ми е. В тези – каза той и посочи на дъното на гардероба. В грижите си с Аня беше забравил да остави ключа в Буда при веригите, затова го носеше със себе си.

Тя вдигна панталоните.

– В тези ли?

– Да.

Тя извади малкия метален ключ и го задържа в отворената си длан. Около него се оформиха тъмни облаци, а точно над него се вихреше торнадо. За миг облаците изчезнаха и вятърът замря. Ключът вече го нямаше. Аня изтупа празните си ръце в триумф от добре свършена работа.

– Аня! – извика Лушън. – Какво направи? Къде е ключът?

– Лушън? – извика Страйдър загрижен.

– Още не – извика той в отговор.

– Не се тревожи! – каза Аня. – Не си безпомощен. Малкото ключе, което Крони-Уони иска, е Всеотварящият ключ, а той може да отключи всичко. Дори тези. – Тя посочи веригите.

– Докажи го! Отключи ме! Сега!

– Съжалявам, сладкишче, но се нуждаеш от малко време насаме, а аз съм достатъчно мила, за да ти го дам.

– Аня! – Той беше гол и безспорно възбуден. Само ако яростта можеше да потисне възбудата му. Искаше му се, но не. – Имахме примирие.

– Ето защо си окован, а не мъртъв. – Напълно облечена, тя се приближи до леглото. Дрехите му висяха по тялото ù, но никога не беше изглеждала толкова красива.

Той посегна към нея, надявайки се да я хване за китката, но Аня се измъкна от обхвата му със смях.

– Ти заслужаваш това и го знаеш. Приеми наказанието като добро момче!

– Аня! – каза отново той, опитвайки се да звучи спокойно. Не се получи. Ако гласът му беше меч, Аня щеше да е накълцана на парчета.

Все още извън обсега му, тя дръпна края на завивката и я хвърли върху члена му.

– Ето. Благоприличието ти може да бъде запазено.

Дори в този момент той продължаваше да я иска. Кичури от коса падаха около нея и Аня се взираше в завивката с копнеж, сякаш тя искаше да е тази, която го покрива.

– Аня...

– Отърви се от Поражение и ще се върна! – И след това тя изчезна.

Главата му падна на възглавницата.

– Проклятие! – Той заби свободната си ръка в таблата зад себе си.

Страйдър нахлу в стаята с два извадени ножа.

– Готов или не – каза той, – влизам. – После огледа разрушената стая и веригите. – Какво е станало, по дяволите? Къщата също е обърната.

– Махни тези! – каза Лушън и посочи оръжията с брадичка. – С Аня се сбихме малко.

Всяка следа от загриженост напусна суровите черти на Страйдър.

– А после сте решили да си играете на връзване? Разбирам – той се засмя. – Не мислех, че си падаш по такива неща.

– Млъкни и се махай от тук! Тя няма да се върне, докато не се махнеш.

– По дяволите, не! Няма да се махна. – Страйдър се тръшна отстрани на леглото. – Първо, искам да съм свидетел на фойерверките. Второ, няма да те оставя безпомощен. Може да не сме поддържали връзка през последните няколко века, но това не значи, че сега не ти пазя гърба. Само да не ти хрумват разни идеи! Няма да ги подкрепя.

Лушън го изрита в гърдите и го прати на пода.

– Страйдър. – Той се покри със свободната си ръка. Богове, това е унизително – ако го бяха намерили Рейес или Парис, нямаше да е толкова зле.

– Искаш ли пуканки или нещо друго? – попита Страйдър ухилен, докато скачаше на крака.

– Искам да се махнеш.

– А, не.

– Не съм безпомощен. И тя няма да ме нарани. Можеше, но не го направи.

Мълчание. Въздишка.

– Добре. – Страйдър излезе от стаята.

Лушън се надяваше, че воинът ще излезе от къщата, но Страйдър се върна няколко минути по-късно с малък черен мобилен телефон.

– Това малко бебче има камера и възможност за пращане на имейли. – Мърдайки вежди, той щракна няколко снимки на Лушън, легнал на леглото, като се погрижи да хване веригите.

– Спри! – изръмжа Лушън.

– Ъ, отново не. Сега прави любов с камерата заради мен! Добре, добре. Гневният секс е идеален. Човече, тази е за албума.

Лушън го изгледа свирепо.

– Някои мъже се страхуват от гнева ми.

– Мразя да те разочаровам, Смърт, но не мисля, че ще продължат да се боят от теб, след като те видят вързан за таблата на леглото с одеяло като палатка върху скута ти.

Бузите на Лушън пламнаха.

– Ще си платиш за това. Знаеш го, нали?

Страйдър внезапно изтрезня.

– Не ме предизвиквай! Знаеш, че съм пазител на Поражение и ще направя всичко, дори бих убил собствената си майка, ако имах такава, за да спечеля предизвикателство. Не мога да спра, докато не го направя.

Лушън хвърли възглавница по него.

– Тогава прибери камерата и се махай!

Отново усмихнат, Страйдър най-после направи това, което му беше наредено. Е, поне едното. Натъпка камерата в джоба си.

– Хей! Виждал ли си Парис?

– Не. Защо?

– Той излезе по-рано, за да пазарува и оттогава не съм го виждал, нито чувал.

– Вероятно е с жена. Или с две. Аз не бих се притеснявал за него. Доколкото го познавам, той ще иска да е във върховна форма, преди да се включи в търсенето, което означава, че може да закъснее с няколко дни. Той има нужда от секс дори повече от обичайното напоследък.

– Очевидно не е единственият – изгледа го дяволито Страйдър. – Гидиън ще се ядоса, ако Парис тръгне без него. Предполагам, ще трябва да оставя момчетата да се разберат. Трябва да хвана самолета за Южна Африка. Нямам търпение да започна да търся малката госпожица Хидра и каквото съкровище крие тя.

– Обади ли се на Сейбин?

– О, да. Той е адски развълнуван. Каза, че не са имали никакъв късмет в храма на Тези, за които не се говори, дори с няколко кръвни жертвоприношения. Но той усеща, че там има нещо и не иска да си тръгне.

– Добре. – С малко късмет някой щеше да намери нещо скоро. – Нямах възможност да се пренеса при него. – Умът му беше твърде погълнат от Аня.

Телефонът на Страйдър изпиука шумно. Воинът го извади и го отвори ухилен.

– Като говорим за Сейбин, вече му пратих по имейла снимките ти и той току-що отговори. Смята, че изглеждаш много добре така. Казва, че трябва да позираш по-често.

Лушън падна назад и удари глава в таблата. Веригите издрънчаха.

– Разкарай се! С Аня имаме да уредим нещо.

– Човече, ти си един щастлив кучи син. Бих искал аз да уредя нещо с тази вкусна пастичка.

Очите на Лушън се присвиха и в тях припламна гняв.

– Не говори за нея така!

Страйдър примигна учудено, но подмина забележката.

– Ще остана наблизо, докато разбера, че си свободен. Ще се виждаме, Смърт. Забавлявай се!

Той излезе от стаята, а после от къщата и вратата се хлопна зад него.

– Вече съм сам – извика Лушън.

Никакъв отговор.

– Аня!

Нищо.

Той изчака още няколко минути, после отново извика името ù. Тя отново не отговори. Проклятие! Играеше ли си с него? Наказваше ли го?

Или нещо беше станало с нея.

В главата му изведнъж се появи ужасяваща картина, толкова жива, че той се изпоти. Аня стоеше в средата на апартамента си в Швейцария, а Кронос се извисяваше над нея. Двамата спореха разгорещено.

Демонът на Лушън оголи зъби и Лушън започна да подозира, че картината е истинска. Беше твърде детайлна, чак до капката пот на слепоочието на Аня. Какво си говореха двамата? Той не можеше да чуе и го прободе пристъп на паника.

Дали Кронос не беше решил да я убие сам? Лушън задърпа още по-свирепо веригите, но те не поддадоха.

– Аня!

ДВАНАДЕСЕТА ГЛАВА

– Искам Всеотварящия ключ, Аня.

Напрегната от внезапното нахлуване, Аня се обърна към своя враг, а сърцето ù запрепуска в гърдите. Той беше тук, близо и лично. Кронос – новият крал на боговете. Гадно копеле. Същият, който беше наредил на Лушън да я намери и да я убие като животно.

Хей, от това ще стане страхотна реклама в сайт за запознанства, помисли Аня сухо. Могъщ НБМ6 със склонност да поръчва убийства, търси НБЖ7, да му помага да управлява света. Интересувате ли се? Погалете егото ми и ми дайте всичко, което ви е скъпо!

– Аз искам вечен мир – отвърна тя, – но не винаги получаваме това, което искаме. Нали?

Кронос стисна зъби.

Аня беше дошла да се преоблече. Беше успяла да го направи и се беше преобразила от повлекана до изключително сексапилна жена за няколко минути. Благодарение на... не на боговете, със сигурност, Кронос не се беше материализирал тогава. Тя не искаше друг мъж, освен Лушън, да я вижда гола.

Лушън.

Толкова много мислеше за него, че не беше осъзнала появяването на Кронос в апартамента ù в Цюрих, докато не беше проговорил. Това не беше типично за нея. Обикновено тя знаеше. Обикновено го усещаше и бягаше.

Можеше да се пренесе и тогава, но не го направи. Внезапно ù се прииска да чуе какво има да каже големият тъпак. Дали възнамеряваше да се оплаче от Лушън?

– Ключът – каза троснато Кронос. – Дай ми го!

– Вече говорихме за това, шефче. Отговорът ми не се е променил.

Той направи кръг около нея, без да откъсва свирепия си поглед от нея. Беше толкова близо, че сребристата му брада гъделичкаше брадичката ù. Дългата му бяла роба забърсваше краката ù, а ароматът му на амброзия се носеше около нея. От Кронос се излъчваше мощ.

Гърците също бяха могъщи. Зевс с неговите светкавици и Хера със склонността ù към ревниви отмъщения. Но това същество ги беше покосило, сякаш бяха нищожни мухи и с радост щеше да направи същото и с нея.

Той се извиси неочаквано. Изражението му се изясни.

– Видях взаимоотношенията ти със Смърт.

– И? – каза тя, като се опита да не разкрие и грам тревога. На кои взаимоотношения беше станал свидетел? Идеята да е видял това, което се случи току-що в спалнята на Лушън, я отврати. – И какво?

– Ти го харесваш.

– Отново и какво? Аз харесвам много мъже.

„Моля те, дано не усети лъжата в гласа ми!“

– Дай ми Всеотварящия ключ и аз ще го обвържа за теб. Ще бъде твой, за да го командваш завинаги.

О, това беше изкушаващо. Кронос вероятно нямаше идея колко велик дар предлагаше. Най-после щеше да е на равна нога с мъж. Щеше да има Лушън за колкото време пожелае, а когато ù се поиска той да направи нещо за нея, да знае, че той ще го направи. Но тя се беше борила векове, за да избегне такава съдба. Не можеше да обрече друг на нещо подобно, особено когато става дума за горд мъж като Лушън. Той вече беше обвързан с демона си. А освен това едва беше освободен от смъртното проклятие на Мадокс. Да ограничи свободата му, щеше да е престъпление.

– Не. Съжалявам. Ще ми омръзне за седмица. Точно сега опитите му да ме убие ме развеселяват и се наслаждавам да си играя с привързаността му, но... – Тя сви рамене, сякаш вече ù беше писнало. – Защо просто не вземеш ключа от мен? – Тя трепна с мигли към него невинно. – Защо ти не ме убиеш вместо да караш него?

Кронос отново се намръщи.

– Това би ти харесало, нали?

– Може би мъничко – тя чу гласа на баща си в главата си така ясно, сякаш беше изрекъл думите вчера, а не преди толкова много години.

– Ще има мъже, които ще се опитат да те убият заради дара, който ще ти дам, защото грешно ще мислят, че това е начинът да го спечелят от теб.

– Да ме убият? За какво? Не разбирам. – Тя недоумяваше. – Няма значение. Просто не ми го давай, каквото ù да е! Не искам повече мъже след мен. Просто ме пусни!

– И да рискувам отново да те намерят и затворят? Не. Скоро ще осъзнаеш, че ползата, която ще ти донесе ключът, си струва рисковете. Никога няма да бъдеш обвързана отново. Ще бъдеш способна да пътуваш навсякъде, където пожелаеш, само с мисъл. Ще бъдеш свободна. Винаги.

– Ключ? Татко...

– Чуй ме! Ако могат да те убият, могат да го вземат от теб, но този, който нанесе смъртоносния удар, ще бъде лишен от сили до края на живота си. Заради това мнозина ще те оставят на мира. Някои обаче ще забравят последствията в жаждата си да контролират силите на ключа. Слушаш ли? – беше я сгълчил той, разтърсвайки я. – Внимавай! Ключът трябва да бъде даден доброволно, за да остане силен получателят му. Но тогава ти, даващата, ще бъдеш оставена без сили. Защото ключът е жив. Той е част от теб и попива сила от теб, която ще бъде прехвърлена, ако го дадеш на друг. Разбираш ли сега?

– Не!

– След като го вземеш, никога не го давай! Той е твой. Моят дар за теб. Доказателство за моята любов.

С насълзени очи тя беше отворила уста да попита дали той ще остане без сили, като ù даде мистериозния ключ, но той вече беше взел нещата в свои ръце, така да се каже, и беше започнал да отслабва.

– Няма да го използвам срещу теб – каза тя на Кронос сега. – Поне не отново.

– Както каза, вече говорихме за това. Ще го направиш.

– Само за родителите ми. Което означава, че ще го направя само ако отново ги плениш.

– Нямам желание да приемам думата ти. Ти си известна лъжкиня.

Не можеше да отрече това. Не и без да излъже.

– Виж, и двамата знаем, че искаш Лушън да ме убие, но това ще го остави без сили, докато ти ще запазиш своите. Ключът ще бъде на разположение, но той ще бъде твърде слаб, за да играе за него, оставяйки игрището отворено за теб. Бих могла да му кажа. Тогава той би могъл да ти каже да идеш да си го начукаш.

– Не вярваш в това, иначе щеше да си му казала вече.

Може би. Може би не. Тя не беше казала на Лушън, не заради това, което той би причинил на Кронос, а заради това, което би причинил на нея. Например, да я изостави завинаги. Тя не беше сигурна също така дали изобщо щеше да ù повярва? Вероятно щеше да реши, че си е измислила всичко, за да го държи на разстояние.

– И двамата знаем, че това няма да го спре да ми се подчини – каза Кронос. – Той обича воините си твърде много, за да ги гледа как страдат, дори ако цената за тяхната свобода, е неговата собствена.

– Тогава защо още не ти се е подчинил?

– Ти си го омагьосала.

Тя беше такава късметлийка. Аня въздъхна отчасти от раздразнение, отчасти от припомненото удоволствие. Лушън. Дори сега той беше в леглото. Гол. Още ли я искаше?

Желанието му беше нещо красиво и тя нямаше търпение да го доведе до края. Да го целува отново. Тя вероятно също щеше да свърши отново, защото само мисълта да го доведе до нов оргазъм я накара да потрепери.

Опитвайки се да отвлече вниманието си, Аня преметна косата си през рамо и изгледа Кронос. Време беше да отклони мислите му от Лушън.

– Ако вземеш ключа, би могъл – би могъл – да укрепиш затвора Тартар и да направиш крепостта такава, каквато беше някога. Би могъл да заключиш гърците вътре завинаги, за да не могат да избягат като теб. Но какво му е хубавото на това? Къде е приключението?

– Загубих приключенския си дух много отдавна. – Той размаха презрително ръка във въздуха. – Няма да бъда свален от власт отново. Няма да позволя гърците да избягат и няма да позволя ти да им помогнеш. За да си осигуря трайно господство, се нуждая от ключа.

– Слушай, ти не си единственият с проблеми. Мен ме преследват всеки ден, помниш ли? Да се откажа от ключа означава да изгубя силите си, способностите си, паметта си, вероятно дори свободата си. Ако отново бъда заключена, няма да мога да избягам.

– Предлагал съм ти моята защита в миналото. Винаги си ми отказвала.

– И ще продължа да го правя. – Той можеше да размисли. В един момент можеше да реши, че тя трябва да плати допълнителна цена за неговата защита. Можеше да забрави за нея.

– Тогава ми кажи какво искаш и е твое! Няма нужда ти да губиш от тази сделка.

– Няма нищо, което да искам. – Животът ù в момента беше идеален. Никой не можеше да я върже и никой не можеше да я убие, без да понесе тежки последици. Имаше любим, който разтърсваше и съживяваше живота ù, въпреки че не можеха да подпечатат сделката. Защо да се отказва от това?

Освен това, можеше да си достави сама всичко, което иска. И тя имаше план да разкара Кронос от главата си. Кронос искаше да си върне артефактите, които Повелителите търсеха. Те бяха източник на мощ, а тя добре знаеше, че Кронос обича да има сила.

След като тя се сдобиеше с тях и ги използваше, за да намери кутията на Пандора, щеше да ги замени срещу клетва за защита. Може би дори от него. За себе си, за Лушън. Най-хубавото беше, че все още щеше да има ключа.

Тя загледа ноктите си.

– Нещо против да тръгвам вече? Този разговор е отегчителен, а аз имам да ходя на разни места, да, да, да.

Очите на Кронос се присвиха.

– Някой ден в близкото бъдеще ще знам какво е нужно, за да те усмиря. Ще знам какво е нужно, за да те смажа. И когато го науча, ще ти се иска да си ми дала ключа днес.

Той изчезна в мелодраматична светкавица от ослепяваща синя светлина. Аня се препъна напред – коленете ù внезапно бяха станали слаби. Потри лице с ръка, усещайки първите тръпки на тревогата. Да се противопоставя на краля на боговете, не беше умно, но не беше в природата на Аня да се свива или да се подчинява.

„Ще знам какво е нужно, за да те смажа“ – беше казал той и тя му вярваше. Беше достатъчно Кронос да заплаши, че ще унищожи Лушън, и тя щеше да му даде всичко. Може би дори ключа. Не можеше да позволи Кронос да разбере колко много беше започнал да значи Лушън за нея, че дните и нощите ù бяха изпълнени с мисли за него.

Кронос обаче сигурно подозираше нещо, осъзна тя. Защо иначе да ù предлага вечната привързаност на Лушън?

„Мамка му!“ – помисли тя. Трябваше да направи нещо. Дали щеше да свърши работа, ако не обръща внимание на Лушън, колкото и болезнено да ù се отразеше това? Или Кронос щеше да види копнежа в лицето ù и мъчението в очите ù? По дяволите, щеше ли тя да е способна да стои далеч от Лушън? Досега не беше успяла да извърши този подвиг.

Нямаше да е мъдро да се държи на разстояние, реши тя. Щеше да намери артефактите по-бързо, ако работи с Лушън, вместо срещу него. Облекчение и желание пробягаха през нея. „Отново ще бъда с него.“

„Да, отново ще бъдеш с него, но не можеш да позволиш на Кронос да види колко се интересуваш от него.“

Аня се намръщи и облекчението ù се замени с тревога. Означаваше ли това, че не може да има повече физически удоволствия?

Отговорът беше потискащ. Целувките можеше да бъдат забравени, защото тя беше целувала и други. Но всичко останало просто щеше да докаже колко специален е Лушън за нея. Раменете ù се отпуснаха. „Ще трябва да съм както винаги лекомислена и да се държа лековато.“ Без повече докосвания, без повече допир на кожа в кожа.

– Шибаният Кронос! – оплака се тя, за да скрие внезапните сълзи.

Лушън се беше докарал до пристъп на ярост.

Беше изпаднал в подобно състояние веднъж преди – продължителна лудост, която трая няколко дни след смъртта на Марая – и той се беше заклел повече да не допуска това да се случи. Унищожението беше твърде голямо. Но докато гледаше Аня и Кронос, беше неспособен да спре мрачната агония на яростта.

Сега очите му блестяха в червено и студена пот лъщеше по кожата му. Смърт ревеше като банши8 в ума му. Дъхът на Лушън беше толкова горещ, че той имаше чувството, че издиша огнени кълба. Беше повече демон, отколкото мъж, а всяка негова мисъл беше забулена в мрак.

Вече беше нацепил леглото на парчета, освобождавайки веригата от таблата, но не и от себе си. След това беше прогорил пътека от разрушение през цялата къща. Той не можеше да се дематериализира, защото веригата беше все още закачена за китката му. Но нямаше значение. Беше твърде зает да кипи. Твърде зает да си представя смърт, кръв и убийства. Ако някой от другите воини беше влязъл в стаята точно тогава, Лушън щеше да нападне. Нямаше да може да се спре. И нямаше да му пука.

Кронос можеше да е убил Аня и нямаше да има начин Лушън да ù помогне. Не беше успял да помогне на Марая и вината го беше измъчвала от тогава насетне. Аня, обаче... Той изрева силно и дълго.

– Ъ, искаш ли да обясниш това? – попита някаква жена, когато той млъкна.

При звука на гласа той се завъртя с ръмжене. Видя очертанията на гъвкаво женско тяло. Бяла коса. Нежни рамене. Той стисна меча в ръка. „Убий, убий, убий!“

Той се намръщи и закрачи към нея.

Тя отстъпи.

– Лушън?

Той вдигна меча високо над главата си и го завъртя заплашително. УБИЙ! Върхът полетя надолу, прицелен във врата на жената. Тя трябва да се беше преместила, защото мечът удари пода, вместо плът.

Лушън изсъска.

Миг по-късно нещо го потупа по рамото.

Той се завъртя. В носа му се заби юмрук. Главата му отлетя настрани и топла течност рукна надолу по устните и брадичката му.

– По-добре се успокой, Смърт, или ще ме вбесиш.

Той отново вдигна меча, но някой го изби от ръката му. Отново изрева и скочи напред, сграбчвайки жената. Той я разтърси, с намерението да я пречупи на две.

– Лушън! – каза тя и този път гласът ù беше успокояващ и хипнотизиращ. – Лушън! Спри! Не съм парцалена кукла. Успокой се! Кажи ми какво не е наред!

Най-после нещо се проясни в ума му и мъжът изскочи пред демона. Кожата на пленницата му беше гореща... той разпозна тази горещина. Жената миришеше на ягоди и сметана... той разпозна аромата.

– Кажи на малката сладка Аня какво става в тази твърда твоя глава! – изгука тя. Нежни ръце погалиха бузите му. – Много те моля!

Аня.

Името отекна в ума му, яростта му премина и нахлу светлина. Той примигна и на фокус се появи съвършено лице. Снегопад от коса. Ярки сини очи. Розови бузи.

– Аня?

– Точно тук, любовнико.

Мили богове! Той огледа стаята, видя разрушението и кръвта. Неговата кръв. Беше порязал ръцете си, спомни си той, когато беше удрял стените. Заля го съжаление.

„Не отново!“

– Нараних ли те? – Той отново загледа напрегнато жената в ръцете си. Кожата ù беше розова и мека, без рани, а очите ù блестяха. Носеше опъната черна тениска и също толкова опънати черни панталони, но нищо не беше съдрано. Лъскави високи черни сандали разкриваха лакирани в черно нокти.

– Нараних ли те? – повтори той.

– Интересува ли ти? – попита тя и кривна глава на една страна. – Имам предвид, че искаше да го направиш в миналото.

Той стисна устни. Не можеше да ù позволи да разбере колко много беше започнал да ù се възхищава.

Колко много беше започнал да се нуждае от нея. „Мисля, че езикът ти върху клитора ù каза достатъчно.“ Едва след като откраднеше ключа от нея и ù осигуреше безопасност, щеше да признае такива чувства.

– Няма значение – каза тя безгрижно. – Отговорът и без това не е важен. – Тя му обърна гръб, отиде до дивана, който той беше накълцал на парчета, и се настани на дрипавия подлакътник. – Наистина, за какво беше всичко това? Никога не съм виждала по-демонично изпълнение. Очите ти бяха червени – тя потрепери. – Изглеждаше откачено и ужасно.

– Казах ти веднъж да не ме ядосваш. – Богове, той не можеше да повярва, че е отпътувал толкова далеч в мрака на природата си. Винаги внимаваше много. Но мисълта за Аня наранена... Трябваше да спре нов рев.

Никога нямаше да може да я убие, най-накрая си призна Лушън. Дори в началото. Беше твърде обсебен от нея и това беше просто отвратително. Той беше толкова лош, колкото и Мадокс.

– Какво искаш от мен, Аня? Защо се върна?

– Първо, за да направя това. – Тя цъкаше тихо, когато се изправи и тръгна към него. Сграбчи окованата китка и я дръпна под лъч лунна светлина, струяща през прозореца. Другата си ръка тя размаха над метала.

Ярък кехлибарен лъч засия между пръстите ù. Той усети топлина, усети как веригата се отваря и пада на пода.

– Всеотварящият ключ? – попита той шокиран.

– Да. – Тя отпусна ръка. – Ще ми кажеш ли какво те вбеси толкова?

– Видях те да говориш с Кронос.

– Какво? Видял си? Как?

– Не знам как, само знам, че те видях в ума си. Какво каза той?

Тя примигна към него.

– Искаше ключа.

Проклетият ключ!

– Кажи ми защо от вътре в теб излиза светлина! – Беше очаквал метал.

– Не. Но ще ти кажа, че ако ти ме убиеш, ключът ще пресуши силите ти. Ето. Вече знаеш. Затова Кронос иска ти да му свършиш мръсната работа. И преди да споменеш нещо, не планирах да ти кажа, защото: първо, нямах намерение да умирам и второ, ти щеше да решиш, че лъжа, за да те държа на разстояние. Но сега знаеш. Не можеш да кажеш, че не съм те предупредила.

Той нямаше да я убие, така че предупреждението имаше малко значение.

– Как Кронос смята да вземе ключа, при положение че той е вътре в теб?

– Вече знаеш. Ти ме убиваш и отслабваш, а той се спуска и го взема от горкото ми мъртво тяло.

– Значи трябва да умреш, за да го притежава някой друг?

– Не. Мога да го дам доброволно.

– Тогава му го дай, жено!

– Ако му го дам, аз ще отслабна. За постоянно. По лошото е, че няма да мога да се пренасям. Схвана ли сега?

О, да. Той внезапно схвана и едва не повърна. Не можеше да открадне ключа от нея, без да я убие, а тя не можеше да го даде на Кронос, без да загуби силите си, следователно Лушън нямаше нищо, което да замени с бога за живота на Аня. „Какво ще правя, по дяволите?“

Без да усети смущението му, Аня огледа стаята.

– Докато вилнееше и разрушаваше всичко тук, дали си унищожил и провизиите ни за Арктика?

– Да.

– Бях убедена, че ти никога няма да изгубиш самообладание. Сериозно, научи се на малко самодисциплина, в името на боговете! Трябва да се срамуваш.

– Срамувам се.

– Добре.

„Мисли за ключа по-късно, когато си сам и не си погълнат от аромата на ягоди и унищожение!“

– Преди да тръгнеш, ти каза, че искаш да обсъдиш нещо с мен. Какво?

– Забравих.

Той се съмняваше – Аня не забравяше нищо, но не коментира повече нищо.

– Да не се върна за още няколко часа в леглото?

Бузите ù почервеняха.

– Тук съм, за да си взема нещата, защото съм готова да започна да търся тези артефакти. Скучно ми е, а все пак изглежда възхитително опасно да вървим през снега в търсене на древна реликва.

В очите ù имаше нещо – твърде ярък блясък, може би. Принудена небрежност, вероятно. Тя отново не казваше истината.

– Остави ме, за да може Страйдър да ме види гол и окован за леглото – каза той, за да разведри настроението ù. Вероятно тогава щеше да му каже истината. – Благодарих ли ти за това?

– Не, не си. – Тя се усмихна бавно и този път радостта ù беше искрена. – Хареса ли му?

– Сигурно. Направи снимка. – Унижение стопли врата и бузите му, когато си спомни.

Аня се разсмя искрено и звукът от този смях беше вълшебен. Кожата му изтръпна и той имаше чувството, че току-що е покорил целия свят.

– Какво искаш да обсъдим? – попита той нежно. – Кажи ми истината!

Усмивката ù помръкна.

– Исках да ти кажа... исках да кажа... Не съм сигурна, че харесвам отношението ти.

– Не съм сигурен, че знам какво имаш предвид.

– Просто не знам. Не бъди толкова лигаво мил с мен! Причинява ми гадене.

– Гадене?

– Да не си станал ехо? Да. Гадене. Леле!

Лушън скръсти ръце на гърдите си и втренчи поглед в нея объркан.

– Защо се държиш така? След като ме умоляваше да продължавам да ти доставям удоволствие.

Тя въздъхна дълбоко и се отдръпна от него. Само стъпка, но не му хареса.

– Осъзнах, че съм сгрешила, това е – каза тя.

Какво ставаше тук?

– Не ми ли се доверяваш вече?

– Не.

– Защо? Можех да те обладая тогава, и двамата го знаем. Но не го направих. И мисля, че и двамата знаем колко близо беше този момент, а ти го желаеше.

Тя го погледна гневно.

– Аз си играех с теб. Преструвах се.

Той също я загледа гневно.

– Мога да повярвам на много неща за теб, сладкишче, но това не е едно от тях. Вече не.

– Това е най-тъжното нещо, което съм чувала. – Тя изтупа прашинка от рамото си.

– Не ме карай да доказвам думите си!

– Шибай се! – Още едно изтупване. Той забеляза, че ръката ù трепери.

– Би ти харесало, нали? Да те чукам?

Тя се отказа от нехайното си поведение и го шляпна, провлачвайки длан по бузата му.

– Първо, не трябва да говориш така. И второ, не ме карай да излагам очевидното! Аз... аз... съжалих те, очевидно. – Последното беше изграчено. Дори сълзи изпълниха очите ù.

По челюстта на Лушън заигра мускул. Усещаше как вътре в него отново се заражда порив да обижда и ранява. Горещ, стръвен, умоляващ за възможност да нанесе още щети. Да унищожава. Би му харесало да си каже, че Аня лъже за това (беше усетил удоволствието ù, радостта ù от докосването), но го обзе отново несигурност.

Тя беше красива и можеше да избере също толкова красив мъж. Вероятно го беше желала по-рано, заради възможността да легне с грозен мъж, но вече не го искаше, след като го беше направила и мислеше, че това е най-добрият начин да го зареже.

– Няма да се опитам да те убия отново, така че можеш да спреш с опитите си да ме разнежваш – каза ù той.

– Колко хубаво! – измърмори тя и погледна встрани. По бузите ù изби червенина.

– Само имай предвид, че ако ме удариш отново, аз също ще те ударя – излъга той. Никога нямаше да може да я нарани и го знаеше.

– Едно момиче може да се надява – каза тя нежно, сменяйки тактиката.

Гневът му кипна с още един градус.

– Остани тук или се върни у дома, но аз ще купя други провизии и искам да го направя сам.

Раменете ù се опънаха и брадичката ù се вирна.

– Идвам с теб, така че...

– Не. Няма. – Той поклати глава. – Приключих с теб.

Тя прокара език по устните си.

– Все едно. Познавам някого. Той живее в Гренландия и има всичко, от което се нуждаем. Ще отскочим до мястото му, ще заемем каквото искаме и ще тръгнем към Арктика.

Той. Думата отекна в главата на Лушън и завихри буря от ревност.

– Кой е той? И защо не отскочихме при него по-рано, вместо да ме влачиш до Швейцария?

– Той ми е приятел и не те заведох при него, защото исках да видиш моя... Исках да пазарувам с теб и мислех, че имаме много време – каза тя и ритна парче стъкло на пода. – Проклятие! Отново си гледам в краката.

– Ами, спри! – Беше мислила, че имат много време, което значеше, че вече не мисли така. Защо? – Кронос заплаши ли те? – Щом думите излязоха от устата му, поведението на Аня започна да има смисъл.

Тя се извърна от него и гърбът ù беше скован.

– Сякаш ми пука за заплахите на това копеле.

О, да. Кронос наистина я беше заплашил.

– Какво ти каза той?

– Спри, просто спри! Кронос не каза нищо важно. Освен това, каквото има между мен и друг мъж, не е твоя работа, нали? Сега искаш ли да посетим Уилям или не?

– Не. Не искам никой да знае какво търсим. Кажи ми какво ти каза Кронос!

– Уилям няма да знае, че сме там. Обещавам. И по дяволите, Кронос не каза нищо.

– Имаш намерение да откраднеш от този Уилям?

– Да. Е, готов ли си, или не? – попита тя хладно.

Той я огледа. Жената пред него не беше жената, която беше целувал и усещал по-рано. Тази беше по-студена, по-резервирана. Това не му харесваше, но не знаеше как да я промени.

На Лушън му се искаше да има силата да предизвика краля на боговете тук и сега. Искаше му се да има силата да си тръгне от Аня завинаги. Тя го обсебваше. Но въпреки това, което беше заявил преди малко, той не искаше да е сам. Не искаше да е без нея.

Сякаш усетила капитулацията му, тя се обърна и му размаха показалец. Беше бледа, очите ù бяха тъжни, но устните ù се усмихваха.

– Ще се видим там, Цветенце.

Лушън не я последва веднага. Събра камите и пистолета си, провери дали е зареден. Не се знаеше кой е този мистериозен Уилям. Но честно казано, самоличността му нямаше голямо значение. Лушън вече го мразеше.

Може би, докато бяха в Гренландия, Смърт щеше да бъде призован да вземе душата на копелето.

Един воин можеше да се надява все пак.

И тогава сякаш по даден знак Смърт го призова. За съжаление в САЩ, така че никой от тях не беше щастлив. Лушън въздъхна. Бързо окачи всичките си оръжия и се дематериализира. Аня и нейният мистериозен мъж трябваше да почакат.

* * *

„Колко дълго мога да продължавам така?“ – чудеше се мрачно Аня. Болката по лицето на Лушън, когато му беше заявила, че е изпитвала съжаление към него, едва не я беше съсипала.

Дори ù се беше доплакало. Все още ù се плачеше. Беше взела пример от Кронос, беше открила слабостта на Лушън и я беше използвала. „Ако ти не можеш да му устоиш, трябва да го накараш той да ти устои.“

Вместо да скочи в дома на Уилям, тя се беше пренесла на верандата му и зачака Лушън там. Леден вятър връхлетя върху почти голата ù кожа. Разтърси я силна тръпка. „Трябваше да се облечеш, глупачке.“ Но нямаше търпение да избяга от Лушън дори само за миг, преди той да открие лъжите ù.

Мина минута, после още една. Лушън (разочароващо) все още липсваше. Ако Аня останеше още малко, устните ù щяха да посинеят. Проклятие, този цвят не ù отиваше. Къде беше той?

Тя не можеше да проследи неговата енергия, както той нейната, а това беше много гадно. Дали не го беше притиснала прекалено много? Дали беше решил да не идва? Да отиде сам?

Беше. О, беше. Този мизерен звяр!

„Е, а ти какво очакваше? Ти беше жестока с него.“

„Трябваше да бъда.“

Преди да реши да отмъсти, Лушън най-после се появи. Дематериализира се зад нея. Тя не го видя, а го почувства. Внезапно цялото ù тяло се отпусна. „Не поглеждай, не поглеждай!“ Един поглед към тези различно оцветени очи и можеше да се хвърли в обятията му, хлипаща извинения.

Да остане на място, беше едно от най-трудните неща, които някога беше правила. След начина, по който се беше държала с него, той сигурно се радваше на сдържаността ù.

– Какво те забави толкова? – попита тя, като се стараеше да скрие неодобрението в тона си.

– Аз имам отговорности, Аня. – Неутралният му глас отразяваше нейния.

Все още ù беше ядосан, значи? Беше за добро, но... О, колко ù се искаше да е иначе.

– Значи демонът Смърт се е обадил? – Въпреки непринудеността, тя усети вълна от състрадание. – Колко души трябваше да отведеш този път?

– Дванадесет.

Тя съжаляваше, че той беше отишъл сам. Колкото и да се опитваше да изглежда твърд, докато водеше душите, тя не се заблуждаваше. Вероятно стресът се отразяваше, като дълбаеше бръчки около очите и устата му. „Не гледай!“ Тя не се въздържа, протегна назад ръка и стисна дланта му. Той не се дръпна, а вдигна ръката ù до устните си.

Топла тръпка пробяга през нея и Аня се разтопи. Как все още можеше да се отнася с нея с нежност след всичко, което му беше наговорила? Богове, тя искаше да срита собствения си задник. Той заслужаваше нещо много по-добро, отколкото тя можеше да му даде някога. Дори да беше безопасно да изостави надменната си преструвка, в най-добрия случай щеше да е любовница, която дори не можеше да направи всичко.

„Просто приключи с това!“

– Реших, че трябва първо да говорим с Уилям. Не се тревожи, той няма да издрънка тайните ти. – Тя преглътна и потропа на извисяващите се сводести двойни врати, преди Лушън да може да възрази. Извиващи се червени и черни змии бяха гравирани по цялата повърхност. Мина момент. Още един. Никакъв отговор. Тя почука отново, този път по-силно.

– Това е хубав дом – отбеляза Лушън. Поне не се развика, че го кара да се срещне с Уилям.

– Да. – Къщата се извиваше в полукръг около покрита със сняг морава. Части от покрива се извисяваха към нощното небе. – Уили не би се примирил с нищо друго, егоистичният задник.

Лампата на верандата светна и прогони сенките. Една от вратите се отвори и тъмната красива глава на Уилям надзърна през нея.

– Аня?

Тя чу как Лушън издаде ниско, заплашително ръмжене, когато полуоблеченият воин излезе навън и я прегърна.

– Здрасти, ангел – каза тя. – Може ли да влезем? Тук, отвън, е отвратително студено.

– Следващия път носи повече дрехи – сопна се Лушън зад нея.

Уилям остана на място и му хвърли любопитен поглед, после вдигна питащо вежда към Аня.

– Вкусът ми за седмицата – обясни тя. Мразеше се. Лушън беше много повече от това, но Аня не можеше да рискува да го признае на глас. – Изглеждаш добре, захарче. – И беше така. Висок и безбожно красив с мистични символи, татуирани по голите му гърди.

И освен това излъчваше секс. Суров, земен и мръсен секс без задръжки. Което му беше докарало присъдата за вечност в Тартар. Беше задоволявал Хера и още няколко хиляди други, а когато Хера беше научила за тези хиляди други... бяха се търкаляли глави.

Точно сега панталоните на Уилям бяха разкопчани, сякаш ги беше надянал набързо. Очевидно че не само излъчваше секс, а и в момента правеше секс.

– Изглеждам добре? Добре? – Уилям се изсмя. – Никога не съм изглеждал по-добре и го знам. Влизай тук и се стопли! – Той се дръпна от входа.

Тя се понесе покрай него с Лушън по петите му.

– Луси, това е Уили. Той е сексуално отклонение и прекара малко време в килията до моята, преди някой без грам мозък да плати гаранцията му и да го освободи. Жена, несъмнено. В мига, в който Уили излезе, той забрави за мен и не плати моята гаранция.

– За теб нямаше определена гаранция.

– Оправдания, оправдания. Винаги си се грижил само за себе си. Уили, това е Луси. Той е мой.

Когато осъзна, какво беше казала току-що, Аня изстена. Това малко признание се беше изплъзнало от нея без разрешение. Със свит стомах тя се обърна рязко, за да прецени реакцията на Лушън. Той се взираше в Уилям с празно изражение.

– Аз съм Лушън, не Луси.

– Аз съм Уилям, но може да ме наричаш Секси. Всички го правят.

С изключение на това двамата мъже не признаваха присъствието на другия.

– Добреее. Това е неловко – пропя тя, сякаш нямаше никакви грижи на света. – Някой да каже нещо! Моля!

– Ти някога бил ли си... как го нарече тя? Вкусът на седмицата на Аня? – попита Лушън.

Уилям изсумтя.

– Иска ми се, но не. И не поради липса на сексуален опит.

Лушън погледна към нея за потвърждение и тя вдигна рамене. Трябваше да се метне на Уилям, но не можеше да докосне никого, освен Лушън толкова интимно.

– Той не е мой тип, ясно? – И добави сухо: – Никога не се е опитвал да ме убие.

Лушън я изгледа свирепо.

– Това ли е нужно? – засмя се Уилям. – Ако е така, аз ще...

– Няма да я докосваш – отсече Лушън.

Аня примигна от изненада. Два гласа бяха излезли от устните на Лушън. И двата бяха опасни, и двата бяха смъртоносни. Дали току-що не беше чула демона? Тя потрепери от възбуда. Достатъчно трудно беше да устои на този мъж, когато размахваше меч към нея. Когато се държеше собственически, беше като истинска любовна игра.

Краката ù започваха да треперят, за бога!

– Е, какво правите тук? – попита Уилям.

– Уилям – внезапно се обади жена и прикова вниманието на всички.

– Още чакаме – оплака се друга.

Аня се ухили към Уилям.

– Вече по две наведнъж?

Той сви рамене смутено.

– Не можах да реша коя искам, затова се спрях и на двете.

– Колко възвишено от твоя страна. – Погледът ù се плъзна нагоре по стълбището зад него и се спря върху двете облечени с роби жени на площадката. Те се взираха надолу, косите им бяха в пълен безпорядък, а кожите им –– зачервени. „Само да можеше това да бъда аз и да призовавам Лушън...“

– Е, не ги карай да чакат!

– Чувствай се като у дома си! – каза ù Уилям. Той се наведе да целуне бузата ù, но бързо се отдръпна, когато Лушън изръмжа. – Ще се видим на сутринта, Ани, любима.

– Любима? – изплю Лушън.

Уилям закрачи още по-бързо заднешком и вдигна ръце, като се усмихваше.

– Дразня те. Нищо повече.

– Трябва да вземем назаем някои неща – извика Аня, привличайки вниманието му. – Затова сме тук. Не че не обичам да се отбивам, разбира се.

– Удивен съм, че все още не си откраднала всичко, което ви трябва.

– Щях – казя тя, сочейки с палец към Лушън, – но голямото момче се мръщи на кражбата по някаква причина.

– Не се мръщя. Вече не – каза Лушън. – Необходима ти е.

– Ще трябва да свиква, ако има намерение да се задържи край теб. До после! – Уилям се обърна към стълбите и се понесе нагоре, вземайки по две стъпала наведнъж.

– О, Уили! Едно допълнение – извика Аня и го спря. – Малко съм преследвана от боговете и... – заради Лушън тя направи драматична пауза – ...от демона Смърт. С идването си тук може да съм довела война и хаос до портата ти. Нещо против това?

– Нищо. Какво е едно посещение от Аня без малко хаос? – Той обгърна с ръце жените и ги потупа по задниците. – Ще говорим на сутринта, става ли?

Жените се изкискаха. Уф! Кискане. Това отврати Аня. Тя можеше да говори като колежанка, но никога нямаше да се принизи да се киска така. Триото изчезна зад ъгъла и тя забрави за тях.

– Е, чу го – каза тя и се обърна към Лушън. – Да се чувстваме като у дома си. Да започваме да грабим каквото ни е нужно!

Лушън намали разстоянието между тях, притискайки я с тялото си към стената. Гледаше я толкова гневно, че тя изгуби цялото си наложено насила спокойствие.

– Какво?

– Единственото, което ще направим, е да довършим това, което започнахме.

ТРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

Той щеше да я бележи.

В мига, в който Лушън беше видял Уилям Красавеца да слага ръцете си върху Аня, през него беше преминала всепоглъщащо желание да я бележи така, че всеки мъж, който погледне към нея, да знае, че тя принадлежи на друг.

Това желание беше по-силно, отколкото яростта му някога е била. Беше по-силна дори от желанието да има тази жена в леглото си. Всичко в него, дори демонът, крещеше моя.

Дума, която тя също беше използвала, за да го опише. Ако бяха сами, когато я беше казала, той щеше да я хвърли върху най-близкото легло и да настоява тя да я повтаря отново и отново.

Нищо такова не му се беше случвало. Дори Марая не се беше държала толкова непостоянно. Беше я обичал, но чувствата му към нея бяха спокойни. Нежни. Това, което изпитваше към Аня беше нежно, да, но също така неконтролируемо като среднощна буря.

Но колкото и див да се чувставаше Лушън, демонът му никога не е бил по-спокоен. Аня някак беше успокоила звяра. Когато чуеше гласа ù и подушеше сладостта ù... дори сега Смърт мъркаше за нея.

– Д-да довършим? – ахна тя. Подпря длани върху гърдите му. Не го отблъскваше, но не го и прегръщаше. Очите ù бяха широко отворени. – Какво имаш предвид?

– Знаеш какво имам предвид. – От горе се чуваше как двете жени се кикотят. Чу как Уилям изръмжа подигравателно. – Ти ме остави възбуден и сега ще се погрижиш за това.

Очите ù се разшириха още повече, а дългите ù мигли хвърляха красиви сенки върху бузите ù.

– Но аз мислех, че повече няма да го правим. Казах ти, че не те искам. И мислех, че и ти не ме искаш, защото аз... защото аз... знаеш. – Тя сведе поглед и се загледа над рамото му. – Изпитвах съжаление към теб.

– Мислила си грешно. – Той нямаше да я обладава (не можеше да отнеме свободата ù, независимо колко ядосан ù беше), но щеше да я има по всеки друг начин. – Можем да го направим тук или в стаята ми в Будапеща. Изборът е твой.

– Но... но... – Тя все още се бореше. – Какво предизвика това? Уилям?

– Избирай! – излая той и заби ръце в стената зад нея от двете страни на главата ù, а вибрациите от удара избутаха картините над нея.

Аня потрепери и облиза устни.

Той доближи лицето ù, почти допирайки нос в нейния. Дъхът им се смеси и той вдиша дълбоко. Тя все още миришеше на ягоди и сметана, въпреки че не я беше виждал с близалка. Тя го погледна и очите ù блестяха.

– Лушън!

Не го беше нарекла сладкишче или ангел, или дори най-новото – Луси. Беше стъпка в правилната посока. Той подозираше, че тя избира глупави гальовни имена за всеки, когото искаше да държи на разстояние.

Нямаше да има разстояние между тях. Вече не.

– Избирай, Аня! – Ако тя не го искаше, щеше просто да се пренесе някъде. Освен това в изражението ù имаше страст и възбуда, които подхранваха двете емоции в самия него. – Не ми пука какви са причините ти да ме искаш. Не ми пука, че не трябва да те желая.

Тя преглътна.

– Но... но... не трябва да правим това.

– Защо?

– Защото.

– Не е достатъчно. Ще го направим. Избирай!

– Но аз не искам.

Той знаеше, че тя иска думите ù да прозвучат искрено, но не се получи.

– Защо? – попита той отново.

Аня прехапа устни и сведе поглед към устните му. Членът му трепна в отговор. Лушън се досещаше какво си представя тя. Още едно погалване с език по клитора ù и нежно подръпване със зъби.

– Ще се случат лоши неща, ако го направим – прошепна тя.

– Например? – Единственото лошо нещо, за което можеше да се сети, беше да изкара още един ден, без да има тази жена гола под себе си.

Мина цяла вечност.

– Не искам да говоря за това.

– Права си. Сега не е времето за говорене. Тук или в Буда?

Аня отново облиза устните си с розовия си език. Този език щеше да бъде преплетен с неговия, реши той. Без изключения.

Тя преглътна. Прошепна „тук“ и се хвърли в обятията му. Устните ù се притиснаха в неговите.

Да. Богове, да. Най-после. Докато езиците им се дуелираха и вкусът ù изпълваше устата му, Лушън усети безтегловност. После краката му удариха твърда почва. Той отвори очи и се озова в просторна спалня. Кристален полилей висеше от тавана и изливаше приглушена светлина. Стените бяха покрити със стенописи на цветя и лози, всеки от тях многоцветен пир за погледа му.

Леглото беше огромно с черни копринени чаршафи и Лушън нямаше търпение да притисне Аня върху тях. Имаше дървени сандъци и дори каменен водопад в далечния ъгъл. Красиво място със сигурност, но внезапно се изкуши да пренесе Аня някъде другаде. Някъде, където красивият Уилям никога не е стъпвал.

Лушън постави ръце на задника на Аня и я вдигна. Краката ù моментално се сключиха около кръста му, поставяйки новия център на неговата вселена в близост до члена му. Той се притисна към нея – движение толкова необходимо, колкото дишането. Тя изстена и захапа долната му устна, а Лушън усети как през нея премина тръпка.

– Още! – каза тя задъхано.

Той се притисна към нея отново.

Аня отново го захапа и потрепери.

Лушън сграбчи ръба на тениската ù и я издърпа през главата на Аня. Невероятната ù коса се посипа по раменете ù. Тя носеше сутиен с леденосин блясък и видът му го хипнотизира.

Гърдите ù бяха повдигнати подканящо. Прекрасни, толкова прекрасни. Но не те приковаваха вниманието му, а ножовете, прикрепени към всеки сантиметър видима кожа. Някои бяха усукани в презрамките на сутиена. Други бяха просто залепени. Не знаеше с какво. Знаеше само, че му харесва. Много.

Отне му известно време, но накрая пусна и последния на пода.

Той отмести краката ù от себе си и я постави долу. Аня извика в протест и се олюля. Лушън целуна шията ù. Удоволствие осветяваше прекрасното ù лице, когато наклони глава назад и подканящо обви гърдите си в длани. Той се отпусна на колене и закачи с пръсти колана на панталоните ù. Трябваше да знае дали бикините ù са в комплект със сутиена.

За секунди тесните панталони бяха в глезените ù и той видя още ножове и звезди за мятане, залепени по краката ù.

– Знаех, че си въоръжена, но не знаех колко.

Аня постави ръка на рамото му и се измъкна от панталоните, докато той я обезоръжаваше.

– Харесва ли ти? – попита тя, когато той свърши.

Бикините бяха малки, едва видими ивици блестящо синя материя и завършваха комплекта съвършено. Той преглътна.

– Харесва ми – гласът му беше дрезгав и задавен.

– Твой ред е – каза Аня, а думите ù звучаха малко изнервено.

Нервна? Аня? Лушън се изправи бавно. Докато се взираше надолу към нея, той видя горда, красива жена, която излъчваше уязвимост, радост и привързаност. И все пак веднъж му беше казала, че той не е важен. Той ù беше казал съвсем същото. Той не го беше мислил наистина и започваше да вярва, че тя също не казваше истината.

Знаеше кого да обвинява и се закле Кронос да си плати.

Без да си позволява да развали мига с тези мрачни мисли, Лушън погали с върха на пръста си нежната извивка на брадичката на Аня. „Ще се погрижа за тази жена. Ще намеря начин да открадна Всеотварящия ключ, без да нараня никой от нас и ще я скрия от Кронос. После ще прекарам дните си, като я правя щастлива.

– Толкова си красива – каза ù той.

– Благодаря. Събличай се!

Богове, той искаше да я обладае (трябваше да е вътре в нея, скоро, сега, винаги), но отказа да открадне свободата ù и да я принуди да остане с него. Той отпусна ръка, преди пръстите му да се издължат в хищни нокти. Но докато проучва всички възможни начини да открадне Всеотварящия ключ без неблагоприятни странични ефекти, трябваше да намери начин да развали и проклятието на Аня.

– Е? – напомни му тя.

Лушън сграбчи тениската си и я издърпа през главата си. Преди дрехата да стигне до горе, ръцете на Аня вече бяха върху гърдите му и премахваха неговите оръжия.

– Мисля, че си ме надминал – каза тя и ги хвърли на пода. Метал издрънча върху метал. Когато и последният нож падна, пръстите ù бяха върху кожата му, галеха зърната му, татуировката.

Коремът му се стегна и членът му потръпна. Жегата го обземаше по-бързо, отколкото той можеше да се пренася от едно място на друго. Обичаше тя да го докосва. Това го караше да се чувства като бог – всемогъщ и свободен. Желан.

– Толкова си силен – с възхищение каза тя. – Харесва ми, че си страдал и си оцелял. Това прави ли ме лошо момиче?

Той обгърна с длани бузите ù.

– Нищо не може да те направи лоша.

– Дори това? – Тя разкопча панталоните му и ги смъкна по бедрата му, хвърляйки настрани ножове.

Когато той остана напълно гол, Аня се взря в татуировката на пеперуда, проследи с пръсти назъбените краища с възхищение. Кожата се надигна под пръстите ù и се сгорещи.

Аня ахна с възхищение.

– Жива?

– Досега не мислех така. Както знаеш, това е мястото, през което демонът влезе в мен, но никога не е правил нещо подобно.

– Сигурно ме харесва.

– Харесва те.

– Добро момче – прошепна тя и целуна пеперудата. Тя отново се надигна да я срещне и кожата изтръпна при докосването на Аня.

Лушън не беше сигурен защо Боговете бяха избрали пеперуди като външен белег на демоните. Заради ефекта на пеперудата, вероятно. Напомняне, че едно замахване на крило (или едно глупаво решение в случая с воините) може да промени цялата тъкан на реалността. Каквато и да беше причината, той винаги беше мразил татуировката. Защо не оръжие или рог на демон? Нещо, което да казва, ами... „Аз съм мъж“.

Лушън беше достатъчно несигурен.

Аня се отпусна на колене и целуна нежно пъпа му. Точно там свършваше едно от крилата. Горещият ù език проследи края му. Електрически стрели пронизаха вените му, органите му и дори костите му.

Стенейки от удоволствие, той отметна глава назад. Галеше лицето на Аня и я подтикваше да продължава, въпреки че трябваше да я вдигне на крака.

– Колко жени са боготворили това великолепно тяло? – прошепна тя. Секунда по-късно ноктите ù одраскаха бедрото му.

– Не много – призна Лушън. Марая беше очарована от него, но също така беше ужасена.

Не я беше обвинявал за този ужас. Бяха се запознали едва век или два, след като беше обладан, когато едва беше добил контрол над демона и все още беше малко див. Но беше и красив мъж, способен да достави удоволствие на една жена.

Марая го беше погледнала веднъж и беше решила, че той е „единственият“. Той беше направил същото, защото тя беше нежна и грижовна, за каквото той винаги беше копнял. Бяха скочили в леглото веднага – като вдовица тя беше доволна да има воин, който да се грижи за желанията ù и да я пази.

Но въпреки че беше копняла за защитата му (по онова време вилнееха грабители, наемници и чума), тя се беше страхувала от силата в него. Беше уплашена, че той ще използва силата си срещу нея. Лушън винаги беше стоял нащрек, беше внимавал за всяко свое действие и дума. С Аня той усещаше свободата да се отпусне, защото тя сякаш се наслаждаваше на неговата мощ и на скритото насилие.

– Ще се престоря, че съм първата – каза тя. Погледна го право в очите. – Става ли?

– Ти си първа във всичко, което е от значение.

Тя се усмихна дяволито.

– Колко време е минало за теб, Лушън, откакто си бил с жена за последен път?

– Хиляди години – призна той без срам.

Очите ù се разшириха.

– Със сигурност се шегуваш.

Той поклати глава.

– Не, не се шегувам.

– Но... защо доброволно си се отказал? Ти не си прокълнат по този начин. Не ме разбирай грешно! Не се оплаквам. Мисля, че те харесвам дори повече, като знам, че си бил без жена, както и аз без мъж.

– И на мен това ми харесва.

– Но защо си отхвърлил потребностите на тялото си?

– Аз съм Смърт, Аня. По-добрият въпрос е защо да си позволя да правя любов с жена, когато вероятно ще бъда призован да прибера душата ù един ден?

– Тогава защо ме любиш? – попита тя нежно.

Той сплете пръсти в косата ù. Удивляваше го, че всеки кичур е като панделка от коприна.

– На теб не мога да устоя.

Тя се облегна на ръката му и целуна дланта му.

– И аз не мога да ти устоя, но се радвам, че е така.

– Аз също – каза той. Аня си струваше чакането. Никоя друга жена не ù беше равна по никакъв начин.

– Мисля, че и двамата сме чакали достатъчно. – Без да отделя погледа си от него, тя се издигна като луна в небето и отстъпи към леглото. Когато краката ù допряха матрака, тя се отпусна на него и се дръпна назад, сексапилното ù бельо блестеше на приглушената светлина.

Когато стигна центъра на леглото, тя спря и се подпря на лакти.

Краката ù започнаха да се разтварят... разтварят... разтварят.. разкривайки самата ù същност. Сърцето му спря, преди да забие в тежък неравен ритъм, докато се омайваше от красотата ù. Тя беше съвършена – слънце и сметана, и пъп, който той искаше да оближе. Коремът ù беше плосък, бедрата ù стегнати.

Лушън приближи леглото разтреперан. Не беше... Той спря рязко и се намръщи. Изруга. Смърт изкрещя.

– Какво има? – попита Аня и също се намръщи.

– Души. Не мога да понеса, че това продължава да се случва в такива моменти. – Беше му трудно да говори през ревовете на смърт в главата му.

– Лушън...

– Не мърдай! Моля те! – Той изчезна, позволявайки духа му да бъде притеглен в посоката, в която беше необходим. Две души в Китай се нуждаеха от транспорт. Телата им бяха унищожени от отрова.

Едната пътуваше към рая, другата към ада. Едната, разбира се, беше щастлива да тръгне с него. Другата се бореше и крещеше. Лушън не можеше да понесе това, че трябваше да остави Аня и едва не преби неотзивчивата душа до безплътна каша. Смърт беснееше през цялото време. Най-после работата беше свършена и двамата можеше да се върнат.

Лушън въздъхна доволно, щом видя Аня. Смърт се успокои.

Този път тя не се задоволяваше с пръсти, а го чакаше. През сутиена се виждаха втвърдените ù зърна. Краката ù все още бяха разтворени и Лушън виждаше влагата върху бикините.

Когато го забеляза, Аня се усмихна бавно.

– Не исках да свършвам без теб.

– Радвам се. – Той изпълзя на леглото.

Аня го спря с крак на корема му, преди той да легне върху нея.

– Мисля, че трябва да установим няколко основни правила.

– Никакви правила. – Той вдигна крака ù и целуна свода.

Аня се отпусна назад задъхана.

– Продължавай така и ще се радвам да гледам краката си.

Той прокара език.

– Едно. Едно правило, тогава. – Езикът му отново се стрелна навън по палеца ù. Кожата ù настръхна. – О, богове! – извика тя. – Никой не е правил това. Кой би помислил, че такова нещо е толкова приятно. О, да!

През Лушън се разля вълна от собственическо чувство. Страстта по лицето ù щеше да го преследва до края на дните му, защото беше искрена, без задръжки.

– Какво правило? Вече се съгласих да не те обладавам.

– Не това – каза тя и повдигна бедра. – Направи го отново!

Той го направи.

Тя изстена.

– Какво правило?

– О, да. Моето правило. – Тя махна сутиена си и го хвърли настрани. Сутиенът падна върху купчината ножове. Зърната на Аня бяха малки розови плодчета, създадени за езика на Лушън. Масажирайки гърдите си, Аня каза задъхано: – Никой от нас да не напуска това легло, докато и двамата не бъдем задоволени. Това е моето правило.

Той беше очаквал много други неща, но за това дори не беше помислял. Стомахът му се сви от нещо, което Лушън отказа да назове.

– Съгласен съм. Ако се съгласиш на едно мое правило.

– Какво? – попита тя подозрително.

– Тук, в това легло, няма да има битки. – Той засмука палеца ù в устата си, извивайки език около него. – Само екстаз.

Аня стисна чаршафите.

– Съгласна. Съгласна, съгласна, съгласна!

Вик на страст прозвуча в главата му, когато разкъса бикините на Аня и най-после пропълзя върху нея. Членът му беше горещ, но влагалището ù беше по-горещо, когато се плъзна до нея, внимавайки да не навлезе.

Аня не се дръпна, а го остави да се плъзга до нея.

– Никога не съм била толкова близо до мъж.

– Аз също.

Тих дрезгав смях се откъсна от нея.

– Защо ти се доверявам? Трябва да бягам от теб при всяка възможност.

Тя пребледня, когато осъзна какво е казала, и той се намръщи.

– Какво има?

Изражението ù стана решително, докато се взираше в него.

– Няма нищо. Аз не ти се доверявам. Това исках да кажа. Защото нека бъдем честни! Ти не значиш нищо за мен, освен добре прекарано време. И защо спря, по дяволите? Не съм ти дала разрешение да спираш.

Беше говорила високо, жестоко и на практика беше изрекла думите подигравателно. Какво правеше тя? Той можеше да ù повярва вчера, дори преди час, но не сега. Не докато беше под него гола и тялото ù влажно от желание да бъдат заедно.

Тя не беше спала с Уилям, не беше позволила на красивия мъж да я докосне по никакъв сексуален начин. Беше дошла при Лушън и му се доверяваше да не вземе повече, отколкото тя можеше да даде. Така че, да. Той знаеше, че тя не е искрена.

Кронос, помисли той отново и скръцна със зъби. Но не я предизвика. Не сега. Тя му се доверяваше и той щеше да повярва, че тя не беше имала намерение да го засегне, че вярваше, че му помага, като се държи така.

Той се наведе тихо и вдигна брадичката ù за целувка. Дълбока, проучваща целувка. В началото Аня не откликна. Дори се опита да се отдръпне. После езикът ù колебливо срещна неговия, нежно и сладко. Тя изстена. Пръстите ù стиснаха косата му.

Докато вкусваше ягодовия ù аромат, в Лушън разцъфна усещане за неотложност. „Бележи!“ Той пусна брадичката ù и обхвана едната ù гърда. „Моя.“

„Бележи я!“ Да, да. „Тя е моя.“ Лушън постави устни в центъра на шията ù и засмука продължително. Аня се извиваше, но ръцете ù оставаха в косата му и го държаха в плен. Тя дишаше учестено и той усети зърното ù да се втвърдява още повече в дланта му.

Когато най-после вдигна глава, той видя, че на шията ù вече има синина.

Заля го задоволство.

– Предишния път когато бяхме заедно, не отделих достатъчно време на гърдите ти.

– Да, така е. – Ноктите ù задраскаха главата му и той знаеше, че тя е разгорещена и жадна, колкото него и че е напълно изгубена в страстта. Вече не се опитваше да го отблъсне.

– Позволи ми да поправя това! – Той отново се наведе и опита едното ягодово зърно, после другото.

– Лушън! – каза Аня задъхано.

– Обичам, когато казваш името ми.

– Още, Лушън! Моля те, още!

Докато смучеше тези зърна и усукваше език около тях, той плъзна длан по чувствените контури на тялото ù. Краката ù се разтвориха толкова широко, колкото беше възможно.

Аня ахна, когато единият му пръст намери клитора ù.

– Без... без влизане... но може би...

– Знам. Няма да ги пъхам толкова дълбоко, колкото мога. Няма да те докосвам чак до душата ти. Няма да станем едно същество, вместо две. Няма да почувствам как вътрешните ти стени се свиват в спазми около мен.

Аня се вкопчи в раменете му, ноктите ù бяха остри. Главата ù се отметна, сякаш си представяше всичко, което той каза. Клепачите ù бяха стиснати и белите ù зъби захапаха долната ù устна.

Небеса, тя беше толкова влажна, че намокри ръката му.

– Мразя проклятието си – каза тя дрезгаво.

– Аз също го мразя. Мразя моето проклятие. Но ако то ме е довело при теб, с радост ще търпя и двете цяла вечност. – Той започна да върти бързи кръгчета, после по-бавно, когато тя беше близо до кулминацията, оставяйки я да се успокои, а после отново бързо.

Едва когато Аня беше вече почти полудяла и крещеше неговото име, отчаяно умолявайки го, той я доведе до оргазъм. Тялото ù се разтресе. Ръцете ù се забиха в него с такава сила, че щеше да го прекърши, ако той беше човек.

През цялото време Лушън гледаше лицето ù и виждаше как устните ù се разтварят и усещаше учестеното ù дишане. Как върховното удоволствие и крайното задоволство променят изражението ù. Как клепачите ù се отворят в почуда, сякаш вижда звезди над тях.

Когато тя стихна, той положи глава на гърдите ù, заслушан в бясно препускащия ù пулс. Кожата ù беше хлъзгава от пот и страст. Той беше готов да облекчи напрежението си, но не искаше да развали мига.

Аня го обърна по гръб и му се усмихна.

– Сега ще ти покажа колко лоша мога да бъда. – Тя се пресегна между краката си и навлажни ръка със собствените си сокове, а после стисна члена му.

Нагоре и надолу тя плъзгаше ръката си с гладко движение, което го подлудяваше. Той се пресегна назад и стисна таблата на леглото, в опит да се задържи неподвижен. Беше възбуден толкова често през изминалата седмица, че буквално му се плачеше от облекчение, докато Аня движеше ръката си по него.

Пръстите ù се плъзгаха по главата на пениса му с всяко движение нагоре, стискаха и дразнеха.

– Аня – каза задъхано Лушън.

– Ммм, разбирам какво имаше предвид за името. – Докато говореше, другата ù ръка се мушна към тестисите му. – Харесва ми. Кажи моето отново!

– Аня, аз ще... ще...

– Направи го! Свърши за мен! Искам да видя.

Той вдигна хълбоци.

– Не спирай! Не спирай!

– Няма. Покажи ми! – измърка тя. Ръката ù стигна толкова надолу по члена му, че той не можеше да задържи удоволствието нито миг повече.

Лушън се напрегна, горещото семе изригна от члена по мускулите на корема му. Той изрева, отново и отново.

– Аня!

– Още! – Ръката ù продължаваше да се движи. – Всичко! До капка!

Мускулите му се свиваха и отпускаха, свиваха и отпускаха. Бедрата му бяха разтворени, колкото беше възможно, а петите му бяха забити в матрака. Мислеше, че е невъзможно, но отново избликна. Умът му се изстреля към примигваща черна дупка, която го засмукваше все по-дълбоко с всяка вълна на удоволствието.

– Чудесно, направо чудесно! – похвали го тя.

Най-после изтощен, той се срина. Аня го почисти с кърпа, преди да изпълзи по тялото му и да се свие върху него. Лушън я обгърна с ръце. „Попитай я за ключа!“

„Не. Не сега.“

„Остатъкът от живота е по-важен от този миг.“

Истина. Той отвори уста, решен да настоява тя да му каже за ключа, но не промълви нищо, когато тя се сгуши по-близо, затвори очи и въздъхна доволно.

„Не, нищо не е по-важно от този миг.“ Малко по-късно той заспа с усмивка на лицето.

* * *

„Не е минал и ден, а вече скочих в леглото с него“ – помисли Аня и се сгуши в скута на Лушън, докато той спеше.

Беше се опитала да устои, да го държи на разстояние. Но той беше толкова дяволски страстен, властен и неустоим. Ревността му от Уилям... Богове, тя можеше да получи оргазъм само като гледаше как Лушън я ревнува.

Беше се опитала да се престори, че Лушън не означава нищо за нея, казвайки ужасни неща, които трябваше да изтръгне от устата си, в случай че Кронос Воайора гледа, но не беше в състояние да си тръгне, когато Лушън ù каза да избере място за удоволствието.

След станалото в това легло, тя вече не знаеше какво да прави с Кронос или как да скрие истинското си желание към Лушън. Вече не можеше да го отрече. Донякъде се радваше.

Тя не можеше да нарани отново Лушън, просто не можеше. През последната седмица той беше станал важен за нея, беше мъжът, когото цени.

Лушън се извъртя в ръцете ù и измърмори, преди да скочи прав и да се намръщи.

Тя също се намръщи.

– Какво има?

– Призован съм – каза той замаяно.

Не изчака нейния отговор, а просто изчезна. Когато мина половин час, а той още не се беше върнал, Аня усети пристъп на паника. Дали го бяха призовали нечии души или Кронос? Трябваше ли да го търси? Откъде трябваше да започне...

Внезапно Лушън се появи здрав и цял и се сви до нея. Топлината му я обгърна, когато той затвори очи и въздъхна.

– Глупави души – промърмори той. Вече не звучеше замаян, а печален. Малко разстроен. – Защо се борят?

Облекчена, тя се отпусна до него и зарисува сърца по гърдите му. Няколкото пъти, когато беше наблюдавала задълженията му, той беше свършвал работата си за минути. Искаше да знае какво го е забавило толкова тази нощ, но можеше да предположи. Имало е много мъртви.

– Предупреди ме следващия път и ще дойда с теб.

Той отвори очи, за да я огледа.

– Защо искаш да посетиш ада?

„За да не трябва да носиш бремето сам“ – помисли тя, но на глас каза само:

– Може да е забавно.

– Не е забавно, гарантирам ти. – Той прокара пътечка по ръката ù и тя видя рана, заздравяваща на китката му.

Някоя от душите ли го беше ранила? Ако беше така, имаше късмет, че вече е мъртва.

– Просто ме вземи! Става ли? Моля те, моля те, моля те! Искам да отида.

Дланта му се настани върху гърдата ù и той целуна белега, който беше оставил на шията ù.

– Да те взема. Ммм, харесва ми как звучи. – Пенисът му се уголеми и се притисна към клитора ù.

Тя изстена, разтвори крака и каза:

– Не това имах предвид, но ми харесва къде е главата ти. Буквално.

Той се засмя и се зае да я „вземе“ в света на удоволствията. Едва по-късно тя осъзна, че той не беше ù обещал.

ЧЕТЕРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

Парис бавно отвори клепачите си. Бяха натежали, сякаш ги притискаха големи камъни. Устата му беше суха и с лош дъх, сякаш нещо беше умряло в нея, а кожата го сърбеше. Китките и глезените му бяха стегнати в нещо студено и тежко.

Какво не му беше наред, по дяволите? Къде се намираше? Не помнеше да се е съгласявал да си играят на връзване с... каквото и да ù беше името.

– Добре. Най-после си буден.

Той разпозна сладко невинния глас, но не можа да го свърже с лице. Намръщи се. Пред него пулсираха бели светлини, от които очите му се насълзиха, и той примигна срещу тях. Последното, което си спомняше, беше как целува жена. Топлите ù пъстри очи и кестенявата коса най-после пробляснаха в съзнанието му. Луничаво, обикновено лице.

Той беше целувал тази жена (как беше името ù?), а после беше изгубил съзнание. Нали?

– Парис – каза тя, а гласът ù сега беше стоманен. Внезапно се озова клекнала пред него.

Обикновеното лице, което си беше спомнил, вече беше тук в плът и кръв. Парис прокара трепереща ръка през собственото си лице, опитвайки се да се ориентира. Издрънчаха вериги и дръпнаха ръката му. Тя дали... със сигурност не. Тя нямаше достатъчно сила, за да го повали.

Сигурно ги бяха нападнали Ловци.

– Те ли ни заключиха? – Гласът му беше пресипнал. Беше му трудно да си спомни всичко. Беше лишен от секс от известно време, което обясняваше слабостта и факта, че е бил надвит.

– Аз те заключих – каза тя с въздишка.

„Какво е облякла сега?“ Въпреки че не беше дошъл в пълно съзнание, той обърна изцяло вниманието си към жената. Косата ù беше опъната назад в строг кок. Луничките ù бяха покрити с грим, а очите ù бяха уголемени от очила с дебели стъкла.

В същия миг той вече беше възбуден и я желаеше.

– Защо си направила такова нещо?

– Не можеш ли да познаеш? – Тя се пресегна и наклони главата му настрани. Огледа врата му и прокара пръст по една болезнена точка. Прободна рана, осъзна той и отговорът на въпроса ù си дойде на мястото.

– Ти си мой враг. – И въпреки че кръвта му се смрази, всички негови клетки оживяха под докосването ù, алчни за още. Но тя не изглеждаше ни най-малко възбудена от него. За нея това беше чисто и просто работа.

– Да. Раната не зараства – каза тя намръщено. – Нямах намерение да те набода с иглата толкова силно. За което съжалявам.

Тя съжаляваше? Моля ви! Целувката им се разигра в ума му. Горещият ù малък език в устата му... гърдите ù в ръцете му, малки, но чувствителни... остра болка. Очите му се присвиха върху нея.

– Ти ме измами. Изиграла си ме.

Отново.

– Да.

– Защо? И не ми казвай, че си Стръв. Не си достатъчно красива – каза го само за да е жесток.

Бузите ù потъмняха до тъмнорозово, и за секунди стана красива.

– Не, не съм Стръв. Или по-скоро не бих била за никой друг, освен за теб. Но пък ти не си особено претенциозен към тези, които чукаш, нали, Безразборност? – всяка дума показваше погнусата ù.

Парис я огледа.

– Очевидно не.

Цветът на бузите ù потъмня и пенисът му се втвърди още малко. „Долу, момче!“

– Не се ли боиш, че ще те нараня? – попита той много нежно.

– Не. – Тя го погледна учудено. – Нямаш силата. Погрижих се за това.

„Не ù се противопоставяй, идиот такъв! Прелъсти я, върни си силата и издухай това място!“ Наложи се да надене маската на нежен и страстен мъж. Тъжно, но нямаше нужда да насилва страстта.

– Ти се наслаждаваше, докато беше в обятията ми. Признай го! Познавам жените и познавам страстта. Ти гореше за мен.

– Млъкни! – сопна се тя.

Емоция. Превъзходно.

– Искаш ли да направим нещо набързо, преди приятелите ти да се появят?

Тя стисна зъби и се изправи, увеличавайки разстоянието между тях. След като вече не беше пред лицето му, за да приковава вниманието му, той успя да проучи стаята. Или по-скоро затвора. Мръсен под, голи стени.

Той изсумтя от отвращение – отвращение, насочено към него самия. Той знаеше. Знаеше, че трябва да внимава, но си беше позволил да е нехаен и глупав. На практика сам се беше поднесъл на Ловците с поклон и благодарствена картичка. Как щяха да му се смеят другите воини, когато разберат...

– Значи ти си Ловец, така ли?

– Ако под Ловец имаш предвид защитник на всичко добро, правилно и справедливо, тогава да. – Без да поглежда към Парис, тя свали часовника си и му показа символа на безкрайността, татуиран там. – Цял живот съм била очарована от демони и техните зли престъпления. Винаги купувам книги за тях, посещавам срещи и семинари. Тези мъже се обърнаха към мен преди около година и ме поканиха да се присъединя към тях. Съгласих се и никога не съм съжалявала.

От символа трябваше да му се гади както винаги преди. Но напротив! Този път му се искаше с език да прокара пътечка по омразния символ.

– И какво се надявате да правите с мен? – попита той. Не беше паникьосан. Все още. Преди стотици години беше притиснат от Ловци. Беше успял да се измъкне само с няколко рани.

Този път нямаше да е по-различно, той щеше да се погрижи.

– Ще експериментираме с теб. Ще те наблюдаваме. Ще те използваме като Стръв, за да заловим още демони. И когато намерим кутията на Пандора, ще измъкнем демона ти, ще убием теб и ще пленим чудовището. – Тя отново звучеше прозаично, сякаш обсъждаха какво да ядат за вечеря.

Веждите му се свиха.

– Това ли е?

– Засега.

– Тогава можеш да ме убиеш, скъпа. Приятелите ми няма да се предадат, за да ме спасят. – Не, те щяха да избият всички в тази сграда.

– Ще се погрижим за това, нали? – каза тя отбранително.

„Спри да ù се противопоставяш!“ Трябваше да ухажва този враг с всички подходящи средства.

След като свършеше вътре в нея, той щеше да има силата да убие всеки, който се изпречи на пътя му. Дори нея. Кучка.

Защо не му беше даден духа на Насилие, както на Мадокс? Нямаше да се налага да разчита на нищо, освен на гнева, за да добие сили. Шибаният демон на Безразборност. Беше истинска неприятност.

Няколко пъти в отчаяние демонът го беше принуждавал да се обърне към... „Не мисли за това! Не сега, не когато трябва да си възбуден!“

– Любов – каза той с най-дрезгавия си глас, – съжалявам, че засегнах чувствата ти преди малко. Бях ядосан и си го изкарах на теб. – Той се погрижи да смекчи изражението си отново, да спусне клепачи наполовина и да остави устните си да се отпуснат, сякаш се готвят за целувка.

Тя приглади с ръка мишата си коса и погледна надолу към белите си кецове.

– Всичко е наред. Разбирам. Ти си роб на злата си природа.

Беше казала, че е Ловец едва от година. Беше бебе, наивна. Всеки друг Ловец щеше да разбере какво се опитва да направи Парис и да го напусне. Щеше да го наругае, да го удари и добре да прикрива уязвимостта си, а не като нея.

– Мисля, че си прекрасна – каза той. За съжаление това беше вярно.

– Лъжеш.

– Не. Лъжех преди, когато те нарекох обикновена. Пожелах те в мига, в който те видях. Представих си голото ти тяло върху моето легло, главата ти, отметната назад, а ръцете ти... О, ръцете ти... – Той ги потърси с поглед. Да. Бяха толкова гладки и съвършени. Точно както си ги спомняше. – Ръцете ти, търсещи влажната жега между краката ти, без да можеш да ме дочакаш да те обладая.

Докато говореше, той излъчи картините в главата ù. Това беше единствената облага от демона. Демонът можеше да навлезе в ума на хората, показвайки на слушателя точно каквото Парис описваше.

Повечето пъти мразеше да използва този дар. Вината след това... Той караше хората да желаят неща, които нормално не биха желали, точно както демонът му правеше с него. Но тази жена беше Ловец и не заслужаваше неговата загриженост.

– Не... не говори така! – прошепна тя. Разтърси я тръпка.

– И когато си близо до оргазъм, аз ще започна да облизвам мястото точно между краката ти, а ти ще крещиш името ми.

Дишането ù стана накъсано, зърната ù се втвърдиха под ризата – бяла риза, която не скриваше дантелата на сутиена ù. Неочаквано късче женственост, като се има предвид, че беше облечена като сексуално смазана ледена девица. Защо?

На краката си носеше непривлекателни черни панталони, които ù висяха, а кецовете ù бяха тежки и мъжки.

– Ще нахлуя мощно в теб, а после ще те обърна и ще ти позволя да ме яздиш.

– Не говори такива неща! – сгълча го тя без дъх и дръпна яката на ризата си. – Ти си зло и... и...

– Мъж, който копнее за докосването ти. – В характера му имаше лоши черти, но не беше зъл. Не убиваше безразборно, не изнасилваше. Той и приятелите му наливаха пари в Буда, укрепваха икономиката, осигуряваха храна на нуждаещите се. Това все пак беше нещо, нали?

Ловците бяха злите. Те представяха света в черно и бяло, за да оправдаят непреклонния си стремеж към „Утопия“, посичайки всеки човек, който се озовеше на пътя им.

Дъхът на жената спря.

– Представям си те гола дори сега – насили се той да продължи. – Кожата ти е зачервена, зърната ти са твърди, а между краката ти се събира влага.

Тя ахна и затвори очи.

– Ссспри! Моля те!

– Жадуваш за мъжко докосване, нали, скъпа? – „Какво беше името ù, по дяволите?“

Никога не помнеше имена. Можеше да чука една жена само веднъж, затова нямаше нужда да помни. Освен това не искаше да извика грешно име при толкова страст. Жените се обиждаха от това.

– Ела тук! Нека ти дам това, от което се нуждаеш!

– Това не е правилно. – Вдиша тя, но пристъпи към него.

Веригите го ограничаваха, затова той не можеше да стигне до нея. Трябваше да я убеди тя да легне върху него.

– Твърд съм за теб. Членът ми жадува за теб. Само за теб.

Кожата ù настръхна.

Беше почти красива с озареното от възбуда лице. Миглите ù бяха най-дългите, които той беше виждал някога, и се разперваха като опашка на паун.

– Докосни гърдите си заради мен! Те искат да бъдат докоснати.

Тя колебливо се пресегна и направи това, което той ù нареди. Отново ахна.

– О!

– Добре. Това е добре.

– Аз... аз...

„Не ù давай време да мисли!“ Но, докато ù се наслаждаваше, той губеше концентрацията си.

– Разкопчай панталоните си и бръкни под тях вместо мен! И под бикините. Докосни клитора си! Разнеси влагата си наоколо!

Тя започна да изпълнява нареждането му, но замръзна с ръка на плоския си корем.

– Не мога. Не трябва.

– Можеш. Трябва. Искаш го, знаеш, че го искаш. Толкова е хубаво.

– Не, аз... – Тя поклати глава и в очите ù блестеше ужас, сякаш след секунди щеше да се пребори с властта му над ума ù.

Разтърсиха го объркване и шок. Тя не трябваше да е способна да се бори с него.

– Клиторът ти плаче за твоето докосване... сладка. Но ако не искаш да се докосваш сама, ела тук и аз ще го направя. Ще те лижа, докато не закрещиш.

Тя вече вървеше към него, преди той да е довършил последната дума. Той вдиша облекчено. Почти... успя...

– Само още малко, скъпа. Само малко по-близо!

Но точно преди тя да стигне до него и преди той да смъкне със зъби панталоните ù и да потопи език в горещата ù сърцевина (въпреки че смяташе да не я доведе до оргазъм, докато тя не го яхнеше), тя отново замръзна.

– Продължаваш да ме наричаш сладка и скъпа.

– Това е, защото си сладка. Не мога да те стигна така – каза той, опитвайки се да не хленчи. – Ела само малко по-близо! – повтори той. – Толкова се нуждая от теб.

– Как се казвам? – Тя вече не звучеше толкова нежно.

Заля го паника и той стисна зъби.

– Какво значение има едно име? Ти ме искаш и аз те искам.

Тя се намръщи и се отдръпна от него.

– Дори не знаеш името ми, но си готов да спиш с мен?

– Няма да спя.

– Казаха ми да не ти се доверявам. Казаха ми да не те приближавам.

Паниката му се увеличи, а надеждата започна да се изпарява.

– Скъпа, нека...

– Млъкни! – Тя се намръщи и разтри слепоочията си. – Не знам как ми причини това, как ме доведе до това състояние, но точно сега не ми пука. Но повече никога, никога не го прави или няма да чакам да намерим кутията, преди да те убия.

Тя се отдалечи, отвори тежката врата и я тръшна зад себе си, като го заключи вътре. Сам.

Щеше да продължи да отслабва. Мамка му!

* * *

Мадокс носеше поднос с храна към тъмницата. Не му харесваше, че трябваше да заключат Аерон по този начин, но и той, както и другите воини, не намираше друго решение. Някога Аерон притежаваше най-силната воля между тях. Свиреп, но верен и последователен, той притежаваше строг самоконтрол като Лушън и беше толкова избухлив, колкото беше самият Мадокс.

Мадокс се усмихна при спомена. Двамата с Аерон се наслаждаваха на боевете, които си устройваха, и прекарваха много часове в усъвършенстване на уменията си. Когато Мадокс губеше контрол върху демона си, Аерон му помагаше да го победи. Сега Аерон беше много различен от воина, който беше преди. Див, жесток и изпълнен с омраза.

Ако освободяха Аерон, той щеше да убие четири невинни жени, точно както боговете му бяха заповядали. А ако убиеше тези жени, никога нямаше да може да се възстанови от жаждата за кръв. От самото начало Аерон беше разбрал, че ако отнеме невинния им живот, това ще го изтласка отвъд ръба.

Мадокс знаеше това твърде добре.

Той беше убил Пандора секунди след като демонът на Насилие влезе в тялото му. И безброй векове беше плащал за това. Беше убиван всяка нощ по същия начин, по който беше убил нея – намушкван в стомаха шест адски пъти. Само че, за разлика от Пандора, той винаги се будеше на следващата сутрин, знаейки, че трябва да умре отново.

Но Ашлин го беше спасила, давайки му най-после причина да живее. Сега безценната му жена носеше неговото дете.

Както винаги мисълта накара сърцето му да затупти учестено и стомахът му да се свие от лека болка.

Що за баща щеше да бъде? Той вече обичаше бебето, знаеше, че ще го защитава, дори да бъде убит и да се наложи да си пробива с бой път от ада, за да го направи.

Той искаше и Аерон да изпита същото усещане за семейство. Любов и опрощение. Свобода. Но мъжът беше истински погълнат от жажда за кръв. Не можеше да бъде оставен в близост до воините – негови приятели и братя, още по-малко до човешка жена. Мадокс не знаеше как Аерон ще намери жена, която да го укроти.

Главата му се наклони настрана, докато слизаше по стълбите към тъмницата. Нямаше тракане на нокти по решетките. За първи път от седмици не отекваха ругатни. Беше зловещо тихо. Мадокс остави подноса на пода и забърза напред.

Когато стигна до килията на Аерон, той изпита неподправен страх. Решетките бяха изтръгнати.

Аерон го нямаше.

* * *

Изпълнявайки ролята на пазач, Рейес крачеше по покрития с мъх периметър на твърде тихия, злокобно изглеждащ римски храм, докато приятелите му търсеха следи от Тези, за които не се говори. След като Лушън и другите бяха разбрали къде да започнат да търсят артефакти, екипът на Сейбин търсеше информация за титаните. За техните слабости. И за техните врагове.

Въпреки че храмът доскоро беше заровен под морето, останалите стени все още бяха с петна от кръв. Имаше стени, изградени от човешки кости. Дотук воините не бяха намерили нищо. Дори срязването и пускането на свежа кръв върху олтара не беше подействало. Рейес се чудеше за стотен път точно какво се беше случвало в този храм през златния му век. Понякога можеше да се закълне, че чува писъци да свистят във вятъра.

Лушън се беше появил неотдавна, изглеждайки по-спокоен и задоволен, отколкото Рейес някога го беше виждал. Дори изглеждаше щастлив. Какво беше причинило тази промяна? Рейес му завиждаше, каквото и да беше. Завиждаше и се радваше за Лушън. Но дори противно щастливата кръв на Лушън не беше дала резултати. Нямаше видения, нито следи. А Рейес беше уморен от цялото това безплодие, от безпомощност и от провали.

Тази сутрин телевизионните станции по света бяха разтръбили новината за храмовете по целия свят. Той не беше сигурен кой и защо беше решил да ги разкрие. Знаеше само, че скоро щяха да пристигнат хора – Ловци, туристи, търсачи на съкровища и изследователи. Времето беше по-ценно от всякога.

– Проклятие! – изръмжа Рейес. Нуждаеше се от болка, реши той или щеше да се пречупи и да убие някого. Смъртен, воин. Нямаше значение. – Ще бъда наблизо – каза той на Сейбин, докато минаваше край него. – Извикай ме, ако ти трябвам!

Сейбин не се опита да го спре. Вече се беше научил.

Докато стигне гората, която обкръжаваше храма, Рейес вече беше извадил кама. Той се облегна на най-близкото дърво – беше с червени листа, които караха клоните да изглеждат, сякаш кървяха – и започна да дълбае Х-ове по ръката си. С острото срязване и пускането на кръв, истинска кръв, част от гнева му премина.

„Ако Даника може да те види сега...“

Той изсумтя. Тя вече го мразеше. Да го види така едва ли щеше да я накара да се влюби в него.

Мобилният телефон в джоба му избръмча и той изпусна разочарована въздишка. Сейбин го беше снабдил с този телефон преди няколко седмици. Рейес не беше сигурен дали го харесва – понякога един мъж имаше нужда да бъде свободен от всичко, дори от контакт с другите – но го беше задържал. В случай че нещо се случи.

Рейес изръмжа, но извади телефона и вдигна.

– Какво?

– Аерон е избягал – каза Мадокс без предисловие.

Всичко в Рейес закрещя в знак на протест. От ярост и още от проклетата безпомощност. Знаеше, че този ден ще дойде. Просто не беше очаквал да дойде толкова скоро. „Трябваше да преглътнеш любовта си към него и да го оковеш.“

– Кога?

– Видях го за последно преди дванадесет часа.

Като Ярост Аерон щеше да намери Даника, независимо къде се беше скрила. Щеше да я надуши и да използва крилата си, за да стигне до нея бързо.

– Ще ги намеря – каза Рейес.

Преди Райес да затвори, Мадокс добави:

– Торин ме накара да сложа някаква проследяваща боя в храната на Аерон, за всеки случай. Ще ти изпрати необходимите ти координатите на имейл на телефона. Звъня първо на теб. Исках да знаеш, защото... знаеш. Просто доведи приятеля ни обратно! Жив.

Рейес не отговори. Не можеше. Ако се провалеше, Даника щеше да умре.

Ако вече не беше мъртва.

ПЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

– Хубава смучка – каза Уилям на закуска следващата сутрин, когато забеляза шията на Аня.

„Аз не се изчервявам. Аз не се изчервявам.“ Но все пак бузите ù се сгорещиха. Проклет да е Лушън и удивителната му уста! И по темата с удивителната уста на Лушън, той я беше използвал, за да измъкне информация за Всеотварящия ключ от Аня тази сутрин.

Тя знаеше, че той търси начин да вземе ключа от нея, без да унищожи някой от тях, за да може да разкара краля на боговете от главата ù. Беше започнал да смуче зърната ù точно след като ù зададе въпроса и тя не беше искала той да спре. Накрая му беше казала, че ключът е свързан с нея телом и духом и че е толкова част от нея, колкото демонът е част от него. Затова даващият отслабваше, защото даваше част от себе си. Беше видяла разочарованието в очите на Лушън, и това я разнежи. От всички хора той най-добре можеше да разбере опасността да загубиш важна част от себе си.

Тя въздъхна. Точно сега тя, Лушън и Уилям седяха на малка кръгла маса, а по цялата ù повърхност бяха наредени яйца, бекон и палачинки. Въздухът беше сиропено сладък и солено свеж, а самата храна беше приготвена страхотно.

След като беше облякла бяло кашмирено боди, Аня се беше пренесла до любимата си закусвалня в Атланта, където беше поръчала този пир и се беше пренесла обратно. И да, беше се престорила, че я е приготвила сама. Но защото бяха воини, мъжете още не бяха похвалили усилията ù, което беше напълно неприемливо. Смятаха, че е робувала на храната, но дори не бяха казали благодаря. Копелета.

Аня седеше между тях. Лушън гледаше сурово Уилям и ръмжеше всеки път, когато красавецът се пресегнеше към нея. Собственическото му чувство беше твърде мило. Нищо чудно, че беше прекарала цялата нощ в обятията му, без да може да го напусне. Той я караше да се чувства желана. А също и в безопасност. Никога не беше прекарвала цяла нощ с мъж и не знаеше, че това ще я накара да изпита такова мило (и пристрастяващо) чувство за сигурност, освен силното физическо удоволствие.

– Казах ти да държиш ръцете си... – думите на Лушън секнаха и тя усети как тялото му се стегна.

Аня се обърна към него. И двете му очи бяха станали сини. Тя го сграбчи за ръката. Време беше двамата да събират души, както изглеждаше.

– Трябва да вървя – каза той.

– Взимаш ме с теб. Забрави ли?

Той поклати глава.

– Ти ще останеш тук.

– Не ме карай да ставам невидима и да те последвам без разрешението ти!

– Като преди – примирено направи изявление. – Не успях да разбера как го правиш.

Тя сви рамене.

– Аз съм Анархия, нали? Не се подчинявам на законите на природата или на нещо друго.

– За какво говорите вие двамата? – попита Уилям.

Тя не му обърна внимание. Първо, защото знаеше, че на Уилям няма да му хареса и най-вероятно щеше да изпадне в смешен пристъп и второ, защото знаеше, че Лушън ще изчезне в мига, в който отклони вниманието си от него.

– Остави ме тук и ще седя в скута на Уилям през цялото време, докато те няма!

Уилям се ухили и забрави любопитството си.

– Остави я, мой човек! Аз ще положа специални грижи за нея.

Лушън се озъби свирепо, но сплете пръсти с пръстите на Аня.

– Добре. Да вървим!

Той се дематериализира, вземайки Аня със себе си. Двамата навлязоха в духовния свят и светът наоколо се превърна в колаж от ярки цветове и светлини. Лушън бързо се спусна в лошо изгорял и все още пушещ магазин. В Шанхай, осъзна Аня, докато оглеждаше обкръжаващите ги сгради в червено и бяло със заострени върхове и скосени покриви. Почти можеше да усети миризмите на различните храни, които се продаваха на уличния пазар.

На овъгления под лежаха няколко тела. Без да я пуска, Лушън отиде до първото и най-близко и топна ръка в гърдите на мъжа. Появи се пъшкаща душа, която се бореше срещу хватката на Смърт.

В следващия миг тримата се озоваха на портите на ада. Жегата едва не стопи кожата от костите на Аня. Тя потрепери. Крясъците и измъчените викове... Тук ли щеше да дойде, ако Кронос сполучеше да я види мъртва? Дори само от мисълта ù се догади.

– Той нарочно е запалил пожара – каза Лушън през стиснати зъби.

„Не става дума за теб сега. Правиш го заради Лушън.“ Тя пусна ръката му и застана зад него. Прегърна го през кръста и му предложи утеха, напомняйки му, че не е сам. Мускулите му бяха напрегнати, но бавно се отпуснаха.

Две огромни скали се разделиха и отвориха широка бездна. Много чифтове люспести ръце се пресегнаха нагоре и Лушън хвърли борещата се душа към тях. Избухна злобен смях, последван от писъци.

Много пъти всеки ден Лушън ставаше свидетел на тази ужасна сцена. Аня целуна ухото му и отвлече вниманието му от пламъците.

– Много хора умират. Всяка минута. Всеки час. Защо ти не придружаваш всички тях?

– Някои остават да се скитат по Земята, някои се прераждат и получават възможност да започнат отново. Някои, мисля, биват придружавани от ангели.

А! Трябваше да се сети. Беше попадала на няколко ангели през годините. Красиви същества, но малко надменни.

– Душите, придружавани от теб, са най-щастливите. Готов ли си за другите?

Лушън кимна. Изглеждаше по-малко напрегнат.

Другите двама трябва да са били добри малки момчета, защото заминаха за рая. Както винаги, перлените порти накараха Аня да зяпне. Те искряха със скъпоценни камъни и хипнотизираха с жуженето, причинено от мощта им. Отвъд тях ликуваше хор от херувими и гласовете им бяха успокояващи и някак доставяха удоволствие на сетивата. Леле!

„Искам да дойда тук, ако някога умра.“

„Кога си била добра?“

„Добра съм. Понякога.“

– Благодаря ти, Аня. За това, че дойде с мен. За това, че ме утеши.

– Удоволствието е мое.

Двамата с Лушън се появиха отново в кухнята на Уилям. Приятелят ù все още седеше на масата, но погледът на Аня беше прикован към любовника ù. Лушън я наблюдаваше, а от очите му се излъчваше зной. Зной и възхищение, и благодарност.

– И къде ходихте двамата? – попита Уилям.

– Никъде. – Тя се съсредоточи върху Уилям. Погледът на Лушън я караше да се върти в стола си. – Къде са твоите жени тази сутрин?

– Спят. Вампирите се нуждаят от разкрасяващия си сън.

Очите на Лушън се разшириха. Сигурно не беше срещал вампир преди.

– Вампири като кръвосмучещи или като съблазнителки? – Тя огледа Уилям от горе до долу, но той не беше белязан. Само краката му бяха покрити с черни копринени панталони. – Предполагам като съблазнителки. Не приличаш на някой, който е бил хапан, поне не от някой с подходящите зъби.

– О, бях хапан, само че не там, където можеш да видиш. За разлика от теб – добави той с многозначителен поглед към врата ù.

Лушън тъкмо отпиваше от сока си и се задави. Аня се засмя и го потупа по гърба.

– Мисля, че ти го шокира.

– Невъзможно – каза Уилям, изучавайки Лушън. – Чувахме как двамата го правите като зайци. И това направо ме зашемети, но трябва да кажа, че явно се справяш добре, щом успя да накараш тази малка низша богиня да моли.

– Благодаря – каза Лушън, когато кашлицата му спря. Но в гласа му имаше предупреждение.

– Аз не съм низша, мръсно жиголо!

Уилям намигна и подпря лакти на масата.

– Е, какво става? Знаеш, че обожавам посещенията ти, Аня, но защо си тук и защо те преследва демона на Смърт?

Тя отвори уста да отговори, но Лушън я докосна по ръката възпиращо. Когато Аня го погледна, той поклати глава.

– Няма да издавам никакви тайни, Цветенце.

– О, тайни! Казвай! – плясна с ръце Уилям.

Искаше ù се, не би го отрекла. Никога не беше пазила ничия тайна. Нямаше нищо забавно в това. Но все пак замълча. За Лушън би направила всичко. На този етап не беше изненадана, че дори палавата ù страна иска да го впечатли.

– Просто трябва да заемем някои неща от теб – каза Лушън.

– Като?

– Всъщност – каза Аня – бихме искали ти да си наш екскурзовод в Арктическия кръг.

– Аня! – предупреди Лушън.

– Е, аз бих искала. Той живее наблизо и прекарва много време там. Познава терена. И в случая не издавам тайните ни, нали?

– Защо искате да отидете в Арктика? – Уилям потрепери. – Там е по-студено, отколкото в... срамотите на вещица. А аз знам.

– Във ваканция съм и ми се гледат ледници – отвърна тя лекомислено.

– Ти мразиш леда. Прекарваш повечето си време на Хавай.

– Ще се справим и без водач – намеси се Лушън. – Дрехи, одеяла и снегоходки са достатъчни.

– Няма да ви заведа в Арктика – каза Уилям и поклати глава. – Току-що се върнах от пътуване до там и се нуждая от сериозна почивка.

Лушън сви рамене, сякаш не му пукаше дали ще ги води, или не.

– Значи се разбрахме. С Аня отиваме сами.

– Как пък не! – Аня плясна с ръка по масата и чиниите се разтракаха. – Уили ще ни заведе, където искаме да отидем и ще го направи с усмивка на лице. Ще ни спести време, а и той е добър войник, в случай че трябва да се бием със знаеш какво. Хидра – добави тя драматично.

– Искате да се биете с Хидра? – Уилям пребледня. – Няма да доближа тази кучка. Изгубих я от поглед преди няколко години и предпочитам да си остане така.

– Не съм мислила, че ще срещна жена, която ти не би чукал. – Аня набоде парче палачинка на вилицата си. Вдигна го до устата си и каза: – Всъщност никога не съм мислила, че ти ще срещнеш жена, която не би чукал. И като говорим за това, къде точно попадна на Хидра? И как се измъкна жив?

– Видях я два пъти. И двата пъти на различни места там на леда. И се измъкнах жив, само защото тя не можеше да понесе мисълта, че ще обезобрази красивата ми кратуна, но малко оставаше – промърмори Уилям.

– Това е добре – каза Лушън и кимна с глава.

Аня знаеше, че той има предвид, че Хидра е била забелязана, но вероятно му се искаше Уилям да не се беше разминал толкова щастливо. Самата тя не можеше да сдържи вълнението си. Но имаше още въпроси.

– Защо изобщо ходиш там? – попита тя. – Никога не си ми казвал.

– Достатъчно близо е до дома ми, за да се крият там безсмъртни за тайно нападение. В началото не бях сигурен дали идват за Хидра, или за мен. И двамата имаме свои врагове. Но след време спря да ми пука. Ако някой се спотайва там, тръгвам след него.

– Кои са враговете ти? – зачуди се Аня на глас.

– Аз... ъ... имам малък проблем с това, че пожелавам дами с партньори – каза Уилям – и техните половинки искат смъртта ми повече от всичко.

– Ще стоиш далеч от Аня – изръмжа Лушън.

Този сладък, сладък мъж, помисли тя, усмихна се и потупа ръката му. Лушън се пресегна под масата и стисна коляното ù в желязна хватка, за да я накара да замълчи. Тя не замълча.

– За последен път ще те помоля мило да ни заведеш – каза тя на Уилям.

Той завъртя очи, избута празната си чиния настрана, облегна се в стола и скръсти ръце на гърдите си. Беше сплел кичури коса на слепоочията си и сега те бяха зад ушите му, а цветните мъниста по краищата им подрънкваха всеки път, щом помръднеше.

– Съжалявам, но отговорът ми е не.

– Добре тогава. – Аня също се облегна назад в стола си. Винаги се беше възхищавала на тази стая. Сводест таван, гранитен остров за готвене, модерни уреди и кошници с плодове, които висяха на куки в стената. Щеше ли Уилям да я унищожи в изблик на ярост, когато тя свършеше с него? – Може би сега е моментът да ти кажа, че книгата ти е в мен.

Уилям замръзна в хищническо спокойствие.

– Не е. Не може да бъде. Видях я тази сутрин, преди да сляза на закуска. – В погледа му проблясваше насилие.

Лушън вдигна Аня и я положи в скута си. Тя сгуши глава в извивката на врата му. Закрилата не беше нещо, от което се нуждаеше, но оценяваше жеста.

– Благодаря отново – каза тя.

– Аня! – отсече Уилям. – Не е в теб. Книгата е в мен. Аз я видях тази сутрин.

– Внимавай с тона! – предупреди го Лушън.

– Видял си фалшива – обясни тя.

– Лъжеш. – Воинът се наведе към Аня и втренчи поглед в нея.

Лушън мигновено скочи на крака и я избута зад себе си. „О, спри, мое малко сърце!“

– Казах ти да внимаваш с тона.

Уилям скочи от масата и столът му се плъзна назад и се заби в острова. Фрас!

– Ако я няма... – И той излезе от стаята разярен.

– Проклятие! Той излезе, без да унищожи стаята. Ела! Не искаме да изпуснем това. – Аня сплете пръсти с Лушън и ахна от електрическата искра, която усети при допира.

Тя вече знаеше какво могат да правят с нея тези палави пръсти.

Разтреперана, тя го дръпна и двамата последваха воина. Коридорът беше добре осветен с трепкащи златни крушки. Парчета цветна дантела покриваха лампите и светлината се плискаше в цветовете на дъгата. Дело на вампирките? Дали се опитваха да опитомят воина?

По стените нямаше картини или оръжия, както обикновено. Аня можеше да се обзаложи на десет милиона американски долара, че Уилям ги е махнал предишната нощ, след като е задоволил вампирките си. Беше добре запознат със склонността на Аня към кражби, но беше закъснял да спаси безценната си книга. Глупавият мъж беше накарал една от вещиците си да постави магия върху заключените корици на книгата преди много време. Магия, която Аня беше развалила с ключа си.

– Каква е тази книга, за която става дума? – попита Лушън, докато крачеше до нея. – И наистина ли си я откраднала?

– Книга с древни пророчества, създадена от боговете. И да. Взех я. Уилям трябваше да е умно момче и да я е прочел няколко пъти през вековете, но не е, твърде много се боеше, че ще причини повече вреда на съдбата си, отколкото добро. – Аня зави зад един ъгъл. Пред тях се извисяваше стълбище. Проклятие, това място беше огромно. Тя не беше свикнала да върви, обикновено просто се пренасяше.

– Виждаш ли, едно от пророчествата в нея е за Уилям. Написано е по времето, когато влезе в затвора, ако добре си спомням. Нещо за жена. Разбира се, винаги има жена. Все едно, пророчеството му е кодирано като загадка и някъде в книгата е ключът за разкодирането му и за спасяването на Уилям.

– Аня! Как посмя, мамка му? – извика Уилям. Ядосаният му рев отекна от стените.

– Предполагам, че е намерил фалшивата книга.

– Ще се опита ли да те нарани?

Тя въздъхна.

– Не, докато в мен е безценното му – последното тя произнесе с демонично зъл глас.

Лушън просто поклати глава.

Завиха още веднъж и се озоваха в кабинета. Уилям държеше фалшивата книга, която Аня беше направила. Когато за първи път го беше посетила тук, тя се беше опитала да се сбие с него, нуждаеше се от битка. Един от смъртните ù приятели беше умрял и потребността ù от безредие беше голяма. Уилям се беше оказал твърде задоволен, за да ù угоди и престорено беше заявил, че е повече любовник, отколкото боец. Но ù беше предложил секс. Вместо това тя беше прекарала известно време да хвърля и троши стъкла.

После беше забелязала книгата в твърде интересна кутия. Кървавочервени рубини бяха инкрустирани в корицата и отстрани. Те я зовяха с песен на сирена. След като знаеше колко е важна книгата за него, кражбата ù бе още по-сладка, колкото и да се срамуваше да го признае. Но не допускаше, че би го утешило да знае, че Аня е мъничко засрамена.

– Корицата изглежда същата, но страниците са празни – изръмжа той.

Аня разпери ръце.

– Съжалявам. Не можах да се сдържа.

– Някой трябваше да те довърши преди много време.

– Сякаш от това щеше да има някаква полза – промърмори тя.

– Защо те харесвам? Защо винаги ти позволявам да се върнеш? Ти и твоят Всеотварящ ключ сте заплаха. Върни ми книгата, Аня!

– Как така всички знаят за този ключ, а аз никога не съм чувал за него? – оплака се Лушън, вдигнал ръце.

– Защо просто не ù вземеш ключа? – предложи Уилям на Лушън със зла усмивка.

– Млъкни, Уили! – Тя тупна с крак и зарови ръка в косата си. – Той вече знае.

– Всичко ли?

– Да.

„Е, почти.“

Уилям се ухили.

– Лъжкиня. Е, Луси – каза той, метна празната книга на земята и плясна с ръце. – Знаеше ли, че ако тя ти даде ключа, ще ти даде и спомените си? Ще знаеш всичко за нея. Всеки неин грях, всяко престъпление, всеки мъж, когото е докоснала някога. Още по-хубаво – ще знаеш къде е тя във всеки един миг. Никога няма да може да се скрие от теб.

Лушън ù хвърли предпазлив поглед.

– Вярно ли е?

Аня кимна с нежелание.

– Част от очарованието на Всеотварящия ключ.

– Кой ти даде този ключ? – попита я Лушън. – Защо някой би ти стоварил такова бреме?

Уилям се нагърби да отговори вместо нея.

– Скъпото ù татенце ù го даде, когато боговете най-накрая решиха какво да е наказанието ù за убийството на капитана на стражата им. Щеше да бъде превърната в безсмъртна секс робиня. Подходящо, не мислиш ли? Но Тартар знаеше за проклятието ù и знаеше какво щеше да ù причини това. Затова се появи и се направи на спасител за първи път в нехайния си живот. Защо мислиш, че безсмъртният затвор накрая падна? Как мислиш, че титаните успяха да избягат? Без ключа Тартар-мъжът и Тартар-затворът бяха отслабени. Накрая и двамата рухнаха.

Вярно, всичко беше вярно. Когато беше приела ключа в себе си, тя беше получила част от спомените на баща си и можеше да разбере къде се намира във всеки един миг. Дори сега трябваше само да помисли за него и знаеше къде е.

Така беше разбрала, че Кронос го е затворил.

Беше се върнала на Олимп – място, което се беше заклела никога повече да не посещава. От вина, да, заради всичко, от което се беше отказал баща ù заради нея. И от любов, защото чрез спомените му беше научила, че Тартар не беше знаел за съществуването ù, докато Темида не беше разкрила истината. След това беше искал да бъде част от живота ù, но без да знае как да подходи, без да опропасти съпругата си, която беше предал, или да унижи любовницата, която вече страдаше заради нощта на глупост, която бяха споделили.

Когато беше разбрал, че Аяс я е нападнал, Тартар беше искал да изтръгне собственото си сърце затова, че не е бил там. А докато тя беше в затвора, той се беше виждал като неин защитник – беше ù давал допълнително одеяла и храна, докато не беше излязла присъдата ù и се беше наложило той да избира между нейния живот и неговия собствен.

Откъсвайки се от спомените си, Аня веднага погледна към Лушън. Изражението му беше празно и неразгадаемо, изражение, което тя мразеше. Какви мисли се въртяха в ума му?

Уилям отново плесна с ръце, сякаш беше доволен от добре свършена работа.

– Искаш водач? Имаш водач. След това получавам книгата.

Аня кимна. Не беше горда със себе си, както трябваше да е.

– Тогава хайде, вие двамата! Да се приготвяме! Нямам търпение да започнем, за да можем да свършим. – Уилям излезе от стаята, като си подсвиркваше.

Аня беше сигурна, че спокойствието на Лушън е фалшиво. С опънати нерви тя леко го тупна по рамото.

– Нещо да искаш да ми кажеш?

В различно оцветените му очи проблясна безнадеждност.

– Независимо колко дълго или усилено проучвам, няма да намеря начин да взема ключа от теб, без да те нараня, нали?

Тя преглътна.

– Да, така е.

– И ти никога няма да можеш да се скриеш от него, ако Кронос се сдобие с ключа.

– Точно така – каза тя, загледана в краката си. Проклятие, трябваше да спре с това! Тя се вгледа в Лушън през гъстите си мигли. Обхвана я несигурност, докато се приближаваше към него. – Това променя ли нещата между нас? Кара ли те да искаш да се откажеш от нас?

Ръцете, които ù бяха доставяли такова удоволствие предишната нощ, се сключиха под брадичката ù и я повдигнаха.

– Разбери! Аз съм тук. Твой съм. Не се отказвам.

О, този мъж... Устните им се срещнаха нежно, толкова нежно, че беше само докосване, но тя не беше доволна от това. Можеше никога да не е доволна от нещо по-малко от... ами от всичко, което този воин можеше да предложи.

– По-страстно! – заповяда тя.

Езиците им се срещнаха и започнаха да се преплитат, докато двамата се изпиваха един друг. Лушън вече знаеше без никакво съмнение, че не може да използва ключа, за да се пазари с Кронос, но все още я искаше. Не можеше да развали проклятието ù, но все още я искаше. Тя беше преизпълнена с радост и се чувстваше облекчена. Усещаше се още по-омагьосана от него. „Той е мой.“

Аня се познаваше достатъчно добре и знаеше, че ако някоя жена някога помислеше да ù го отнеме, тя ще убие кучката. Хладнокръвно. Болезнено. Вече не можеше да си представи живота без него. Не мислеше, че е живяла истински до мига, в който го беше видяла за първи път. „Да, той е мой.“ Ръката ù се вплете в копринената му коса и после се отри във възбудения му член. „Мой.“

Още докато го мислеше, прозвуча силен смях.

Всичко в Аня внезапно се сгърчи. Нервната ù система превключи на висока предавка, а сърцето ù заби неравномерно. Дланите ù се изпотиха. Тя не се откъсна от Лушън, но прекъсна целувката и го загледа с широко отворени очи. „Не. Не сега!“

Той се беше вдървил. Очите му бяха присвити с отблясък от онази ярост, която беше видяла онзи път в Гърция. Аня никога не беше виждала някой толкова свиреп. Той изглеждаше така, сякаш с радост би убил всички около себе си. С изключение на нея. Ръцете му все още нежно държаха кръста ù.

– Кронос – каза той сковано с онзи ужасен глас.

С пресъхнала уста Аня кимна.

– Какво искаш от нас, о, Велики?

Богът се изсмя отново.

– Точно сега ще се задоволя да ви кажа, че открих най-добрия начин да те подчиня, Анархия.

През тялото на Лушън премина тръпка.

– Кралю, тя е...

– Тишина, Смърт! Ти отново се провали и не изпълни задачата си, а аз повече няма да чакам. Убий я! Тук на мига!

Лушън погледна Аня. Мускулите му бяха като камък. От него спря да се излъчва горещина и леденостудена решителност зае мястото ù.

Аня не искаше да умре, но не искаше и Лушън да бъде наказан заради нея. Ако само беше останала настрана от него, това нямаше да се случи. Да, нищо от това нямаше да се случи. Нито целувките, нито докосването, нито... любовта?

Не, тя не можеше да го обича. Любовта би я унищожила, би я оковала така сигурно, както ако отново попадне в затвор. „Просто дай на Кронос ключа!“

„Не мога.“ Тя би изгубила всичко. Независимостта си, силите си, спомените си. Можеше дори да забрави собственото си проклятие, да спи с някого и по невнимание да се обвърже с този мъж завинаги.

Богове, какво щеше да прави тя?

– Не мога да я убия – каза Лушън, гордо вирнал брадичка. Но гласът му беше измъчен.

– Така си и мислех. Трудно ми е да повярвам, че гърците някога са разчитали на теб за защита. – Напрегнато мълчание. – Сега ме чуй! Ти ще отслабваш с всеки изминал ден, в който не получа ключа.

– Какво? – ахна Аня.

– В началото мислех, че любовта на воина към приятелите му ще го подтикне да действа. Вече знам. През цялото време си била ти, Аня. Ти си се нуждаела от подтикване.

Аня затърси подходящ отговор. Обземаше я ужас.

– Кронос...

– Видях каква си с него. Той не е просто играчка, както се преструваше ти, а някой, който е важен. И сега ще трябва да избереш какво е по-важно – той или ключът. – Кронос се разсмя, сякаш победата вече беше негова. – Чуваш ли как часовникът тиктака? Аз го чувам.

И остана само тишината.

Кронос си беше заминал, тя го знаеше, защото лекото жужуне на сила, което винаги го съпътстваше, беше изчезнало. Дишането ù стана накъсано и тя едва успяваше да вкара въздух в дробовете си. Да изгуби Лушън? Не!

– Нито дума! – изръмжа Лушън. Отказваше да я погледне. – Намирането на тези артефакти сега е по-важно от всякога. Те са източник на сила и можем да ги използваме. Ще съберем провизии, както планирахме и излизаме навън.

– Но...

Той закрачи навън, оставяйки я сама в кабинета.

О, богове! Какво щеше да прави тя, по дяволите?

ШЕСТНАДЕСЕТА ГЛАВА

Какво щеше да прави той, по дяволите?

Той обичаше Аня. Лушън вече го признаваше. Знаеше го дълбоко в душата си и повече не можеше да го отрича. Обичаше я. Не беше способен да я убие, не можеше да понася мисълта тя да е обвързана с Кронос и кралят на боговете да е в състояние да я открива на всяка крачка. Нито можеше да понесе мисълта тя да е слаба и без сили. Не и когато беше станала по-важна за него от собствения му живот.

Тя се наслаждаваше да краде, често лъжеше, можеше да убие без угризения, за главата ù беше обявена награда, не можеше да прави любов, но той все пак я ценеше повече, отколкото някога беше ценил Марая. Не беше мислил, че такова нещо е възможно. Но Аня беше неговата друга половина, по-добрата половина. Тя го караше да се чувства цял, завършен, повече като мъж, отколкото като демон. Привлекателен мъж.

Тя му даваше нещо, за което си заслужаваше да живее, изтриваше болката му, миналото му и – когато го целуваше – несигурността му. Чудесното ù чувство за хумор го радваше. Действията ù го интригуваха. Изпитваше повече удоволствие от това да е до нея, отколкото му беше доставяло да спи с друга жена.

Сега знаеше само един начин да я спаси. Да намери артефакт възможно най-бързо и да се моли Кронос да го иска повече, отколкото искаше ключа. С радост би заменил артефакта за живота на Аня. А кутията на Пандора да върви по дяволите.

Вече нямаше начин Лушън да позволи на Аня да даде този ключ, той го знаеше. Тя щеше да изгуби силите си, спомените си и свободата си, която толкова ценеше. Живота си? Без способността да се пренася, тя щеше да бъде уязвима за всякакви нападения. Щеше да е безпомощна. В капан. Ако някой мъж решеше да я обвърже, като проникне в нея, тя нямаше да може да изчезне или да се бие за свободата си.

Лушън изрева и заби юмрук в стената на стаята, в която беше спал предишната нощ. Стая, която беше делил с Аня. Красивата, блестяща, пламенна Аня. Стената се напука и от разкъсаната кожа на ръката му потече кръв.

Аня беше единствената жена, която беше видяла през белезите му мъжа в него. В нейно присъствие той се чувстваше така, сякаш можеше да покори целия свят и не искаше да загуби това усещане. Най-великото преживяване в живота му беше да я държи в ръцете си. Нищо друго не можеше да се сравни с това. Нямаше нищо, което дори да наподобяваше това преживяване.

Лушън прокара пулсираща ръка по лицето си. Пулсираща? Да. Не беше заздравяла мигновено, а беше останала наранена. Кокалчетата му вече се оцветяваха в тъмносиньо и пурпурно.

Ти ще отслабваш – беше предупредил Кронос.

Лушън се засмя мрачно. Независимо какво щеше да направи, какъв път щеше да избере, той щеше да отслабва.

– Ще го намерим – каза Аня тихо.

Той се извъртя. Тя се бе облегнала на рамката на вратата като видение в бяло. Дебело бяло кожено палто, тесни бели панталони. Бели ботуши с обърната козина, които обгръщаха прекрасните ù крака. Светлата коса се стелеше по раменете и надолу по гърдите ù. Сърцето му прескочи един удар.

Аня държеше куп бели дрехи.

– Вече знаеш, че Кронос дойде при мен вчера. Е, прав беше. Заплаши ме и затова бях толкова зла с теб. Не исках той да разбере, че аз... че аз... – Тя преглътна.

– Обичам те, Аня – призна той пресипнало. – Обичам те и не мога, няма да те загубя. Разбираш ли?

Долната ù челюст увисна, а дрехите паднаха от ръцете ù.

– Лушън, аз... аз...

– Няма нужда да го казваш. Опознах те, Аня. Ти си дива и свободна и мисълта да обичаш мъж те ужасява.

Тя се загледа надолу към краката си. За първи път не се сгълча за това. Той беше доволен. Искаше тя да се чувства удобно да прави всичко с него, дори това.

– Чувствам към теб нещо, което не съм изпитвала към друг – каза тя тихо, – и съм щастлива, когато сме заедно. Защо иначе щях да стоя с теб, когато ти правеше всичко по силите си, за да се отървеш от мен? Но любов... – Тя преглътна отново и поклати глава. – Цял живот съм се опитвала да държа мъжете на разстояние. Ти някак успя да влезеш под кожата ми, но не мога да те обичам – последното беше казано измъчено.

– Знам. – Тя щеше да се чувства задължена да даде свободата си, ако признаеше, че го обича. Той нямаше да иска това от нея. Не сега.

– Справям се сама от много време – каза тя с отчаян смях, – а и двамата знаем колко много е това. Не мога да се оставя на грижите на някой друг.

– Знам – каза той отново.

– Просто... Знам, че не искам да те нараня. Аз... Трябва ми време да помисля.

Според Кронос Лушън нямаше много време. Скоро. Часовникът тиктака. Лушън щеше да търси Хидра, колкото и време да отнеме това. Ако не успееше да я намери, ако не успееше да вземе артефакта, нямаше да се бори със съдбата си, осъзна той. Честно казано, вече я беше приел. Не можеше да убие Аня и не можеше да позволи на Кронос да вземе ключа. Ако трябваше да умре, за да гарантира нейната безопасност, тогава щеше да умре.

Той обичаше Аня достатъчно, за да даде живота си за нейния. Без колебание и безусловно.

Не беше в състояние да даде живота си за Марая, но беше искал. Беше го желал през всичките тези дълги векове. Досега. Сега беше доволен, че е оцелял. Той живееше и умираше за Аня. Повече нямаше да съжалява за миналото, нямаше да прекара още едно хилядолетие в копнежи по нещо, което не можеше да има.

Щеше да се радва на Аня толкова дълго, колкото можеха да са заедно.

– Защо се чувствам виновна? – прошепна Аня и в гласа ù прозвуча срам. – Може би трябва да дам на Кронос ключа.

Имаше само един отговор. Тя го обичаше. Сърцето му се изпълни от радост и гордост. За него беше достатъчно да знае, че тя го обича, въпреки че не можеше да каже думите.

– Няма да му го даваш. Обещай ми! Обещай ми, че никога няма да го дадеш!

Сълзи изпълниха очите ù. Минаха минути в мълчание.

– Обещай ми, Аня! Дай ми това спокойствие!

Миглите ù бяха черни и гъсти и хвърляха ветрилообразни сенки под сините ù очи. Или може би заради страданието ù там се бяха появили сенки.

– Обещавам – каза тя накрая. После се засмя невесело. – Супер! Сега се чувствам още по-виновна.

Той се пресегна и прокара кичури от копринената ù коса между пръстите си.

– Не трябва да се чувстваш така.

– Тогава как трябва да се чувствам? – Тя подсмъркна.

– Ела тук! – каза той и подръпна нежно кичурите.

Когато тя тръгна напред, с насълзени очи погледна ръката му. Тя сграбчи китката му, обърна дланта и се намръщи.

– Ранен си.

– Малка драскотина, нищо повече.

Тя вдигна ръката му до устните си и нежно целуна раната.

– Горкото ми бебче. Не ми харесва да гледам как страдаш.

По ръката му се стрелнаха електрически искри. Горещи. „О, да, обичам тази жена.“ Той проследи сенките под очите ù с върха на пръста си и погледите им се срещнаха.

– С радост бих се оставил да бъда посечен на парчета, за да бъда обгрижен така.

– Мислиш ли, че той може да го направи? Мислиш ли, че ще отслабнат силите ти? – прошепна тя накъсано, въпреки че и двамата вече знаеха отговора. – Ти си толкова силен. Ти си толкова жизнен.

– Ще се справя – излъга той.

– Вероятно бих могла, не знам, да говоря с Кронос или нещо такова.

Той поклати глава непреклонно.

– Няма да правиш и това. Той може да направи нещата по-лоши.

Върху красивото ù лице се появи тъга, но тя замълча.

– Казах ти, ще намерим артефакта.

– Идвате ли? – извика Уилям, а раздразнението му беше явно.

– След минутка – извика Аня, без да откъсва поглед от Лушън. – Трябва да се облечеш. Не искаме да се превърнеш в ледена близалка, нали?

– Не отново.

През следващата секунда той се опита да запомни лицето ù, да я запечата в съзнанието си и да бележи всяка своя клетка с лика ù.

Тя погали бузата му, явно също нямаше желание да напусне стаята.

– Оставих нещата ти на пода – каза тя.

Той се усмихна.

– Знам. Видях те как пусна всичко. – Той я целуна нежно. – Ще се видим долу.

– Цветенце, аз...

– Не казвай нищо, скъпа! Ще намерим начин да се справим с това.

Една сълза най-после се изплъзна и се търкулна по бузата ù.

– Скъпа. Нарече ме скъпа. – И изчезна, без да му даде възможност да отговори.

Но той не смяташе, че е напуснала веднага, защото все още подушваше аромата на ягоди и усещаше погледът ù да го изгаря. После кожата над сърцето му изтръпна, сякаш тя беше нарисувала Х точно там.

* * *

Нацупеният Уилям беше отказал да позволи на Лушън да го пренесе. Вместо това ги беше отвел с хеликоптер до брега на Гренландия, където планини срещаха леда и много хора бяха умрели забравени и сами. Летящият смъртоносен капан не можеше да отиде по-нататък и Лушън беше доволен. Искаше да излезе. Въздухът беше толкова студен, че двигателят непрекъснато кашляше и заплашваше да замръзне.

Лушън можеше да се пренесе, преди да се размаже на земята, затова мисълта за разбиване не го тревожеше. Тревожеше го фактът, че не се контролира. Че стомахът му е в гърлото. Че последните спомени на Аня от него може да са как се превива на две и повръща. Това го тревожеше.

Едва не целуна покритата със сняг земя, когато най-накрая излезе.

Три АТV-та9 вече ги чакаха, заедно с раници с храна и вода. Уилям се беше погрижил за всичко, не че можеше да му се има доверие. Лушън оставаше нащрек и стоеше между воина и Аня през цялото време.

Качиха се на машините и усещането за липса на контрол у Лушън се смени с усещането за пустош и изолация. Обкръжаваше го океан от сняг. Красив, възхитителен до крайност, но смъртоносен. Така ли се беше чувствал демонът в кутията на Пандора? Само че вместо огромна белота, там не е имало нищо, освен вечен мрак?

– Можем да пренесем тези неща там, където ще са ни нужни – оплака се Аня и погледна към раницата зад себе си. Топлият ù дъх застина като завеса пред лицето ù. – Не разбирам защо трябва да ги влачим с нас и да ни пляскат по задниците всеки път, когато друсне?

– Съгласен съм – каза Лушън.

– Е, аз не съм – каза раздразнено Уилям. – И очевидно се нуждаете от мен, затова ще стане както аз преценя или няма да стане изобщо.

Аня му показа среден пръст. Лушън се усмихна при тази проява на дух. Тя му харесваше много повече такава, отколкото като съкрушената жена, която го беше оставила в стаята.

Вятърът беше леден и толкова остър и хапещ, че прерязваше чак до костите дори през термо облеклото, което той носеше. Вече имаше усещането, че навява лед направо във вените му.

– Трябва да се качим на най-високия връх – каза той на Уилям. Беше проверил гласовата си поща, преди да напусне къщата и без изобщо да се изненада откри, че е пропуснал обаждане от Торин, докато си бяха играли с Аня. Воинът беше оставил съобщение, в което казваше, че двамата с Ашлин са проучили района, но не са открили документирани срещи с Хидра или с друго чудовище. Твърде малко хора пътуваха насам, както изглежда. Торин беше посъветвал, че най-доброто място за търсене е най-опасният район. По-малко движение, по-привлекателно място за някое същество, което се опитва да се скрие.

– Тогава ето този – каза Уилям и посочи право напред. – И не се опитвайте да се пренасяте и да ме оставяте след вас! Няма да стигнете върха без мен, тъй като съм оставил малки подаръци за моите неканени гости по пътя. – Той замълча и кривна глава. – Всъщност, направо разкарайте пренасянето от умовете си! Точка. Може би трябваше да ви кажа по-рано, но ме вбесявате. Не мога да бъда пренасян никъде.

– Какво те кара да си толкова сигурен, че не можеш да бъдеш пренасян? – попита Лушън.

– Довери ми се! Опитът да бъда пренесен наранява всички замесени. Направих грешката да разтърся света на Хера, затова Зевс се погрижи никоя богиня да не може да ме пренесе на безопасно място. Ревнивите съпрузи са тъпи. После Хера откри, че разтърсвах света и на други богини и докато се осъзная, правех компания на Аня в пандиза. – Уилям нахлупи шлема върху главата си и им кимна да направят същото.

Лушън грабна шлема на Аня и го огледа внимателно, преди да ù позволи да го сложи. Тя му се усмихна тайно, преди да го направи. Ноздрите му, дробовете и гърдите му направо горяха от студа, когато закопча своя. Пукането от дишането на Аня внезапно изпълни ушите му. В шлема имаше вградени слушалки, осъзна той, за да могат да общуват, докато пътуват. Технологиите, създадени от хората, можеше да са благословия.

– Това е забавно – каза Аня.

Сякаш мъркаше право в ухото му и кръвта му най-после се сгорещи, стопявайки леда.

Уилям запали своето АТV и потегли. Лушън и Аня го последваха.

– Може би сега е моментът да ви кажа, че група мъже навлезе в полярния кръг преди около... о, три дни – каза Уилям в слушалките. – Съмнявам се да търсят мен.

Лушън нямаше нужда да вижда лицето му, за да разбере, че воинът се хили доволно.

– Откъде знаеш?

– Бяха хора. Не се забърквам с човешки жени.

– Може ли да са Ловци? – попита Аня. През маската Лушън виждаше, че очите ù бляскаха любопитно.

– Най-вероятно – каза Лушън. Как бяха разбрали, че трябва да дойдат тук, обаче? Преди да срещнат смъртта си в храма, Ловците се бяха оплаквали от липсата им на успех.

Вероятно Кронос някак ги подхранваше с информацията, която воините научаваха, мислеше Лушън. Очите му се присвиха от гняв. В това имаше логика и не вещаеше нищо хубаво за воините.

– Къде са те сега? – попита той.

– Може би са мъртви. – Сви рамене Уилям. – Може би на планината.

– Мислех, че наблюдаваш това място за ревниви съпрузи – каза Аня. – Трябва да знаеш.

– Може би са повредили камерите ми.

Може би, може би, може би.

Аня се наведе, Лушън се пресегна към нея, но тя запази равновесие, сграбчи шепа лед и го хвърли по Уилям, улучвайки го в гърба.

– Отношението ти е скапано. Това едва ли е начинът да си върнеш книгата.

Уилям продължаваше напред, без да отвръща, сякаш смяташе, че заслужава наказанието. От веригите и гумите на превозното му средство хвърчаха сняг и лед и видимостта им беше лоша. Стойката му беше скована, хищническа, сякаш очакваше да бъде нападнат всеки миг.

Нещо в тази ситуация беше ужасно сбъркано. Лушън само можеше да предполага какво. За съжаление нито едно от предположенията му не беше оптимистично.

* * *

Времето минаваше бавно, като се имаше предвид усещането за неотложност, което пулсираше в нея. Неотложност и болка. Задникът на Аня я болеше адски. Тежката чанта, закрепена на машината ù наистина я удряше, както беше предполагала. Богове, тя мразеше това. Мразеше да не знае кое е най-доброто, което можеше да направи, мразеше да не е в състояние да види цялата картина. Знаеше само, че Лушън е най-доброто нещо, което някога ù се беше случвало, че Уилям очевидно крие нещо и че тя е нещастна.

И ако... когато Лушън започнеше да отслабва („Заради мен“ – помисли тя виновно), нямаше да е в състояние да се бие с Хидра, дори да я намереха и щяха да се озоват в още по-голяма опасност. Толкова много ако. Но Аня не можеше да понесе мисълта Лушън да пострада. Той я обичаше. Беше го признал без срам, без колебание и наистина я обичаше. Нежност и радост бяха изпълнили признанието му и бяха стоплили душата и тялото ù. Той я обичаше такава, каквато е, а не каквато искаше да бъде.

Трябваше да открият Хидра, просто се налагаше. Някога мислеше да използва артефактите, за да се пазари за собствения си живот. Сега знаеше, че не би могла да причини това на Лушън. Вместо това щеше да ги използва, за да се пазари за неговия живот.

Кронос щеше да продължава да я гони, разбира се, защото никога нямаше да спре да желае ключа. Освен ако тя не го убиеше, което не беше лоша идея. Можеше да опита, помисли тя и сви устни. Все пак кой би могъл да се справи по-добре с убийството на краля на боговете от Анархия?

Лушън щеше да се ядоса, ако знаеше какво мисли тя. Нямаше да иска тя да се излага на опасност, независимо че го правеше за него. За тях. Но тя би предпочела да се сблъска с гнева му, отколкото да гледа как умира бавно и болезнено.

„Това започва да изглежда като любов.“

Тя изключи мисълта, преди да може да се задълбочи. Ако признаеше, че го обича, нямаше да може да устои да прави любов с него. Вече беше склонна да му се отдаде. Независимо от последствията. Но ако му се отдаде и той умре, тя щеше да бъде обзета от вечна скръб и щеше да е обвързана с мъртъв мъж. И дори Всеотварящият ключ не би могъл да разкъса тази връзка.

Стомахът ù се сви. Тялото ù се вцепени. Не. Не, не, не. Никога. „Той няма да умре. Не мисли така! Ти ще направиш всичко по силите си, за да го спасиш.“ Освен това тя подозираше, че и така ще бъде погълната от вечна скръб.

Искаше да се пресегне и да го хване за ръка. Искаше да скочи от своето АТV на неговото и да се сгуши в скута му, да почувства ръцете му около себе си, да я прегръща силно. Но не го направи. Моментът не беше подходящ. Залозите бяха твърде високи.

По-късно, обеща си тя.

Докато продължаваха през снега, тя не намери следа от човешко нашествие. Нито следи от стъпки, нито от гуми. Може би Ловците вече се бяха върнали. Можеше да се надява все пак. Не ги искаше близо до Лушън.

– Опънати жици напред – внезапно предупреди Уилям. – Следвайте ме и не се отклонявайте!

Тя и Лушън намалиха скоростта и се подредиха зад него в права линия. Аня беше по средата, а Лушън застана отзад. Нейният защитник.

– Откъде знаеш? – попита тя.

– Аз ги сложих там – промърмори той. – Един мъж трябва да се защитава, когато смъртните постоянно се опитват да се доберат до него.

Може би Ловците не се бяха върнали. Може би бяха убити.

– Някакви други малки скъпоценности, които да ни очакват?

– О, да – каза Уилям, но не навлезе в подробности.

– Например? – попита Лушън.

Аня усещаше напрежението в гласа му. „Той се тревожи за мен, сладурчето.“ Отново ù се прииска да скочи в скута му.

– Бомби, отровни плодчета, ледени пещери – каза Уилям. – Нали знаеш? Всички неща от нискобюджетните филми.

– Супер – каза Аня. Но усмивката ù при мисълта за всички тези пакости избледня, когато ù хрумна нова мисъл. „Ами ако Ловците са заложили капан за нас?“

СЕДЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

На Ловците попаднаха три дни по-късно, насред планината.

Лушън трябваше да е щастлив от това. Нямаше нещо, което да му харесва повече от това да убива тези заблудени фанатици. Е, освен Аня. Той харесваше нея повече дори от добрия бой. Но този път не беше щастлив. Не беше развълнуван изобщо.

Беше слаб и само отслабваше още повече.

В момента не беше сигурен, че може да се бие с мишка и да победи, още по-малко с решителен Ловец.

Знаеше, че това ще се случи, но не очакваше да е толкова бързо. Ако дните не бяха толкова коварни, а нощите толкова студени, може би силите му щяха да се запазят по-дълго. Но предишния ден трябваше да изоставят превозните си средства, защото наклонът беше твърде стръмен. Сега разчитаха на шипове за лед и се катереха с часове, като почиваха само когато беше крайно необходимо. Хранеха се веднъж на ден. Нямаха нужда от повече. Консервирана супа, едва стоплена. Аня можеше да се пренася, но Лушън предполагаше, че не иска да го оставя.

Всяка вечер той, Аня и Уилям спираха и вдигаха лагер, Аня създаваше огън и тримата се сгушваха заедно в палатката, за да се топлят. Той не спеше, а стоеше буден, за да пази Аня, кътайки в ума си всеки миг, в който бяха заедно. След като усещането за смъртност вече пълзеше към него, той не искаше да пропусне и една секунда. Обичаше да я държи близо до себе си и да се наслаждава на ягодовия ù аромат.

И двамата Уилям (лошо) и Аня (добре) изглежда се справяха добре, а той вече едва можеше да носи раницата си. Трепереше постоянно и дори беше паднал по очи няколко пъти.

Като сега.

Аня внезапно се озова до него и го хвана с ръце, за да бъде стабилен.

– Всичко ще се оправи, щом стигнем до върха – каза тя. – Ще видиш.

Разтърси го унижение. Беше толкова слаб, че вече не можеше да се пренася. Демонът се беше опитал да го издърпа в духовния свят няколко пъти, но без резултат и сега непрестанно протестираше в главата му, дращеше по вратите на съзнанието му и го подлудяваше.

Смърт не можеше да го напусне и да отпътува при душите сам, защото мъж и дух бяха свързани и не можеха да оцелеят разделени. Е, Смърт можеше да оцелее, но не успешно и не без ужасяващи последствия, както Лушън се беше опитал да каже на Кронос.

Върхът на ботуша на Лушън закачи парче лед и той отново се препъна. Аня го хвана и той успя да се изправи. Проклятие! Кронос не беше преувеличил. С тази скорост Лушън щеше да е мъртъв до седмица.

– Може би трябва да го оставим тук и да продължим сами – предложи Уилям.

– Не! – извикаха двамата с Аня в унисон. Той не искаше Аня да отиде без него. Все още не се доверяваше на Уилям.

– Бавиш ни, Смърт – каза Уилям решително. – Готов съм да се върна у дома при моите кръвосмучещи и книгата ми.

Смърт, беше казал воинът. Нито той, нито Аня бяха казвали на Уилям, че Лушън е обладан от духа на Смърт, само че Смърт преследва Аня. Тогава кой му беше казал?

– Остави го на мира! – сопна се Аня. Тя спря и принуди Уилям да направи същото. Загледа го свирепо и се впусна в тирада как Уилям се нуждаел от маша за коса, навряна в задника му и включена на най-високата степен.

Лушън подозираше, че тя го прави, за да му даде време да си почине. Опитвайки се да си поеме въздух, той се подпря на ледената стена на планинския ръб. Това, което най-много мразеше в слабостта си, беше неспособността му да защити своята жена. Той...

Видя стъпки, осъзна той и се намръщи.

Цялото му тяло се напрегна.

– Аня, замълчи!

Тя се обърна рязко към него и очите ù бяха потъмнели от изненада. Не ù беше говорил така от дни. Беше нежен с нея и се държеше така, сякаш тя беше безценно съкровище. И тя беше такава. Но безопасността ù беше на първо място пред чувствата ù.

– Нали не ми каза току-що да...

– Ловци – каза той и посочи земята. Извади кама от колана си.

И двамата с Уилям се приближиха до него и се загледаха надолу.

– Стъпките свършват в тази стена. – Аня се намръщи и натисна леда. – Няма стъпки, които да водят встрани. Странно. Дори невъзможно.

– Не се предполагаше да стигат толкова далеч – каза Уилям също намръщен.

Лушън извади още една кама, този път от ботуша. Едва не я изпусна, толкова тежка изглеждаше.

– Трябва да има врата, която води вътре – промърмори Аня, наведе се и започна да опипва за прорези с облечените си с ръкавици ръце.

Харесваше му, че тя не бягаше от опасностите, а се втурваше да ги отстрани. Но това също го плашеше. Тази жена трябваше да бъде глезена. Боготворена. Защитавана. Не трябваше да се бори за нищо – каквото ù да поискаше, трябваше да ù се дава с готовност.

– Намерих! – Тя се усмихна, притисна кристалната скала в средата отляво и ледената стена се плъзна, разкривайки затъмнен проход.

– Как е възможно това да се е случило без моето знание? – Уилям клатеше глава. – Знаех, че хората пътуват в полярния кръг, но ги гледах как умират. Нали? Как са могли да си направят шибан лагер сами? – Сребърни, тризъби ножове се плъзнаха от ръкавите на палтото му и той ги стисна яростно. – Не знам колко има тук, но ще ги убия всичките. Намеренията им не са чисти. Може да са били наети да ме очистят.

– Твоята свирепост е малко закъсняла – каза Аня. – Трябва да признаеш, че идеята да дойдем тук беше добра и нямаше да го направиш, ако не бях откраднала книгата. Можеш да ми благодариш с рози.

Уилям изсумтя.

– Както и да е, по дяволите.

Тя погледна загрижено Лушън.

– Защо не чакаш тук, Цветенце, и не се погрижиш никой да не се промъкне вътре? Ще се върнем след малко и...

Лушън изръмжа. Унижението му се усили. Това, че тя имаше толкова малко доверие в способността му... Не. Знаеше, че не е вярно. Тя се тревожеше за него. Виждаше слабостта му и не искаше той да пострада повече.

Той знаеше, че е немощен, но искаше тя да осъзнае, че никога не би допуснал нещо да ù се случи. Независимо от състоянието на тялото му.

Просто трябваше да ù покаже.

– Влизам вътре – каза той решително.

– Лушън, ти си...

– Добре. Аз съм добре. – Той смъкна бялата шапка от главата си и я хвърли на земята. Не искаше нищо да пречи на слуха или на зрението му. – Ще влезем с Уилям начело – каза той, поемайки командването, – ти в средата, а аз отзад. – Така тя щеше да има щит отпред и отзад.

За миг изглеждаше, че тя ще спори. После стисна устни и кимна.

– Добре.

– Имаш ли пистолет? – попита я той.

– Само няколко ками. – Три от които вече стискаше, забеляза той гордо. Не беше видял да ги вади.

– Добре. Това е добре.

– Да вървим! – каза Уилям нетърпеливо. – Колкото повече се бавим тук, толкова повече време им даваме да се подготвят. – Той мина покрай тях и влезе в тъмната уста на пещерата, а в погледа му се четеше решителност.

Аня лепна бърза целувка на устните на Лушън и тръгна напред. Той беше точно зад нея. Очите му бързо свикнаха и той видя, че ледените стени са били намазани с кал, за по-мрачен ефект. Не капеше вода – беше твърде студено и всяка течност щеше да се превърне в лед, преди да стигне до дъното, но той чу мразовитото свистене на вятър.

Вятър? Той наостри уши. Не, не беше вятър, реши той миг по-късно. Беше шумът на гласове.

– ...далеч от намирането ù, а търсим от дни – заяви мъжки глас.

– Старецът каза, че е тук.

Старец... митологът?

– Близо сме. Усещам го – каза друг глас. Този звучеше по-сурово, по-решително.

– Ще умрем тук, ако стоим още много. – Още един глас.

Така. Имаше поне трима Ловци.

– Не можем да се откажем. – Четвърти и дотук най-гневен от групата. – Демоните трябва да бъдат унищожени. Вижте какво направиха с хората в Будапеща! Тази зараза уби стотици, включително много от нашите.

– Другите научили ли са нещо от затворника?

„Затворник?“ Лушън се намръщи. Кого бяха хванали? Повелител? Или други хора?

– Нищичко.

Гласовете приближаваха. Ставаха по-силни. Мракът отстъпваше на светлина, когато калта изтъня. Лушън стисна камите по-здраво.

– Проклятие! – извика някой. – Ами ако тази Хидра е само мит? Ако глупавата реликва не съществува? Ако тук няма нищо и сме изминали целия път до това прокълнато място без причина?

– Не говори така!

Уилям спря на един завой и вдигна ръка. Аня също спря, но ботушите на Лушън се плъзнаха по леда и изгубил равновесие, той едва не налетя върху нея. Аня се пресегна назад и тихо стисна бедрата му с ръце, ножовете ù се притиснаха в него, но без да го порежат и успя да го задържи прав и на място.

Бузите му пламнаха от още унижение. И, което не беше изненада – от възбуда. Когато и да го докоснеше тя, където и да бяха, каквато и опасност да беше наблизо, той усещаше тези електрически тръпки. Чувстваше се стоплен. Чувстваше се жив.

– Клетката на принудата е тук – каза нов глас. – Трябва да е тук.

„Клетката на принудата.“ Думите отекнаха в ума му, последвани бързо от друга – поробва. При руините митологът му беше казал, че клетката може да пороби този, който е затворен в нея.

Аня му хвърли развълнуван поглед през рамо. „Близо сме!“ – промълви.

Той кимна и погледна към Уилям, който се мръщеше.

– Ако може да се вярва на митолозите, не можем да стигнем до кутията, ако не притежаваме всичките четири артефакта – каза един от Ловците. – Това означава, че няма да напуснем полярния кръг, докато не намерим проклетата клетка.

Уилям вдигна един пръст.

Лушън не беше сигурен дали означава „стой“ или „нападаме на три“. Беше се бил единствено рамо до рамо със своите приятели воини, а с тях бяха заедно толкова дълго, че обикновено усещаха намеренията си.

Когато безсмъртният вдигна втори пръст, Лушън получи отговора си. Очевидно Уилям не харесваше, когато хората нахълтваха на негова „територия“. Лушън пое дълбоко въздух. Едва успяваше да се удържи да не дръпне Аня зад себе си. Тя щеше да му се обиди, ако я задържеше. Още повече, че тя можеше да се защити срещу... ами срещу всеки. Беше го доказала много пъти.

Воинът в него (по дяволите, демонът в него) разпознаваше уменията ù. И двамата бяха горди. Но любовникът в него не можеше да спре да се страхува.

Три!

Уилям се наклони напред с вдигнати ножове. Аня беше точно зад него. Коленете на Лушън едва не поддадоха, когато забърза след нея. Тя можеше да се погрижи за себе си, да, но той все още беше нейният мъж и щеше да направи каквото може.

Оглушителен рев отекна от Уилям и Ловците скочиха на крака. В центъра ледът изпука. Последва вик на ужас и гняв, че са били открити. Общо осем души, преброи Лушън, докато тичаха напред.

Уилям бързо намушка трима един след друг с плавни движения като смъртоносен танц, а ножовете му сечаха напред, назад и настрани с изящество. Аня ликвидира двама като се пренесе до единия, сряза гърлото му, а после се пренесе до другия, преди той да разбере какво става.

Покрай рамото на Лушън профуча куршум, достатъчно близо, за да забърше кожата му. Мястото беше ограничено и Лушън блокираше единствения изход. Когато двама затичаха към него с вик „Демон!“ и с явното намерение да го повалят и да избягат, той се завъртя и намушка, а после пак се завъртя и намушка. И двамата Ловци се сринаха на земята в локви кръв.

Някой успя да пусне още един изстрел и този път куршумът не просто го забърса, а се заби в стомаха му. Лушън не падна, въпреки болката. Не отстъпи. Заради Аня.

В центъра на помещението гореше огън, припукваше и излъчваше възхитителна топлина. Един от Ловците грабна горяща главня и замахна към Аня. Тя отскочи, но не преди пламъкът да оближе палтото ù, изгаряйки тъканта и вероятно и нежната ù кожа.

Тя изкрещя от ярост.

Пред погледа на Лушън падна червена мъгла и една дума изпълни ума му: „Убий!“ Той скочи напред, вече без да чувства болката в стомаха си. „Убий! Убий!“ В следващия миг държеше врата на човека в ръцете си, без да се интересува, че човекът го удря или че пламъците ближат дрехите и плътта му.

Лушън завъртя с всички сили.

Костите се счупиха и мъжът застина. Пращящата цепеница падна от внезапно отпуснатите ръце на Ловеца, но огънят продължаваше да облизва Лушън. Той искаше да убие човека отново. Дори пусна тялото и заби камата си в сърцето на мъжа отново и отново.

– Моя! – изръмжа той. – Няма да докосваш това, което е мое!

„Още! Убий още!“ Той се обърна към другите Ловци... и видя, че не са останали. Бяха мъртви, всички. Лушън дишаше тежко, когато погледът му падна на Уилям, който беше покрит с кръв и се беше навел над едно от телата, за да го претърси. „Убий, убий, убий!“

– Лушън, ти гориш!

Гласът на Аня си проби път към съзнанието му, демонът отстъпи и Лушън се успокои. Тя беше добре. Невредима. Жива. Той пое въздух, вече спокоен, и усети как нежните ù ръце започнаха да го тупат по раменете, за да загасят пламъците.

– Тук съм, бебче. Тук съм.

Слабостта отново го връхлетя и коленете му поддадоха. Той падна на земята и студът се просмука в него.

– Ще се оправиш, любовнико – продължаваше да го успокоява тя. – Ще се оправиш. Кажи го! Кажи ми, че ще се оправиш!

– Да. – Той усещаше изгарянето вътре в себе си. Беше се чувствал така преди, когато се беше подпалил от скръб по Марая. Тогава беше плакал, сега се усмихна. Аня беше с него. Пред очите му причерня. Червената мъгла беше изчезнала напълно.

– Лушън!

„Аня.“ Неговата сладка Аня. Той осъзна, че няма нужда да се страхува от нрава си с нея. Можеше напълно да се отпусне. Найната близост винаги успяваше да успокои демона и собствените му мрачни мисли така, както никой друг не беше успявал.

– Затвори очи, бебче! Аз ще се погрижа за всичко.

Клепачите му се подчиниха по собствена воля. „Остани буден! Не оставяй Аня сама с Уилям!“

– Спи!

Той не можа да не се подчини.

* * *

Аня гледаше втренчено Лушън, докато той спеше.

– Той може дори да не изкара останалата част от нощта – каза Уилям с равнодушно свиване на раменете, без да спира да претърсва телата на Ловците. Аня не знаеше какво търси той.

Тя едва не се пренесе до него, за да го намушка. Само желанието ù да е до Лушън я задържа на място и спаси живота на Уилям.

– Не говори така! Той ще се оправи.

– Какво му има все пак? Не трябва ли да е безсмъртен? Всеки път, щом го погледна, той е все по-слаб.

– Шибаният Кронос го прокле.

„Заслужавам бавна и болезнена смърт, задето позволих нещата да стигнат до тази точка. Аз, а не Лушън.“ Не искаше да го вижда в такова състояние.

– Защо?

– Кралят на боговете е копеле. Затова.

Уилям погледна от нея към спящия Лушън, от Лушън към нея.

– Е, ако бях на твое място, щях да ида при Големия и да се моля. Иначе твоят мъж ще гушне букета завинаги.

– Казах ти да не говориш така – сопна се тя. Загледа се към Лушън и си спомни как беше скочил в нейна защита. Само защото тя беше изгорена. Изгаряне, което дори не беше достигнало до кожата ù. Сърцето ù прескочи един удар. Той беше скочил заради нея, а тя го оставяше да страда за това.

Дишането му беше затруднено, а кожата му овъглена. „Каква жена съм аз?“ Жалка, ето каква. Незаслужаваща този мъж и безценната му любов. Но дори така тя не можеше да живее без него.

„Обичам го.“

Ето. Най-после го беше признала. Той беше всичко за нея и тя не можеше да си представи дори един миг без него. Той беше радост и страст. Беше сложен и почтен, сладък и нежен и това, което винаги ù беше липсвало.

Щеше да даде на Кронос ключа още там, но знаеше, че ще изгуби Лушън, ако го направи. Нямаше да го помни, а тя се нуждаеше от спомена за него. Той беше повече част от нея, отколкото ключът.

Тя щеше да се люби с него. Доброволно. Без колебания. Очите ù се разшириха, когато го осъзна. Да. Точно това щеше да направи. Може би свързването с него щеше да му даде част от нейните сили, когато се слееха телом и духом. Дори най-малката възможност за това засенчваше страха ù от проклятието.

Точно сега Лушън беше в безсъзнание, покрит с кръв и рани, а кожата му беше ужасно почерняла. Един от Ловците беше успял да го посече над лакътя и да го простреля в стомаха. Нито една от раните не заздравяваше. И от двете върху леда капеше кръв.

– Ще го върна в къщата ти – каза тя на Уилям. – Търсенето на Хидра ще трябва да почака, докато не се погрижа за раните му.

– По дяволите, не. – Воинът скочи на крака и ù се намръщи. – Вече не си добре дошла в дома ми.

– Ще трябва да намериш начин да се пренесеш там и да ме извлечеш навън, защото отивам със или без твоето разрешени.

– Ще си отмъстя.

– Не забравяй у кого е книгата ти и че без да се церемоня, ще я хвърля в един хубаво разпален огън! – предупреди го тя и легна до Лушън. Обви ръце около него, за да го държи колкото може по-близо.

– Сякаш бих забравил – оплака се Уилям. – Добре. Върви в къщата ми! Вампирките ще погледнат веднъж раните му и ще си направят вечеря от него. Или може би аз ще намеря Хидра, докато ви няма. Може да я подкупя да те изяде и да изплюе костите ти.

– Само за това ще откъсна десет страници от книгата, преди да ти я върна.

Аня пренесе все още спящия Лушън в топлата стая, която бяха делили само преди няколко дни, обърна го по гръб и започна да реже дрехите от нараненото му тяло.

ОСЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

Парис се взираше в тапицираната бяла стена със замъглен поглед и блуждаещ ум. Знаеше, че е би съблечен и завързан за друга маса. Знаеше, че не е правил секс от дни. Но вече дори нямаше сила да повдигне главата си. Беше мушкан и дупчен, и Ловците дори бяха довели блондинка, която да го възбуди, за да могат да наблюдават как действа демонът, но той не беше успял да се възбуди от нея.

Това се беше случило веднъж преди.

Много отдавна, непосредствено след като беше обладан, той беше достигнал до такава точка на отчаяние. Беше стигнал до такава точка на слабост. Твърде груб за която ù да е смъртна жена, той беше принуден да приеме първият, склонен да го чука.

Беше се заклел никога повече да не допусне това да се случи.

Не искаше мъж Ловец да му дава сила. Можеше да мисли единствено за брюнетката с луничките. Сиена. Най-накрая си беше спомнил името ù и то сега беше запечатано в мозъка му. Ако не можеше да я има, просто искаше да умре. По някакъв начин и по причини, които той не разбираше (или може би не искаше да разбере), тя беше омаяла демона.

Друга нямаше да свърши работа.

Защо? Малката Сиена го беше излъгала и предала, беше го упоила и заключила, а той все още искаше да я чука. Искаше я влажна за него и само за него. Искаше устните ù да крещят името му и насладата да озари лицето ù.

След това той искаше демонът да я пороби, да я подлуди от желание по него до такава степен, че тя да прави всичко, което Парис поиска. Да го следва, където и да отиде. Дори да го моли за още едно докосване. Той щеше да ù откаже, разбира се, неспособен да я обладае отново. И така тя щеше да страда от желанието си, а той щеше да се смее.

Можеше дори да чука друга жена пред нея.

Самата мисъл го накара да се усмихне. Парис искаше тя да страда така, както той страдаше сега. Никога не беше желал или мразил жена повече, а двете чувства само растяха с всеки миг, който той прекарваше в тази тапицирана стая.

За да изпълни тази мечта, той трябваше само да убеди Ловците да му я пратят. Как обаче? Отговорът изглежда не беше по силите му.

– Какво да правим с него сега? – попита някой.

Парис затвори очи. Клепачите му бяха толкова натежали, че вече не можеше да ги държи отворени. В стаята имаше парад от лекари, но на него вече не му пукаше кой влиза и излиза.

– С тази скорост ще е мъртъв след няколко дни. Тогава няма да ни е от полза, а демонът ще избяга от него, за да тероризира света. Тази грешка вече беше правена веднъж. Не можем да позволим да се повтори. Не се знае какви бедствия би причинил Безразборност. Изнасилвания, край на всеки брак по света, вълна от полово предавани болести и забременявания сред тийнейджърките.

– Ако не друго, трябва да го опазим жив, докато не разберем как да удържим демона.

Пауза. После въздишка.

– Сиена е единствената, с която е говорил, и единствената, на която откликва по някакъв начин.

Образът на Сиена се появи в ума му. Миша коса, обикновени черти. Бледа кожа с лунички. Тяло, толкова слабо, че едва имаше гърди. Членът му обаче потрепна и показа първи признаци на живот от дни насам. Нежни ръце... меки устни... по цялото му тяло...

– Видя ли това? – отбеляза един от мъжете. – Сиена.

Членът му отново помръдна.

– Доведи я! Веднага!

– Сигурен ли си? Тя е...

– Доведи я!

Внезапно отекнаха стъпки. Плъзна се врата.

Щяха ли да му доведат Сиена? Ще я накарат да го поеме с уста или да бъде обладана от него? Все едно. Той почти се усмихна. Не трябваше да казва нищо. Те просто му даваха това, което иска, опаковано като подарък с панделка отгоре. Вероятно беше използвал своя дар да проектира мислите си, за да докосне умовете им, но не беше разбрал. Вероятно желанието му за нея беше прекалено силно.

Тя наистина ли щеше да го направи, или щеше да откаже?

Не, нямаше да откаже, помисли той и силно вълнение премина през изтощеното му тяло. Нямаше да ù позволи. Каквото и да трябваше да направи или каже, тя щеше да бъде негова.

След това щеше да избяга. И щеше да я вземе със себе си. До този момент никога не си беше падал по отмъщението. Той обичаше жените. Те бяха кръвта на живота му. Но за Сиена щеше да направи изключение. Щеше. Мрак покри ума му и прекъсна мислите му.

Сигурно беше заспал, защото следващото, което осъзна, беше, че топли пръсти се движат по гърдите му, разпръсвайки в тялото му електрически тръпки.

– Здравей, Парис! – чу той и самите думи предложиха повече удоволствие и повече сила, отколкото беше усещал от дни.

Той не знаеше колко време е минало. Знаеше само, че когато отвори очи, Сиена се беше надвесила над него и пъстрите ù очи го гледаха несигурно. Беше свалила очилата си. Стаята беше слабо осветена, не ярка, както обикновено и обгръщаше Сиена в сенки.

Но той виждаше, че тя е облечена точно като преди – торбести, сиви дрехи и косата ù беше опъната назад в стегнат кок. Когато дръпна ръката си от него, тя излъчваше уязвимост, която той искаше да използва.

Тя стисна пръсти в очевиден признак на нервност.

– Дошла си да ме задоволиш, така ли? – подигра ù се той, преди да може да се спре.

Бузите ù порозовяха и тя погледна настрани.

– Ако предпочиташ някоя друга, мога да си тръгна.

– Ще свършиш работа – каза той и дъхът ù спря. Надяваше се думите му да я засегнат. Надяваше се да я боли много, много време. – Осъзнаваш ли, че това те прави тяхна курва? Да се чукаш с някой заради приятелите си, за кауза, за пари дори, след като съм сигурен, че си на заплата при тях.

„Млъкни! Не я отблъсквай!“

Устните ù изтъняха, когато тя отново го погледна и каквото и да беше видяла на лицето му, накара вече бледата ù кожа да стане още по-бяла. Тя отново сведе поглед. Но този път започна да се отдръпва назад.

– Нямаше да дойда, ако не бях привлечена от теб.

– Ловец, привлечен от Повелител. Колко тъжно за теб!

Настъпи тежка пауза.

„Просто млъкни, по дяволите! Преди да я накараш да си тръгне. Нуждаеш се от тялото ù, не от гнева ù. Още не.“

– Съжалявам – насили се той да каже, – Сиена.

Устните ù се разтвориха от шок и тя ахна. Вдигна поглед към него и остана.

– Знаеш името ми?

– Разбира се. Също като теб и аз съм привлечен. – Въпреки всичко – тъжно, но това не беше лъжа. Глупав демон.

Тя трепереше, но се доближи до него. В пъстрите ù очи имаше истинско желание точно като първия път, когато я беше видял. Парис усещаше как членът му се втвърдява и се надига за нея. Все още малко отмъстителен, той се опита да го спре. Ситуацията беше опасна, но той искаше да накара Сиена да се понапрегне.

Сиена стигна до леглото му, спря и облиза устните си.

– Развържи ме! – каза той с дрезгав глас.

– Казаха ми да не го правя – отвърна тя тихо.

– Гледат ли?

Тя поклати глава.

– Помолих ги да изключат камерите и те се съгласиха.

Тя беше толкова наивна, отново помисли той. Едва не извъртя очи. Нямаше начин Ловците доброволно да се откажат от възможността да наблюдават такъв като него в действие. Те гледаха. Не му харесваше мисълта да видят как Сиена го задоволява, но щеше да се примири.

– Тогава ме развържи. Те няма да разберат.

– Аз... не мога.

Е, струваше си да опита.

– И какво чакаш, Сиена? Да довършим това, което започнахме в кафенето!

* * *

Рейес не се нуждаеше от местоположението на Аерон. Труповете оставяха диря. Смърт и разрушение придружаваха Ярост, където и да пътуваше. Това натъжаваше Рейес, защото знаеше, че ако Аерон беше с ума си, щеше да е отвратен от себе си.

„Както съм аз от себе си.“

С години Рейес чувстваше морален срив – мразеше се за нещата, които се налагаше да прави, за да усмири демона си. Убийство на невинни, мъчения, унищожаване на цели градове. Но това беше най-лошото – да преследва приятел, когото обичаше като брат. Мъж, който някога му беше помогнал да контролира чудовището в себе си. Защото... Рейес преглътна насъбралата се жлъч. Защото беше решил да убие обсебения воин.

„Аз съм повече демон, отколкото мъж, щом мога да планирам такова деяние“ – помисли той мрачно, но не промени намерението си. Той знаеше, че ще стигне до това да избира между Аерон и Даника. Винаги беше смятал, че ще избере приятеля си. Сега, когато беше дошло време да вземе решение, знаеше, че това е лъжа.

Не можеше да понесе мисълта Даника да пострада. Тя беше единственото нещо на света, което му носеше удоволствие, въпреки че никога не я беше докосвал. Той не я заслужаваше. Тя вероятно и без това не би го искала, но той щеше да я спаси.

„Побързай! Намери я, стигни до нея!“

„Как?“ – едва не извика той. Рейес беше в САЩ, в Ню Йорк по-точно, а сигналът на Аерон пиукаше от телефона му, сякаш воинът летеше пред него. Но Рейес не го виждаше, нито чуваше. Нямаше пляскане на крила, нито животински рев.

През целия ден новинарските станции пускаха печални истории за необясними и жестоки убийства, за тела, обезобразени от нокти и зъби, които не принадлежаха на човек. Сега Рейес стоеше на многолюдната улица, зад него свиреха клаксони и хората се тълпяха на тротоара до него.

Дали Аерон я беше намерил вече? Дали най-после не спеше отпуснат и успокоен, след месец постоянна жажда за кръв?

Рейес едва устоя на порива да сграбчи някой смъртен, да го разтърси, да настоява и да реве.

Внезапно от нощното небе падна тяло и се размаза на земята пред него. Мъж. Човек. Окървавен. Мъртъв. Няколко души ахнаха. Някои изкрещяха. Напрегнат, Рейес вдигна поглед към небето. Най-после зърна Аерон, който се хилеше надолу към него присмехулно, а крилата му пляскаха ожесточено към точно определена сграда.

Рейес закова поглед върху приятеля си – върху мишената си – и се задвижи.

* * *

„Притежавам ли нужното, за да убия?“

Даника Форд се взираше в нащърбеното огледало в банята. Някога се смяташе за артистка, за художничка на (предимно) красиви неща. Всичко, което погледнеше, беше подходящо за изкуството ù. Хора – жест с ръка, елегантата извивка на гръб. Животни – гъвкавост и грация. Цветя – нежни венчелистчета и чувствени цветове.

Сега смяташе себе си за боец. За човек, който оцелява.

И (тя преглътна) за убиец.

Трябваше да бъде.

Само преди малко повече от месец беше отвлечена, докато беше на почивка в Будапеща и беше държана като заложник от шестима гиганти, които искаха да я убият. Те обаче не я бяха убили. Дори не я бяха наранили, но тя никога не се беше чувствала толкова безпомощна, толкова лишена от контрол и толкова отчаяна. И нямаше да позволи повече да се чувства така.

Никога.

Гигантите отново бяха тръгнали след нея, тя го знаеше. Ето защо сменяше мястото си на всеки няколко дни. Независимо къде беше обаче, тя намираше някой да я обучава на самоотбрана. Също така тренираше с ножове, с пистолети и с всичко, до което можеше да се добере.

Днес най-новият ù инструктор я беше повалил по задник и ù беше казал, че ù липсва инстинктът на убиец, необходим, за да оцелее в ситуация на живот и смърт.

Сега по бузите ù се търкаляха горещи сълзи и тя заби юмрук в стъклото. То потрепери, но не се счупи. „Толкова ли съм хилава?“ Може би инструктурът ù беше прав. А той не знаеше дори половината. Един от похитителите ù – Рейес – все още тормозеше сънищата ù. Тя не желаеше да го рани. Той беше мургав и чувствен мъж и тя искаше да го целуне, искаше най-после да го прегърне, да усети силните му ръце около себе си.

Сънуваше го всяка нощ.

– Аз съм болна жена.

Отиде до малката си стая под наем, падна на матрака и взе предплатения си мобилен телефон. Някога живееше в хубав, нормален за средната класа апартамент, беше доволна и се чувстваше удобно. Сега се местеше от бараки в мотели, в кашони и в коли, бедна и ужасена, постоянно озъртаща се.

Нуждаеше се от някакво уверение, от някакво спокойствие, от нещо, затова набра номера на майка си. Цялото ù семейство се криеше (четирите жени се бяха разделили, за да затруднят търсенето на мъжете), но оставяха новите си номера на приятели и се стараеха да говорят всеки ден.

Майка ù вдигна на третото позвъняване с хлипане, което моментално надигна жлъч в гърлото на Даника.

– Какво има? – изстреля тя.

– Баба ти... тя е... тя е... О, Господи, бебче.

Беше мъртва. Баба ù беше мъртва.

– Убита? – успя да попита.

– Не знам. Не мога да я намеря. Не съм я чувала. Изглежда е изчезнала завинаги. Толкова се тревожех за теб. – Майка ù плачеше и хълцаше.

Даника щеше да се срине, ако беше права. Обзе я гняв, дори пред очите ù причерня. Гняв и някакво странно изтръпване, сякаш се намираше в някакъв сън и трябваше само да се събуди, за да разбере, че всичко е наред.

– Трябва да се скриеш, бебче. Не мога да загубя и теб.

В съседната стая се пръсна стъкло.

Даника ахна, внезапно изтръгната от този вкочаняващ гняв и сърцето ù пропусна удар болезнено.

– Какво става? – попита майка ù.

– Мисля, че ме намериха – прошепна тя разтреперана. – Крий се, мамо! Където и да си, бягай и се скрий! Обичам те. – Борейки се с причинената от страха парализа, тя пусна телефона и се изправи на вкочанените си крака. О, Боже! Баба ù най-вероятно беше мъртва, а сега бяха открили и нея. Без оръжия. „Знаеше, че не трябваше да ги оставяш. Мисли, мисли!“ С разтреперани крака и разбунтуван стомах тя се върна бързо в банята и грабна бръснача, който държеше на мивката.

През отворената врата видя висок мускулест мъж да крачи по коридора, а крилата му дращеха по стените като нокти по черна дъска. Даника едва не припадна. Аерон. Аерон я беше намерил. Тя го помнеше добре. Свирепите му татуировки, пронизващия поглед. Ако Рейес витаеше в сънищата ù, то Аерон въплътяваше кошмарите ù. Той не беше човек, можеше да лети като дракон от митовете и беше свиреп и смъртоносен като всеки воин от легендите.

Той спря пред вратата на банята и подуши въздуха. Кръв беше опръскала лицето и ръцете му. Кръвта на баба ù?

„Направи нещо!“ Даника шокира себе си като скочи към него с насочен към гърлото му бръснач. „Нямам инстинкт на убиец ли?“ Тя замахна към югуларната му вена. Ако не успееше да го убие, той щеше да е свободен да нападне майка ù и сестра ù, а това беше нещо, което тя нямаше да позволи. Контакт. От раната моментално бликна свежа кръв.

Той не падна. Той не падна, мамка му!

Обърна се към нея, стисна врата си и изръмжа. Очите му блестяха с червен огън, а зъбите му бяха издължени и щракаха към нея.

Тя вдигна бръснача, от който сега капеше кръв.

– Искаш ли още? Копеле! – изкрещя тя. – Ела и си вземи!

– Убий! – изрева той. Сграбчи косата ù и я дръпна напред.

Носът ù се заби в гърдите му. В гърлото ù набъбна писък, но тя бързо го потуши. „Първо правило в битката – остани спокойна!“

Тя позволи на краката си да се отпуснат и той изгуби захват върху косата ù, отскубвайки няколко кичура. Даника се извъртя и падна по гръб, сви тялото си и заби крака в корема му. Той се препъна назад със съскане и се заби в масичката за кафе. Дървото и стъклото се пръснаха. Той падна.

Винаги търси гърлото! – чу тя инструктура в ума си. – Най-добрият начин да оставиш противника безпомощен.

С присвити очи Даника изпълзя на колене, съкрати разстоянието между двама им и удари Аерон в гърлото точно там, където го беше срязала, като по този начин отвори раната още.

Гневът в нея нарасна до отчаяние и тя отново удари Аерон.

Той изръмжа към нея и оголи блестящите си остри зъби.

– Убий! Убий, убий, убий!

– Майната ти! – удар. Мили Боже! Тя виждаше очертанията на нещо под лицето му. Нещо... опасно, зло. Скелет, демон. То ù се озъби като маска на омраза и мрак.

– Убий!

Тя се опита отново да го удари, но той сграбчи ръката ù и я стисна. Това беше просто леко стискане, но тя усети как някои от костите ù изпукаха. Вик на болка се откъсна от нея.

И тогава с периферното си зрение видя как Рейес нахлува през вратата и се втурва в стаята. Той беше мъгла от тъмна коса, тъмна кожа и тъмни, яростни очи. Камите му бяха вдигнати. Той дишаше тежко и се потеше.

– Рейес! – извика тя, когато Аерон се изправи и я обърна по гръб, като продължаваше да стиска ръката ù. От една страна искаше да се отпусне с облекчение, а от друга – искаше да избяга и от него.

Той я видя и замръзна.

– Даника – той произнесе името ù с такова благоговение, че тя едва не се срина.

„Мисли за майка си! За сестра си!“ Тя се изви и изрита Аерон в челюстта. Най-после той пусна ръката ù. Боже, каква болка! Пръстите ù бяха безжизнени и тя не можеше да ги движи, а ставите ù вече бяха подути, сякаш беше натъпкала топки за голф под кожата.

Аерон я удари с опакото на ръката си и тя полетя настрани. Цялото ù тяло завибрира от болка. Зъбите ù изтракаха и умът ù се замъгли. Рейес изрева и нападна. Двамата мъже се счепкаха и преплетоха тела в купчина на пода до нея. Аерон посичаше със зъби и нокти, а Рейес с камите си. Те ревяха, ругаеха и ръмжаха.

Даника примигна, за да се ориентира и се изправи на крака. Олюля се и едва не повърна.

– Бягай! – изкрещя ù Рейес.

Тя се препъна напред, успявайки да набере скорост, когато стигна външния коридор. Не знаеше защо Рейес ù помага. Щеше ли той да умре там?

Сълзи опариха очите ù, докато тичаше.

ДЕВЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

Частите от кожата на Лушън, които не бяха овъглени, бяха обагрени в синьо и червено. И въпреки че беше изгорен като барбекю, той трепереше от студ.

Загрижена, Аня заповяда в камината да загори огън. Пламъците мигновено плъзнаха по цепениците и запращяха. Вълни от жега се понесоха из просторната стая, но треперенето на Лушън изглежда само се усили. „Не се паникьосвай! Запази спокойствие!“

Никога не се беше чувствала толкова безпомощна. Нито в затвора, нито с решителния Аяс върху себе си.

Тя бързо се съблече, махна ботушите с клиновете и се покатери върху разраненото тяло на Лушън, прокарвайки ръце по него, за да го стопли. Когато стигна до раната от куршума, гърлото ù се сви. Знаеше, че е там, но просто се беше надявала да е зараснала досега. Но заради Кронос и заради нея, тя не беше.

Аня скочи, грабна тениската си, скъса я на две, върна се обратно на леглото и превърза Лушън.

– Хайде, Цветенце! Стопли се заради мен!

Той не отговори.

Беше като блок почернял лед. Само близостта ù до него караше зърната ù да се втвърдят като камък, а кожата ù да настръхне. И този път това не бяха симптоми на възбуда. Тя дръпна завивките върху тях, за да задържи топлината и през следващия един час просто му говореше в опит да разсее и успокои и двама им.

– Трябва да се оправиш. Животът ще стане напълно скучен без теб. А, бебче, случват се лоши неща, когато ми е скучно. Разказвала ли съм ти за времето, когато се обличах като тийнейджърка и посещавах гимназия няколко месеца? От десетилетия бях отегчена до полуда и когато идеята ме осени, просто реших да я изпълня. Бой с храна, момичешки боеве, включих пръскачките на бала.

Тя спря, надявайки се на отговор. Нищо.

– Но не бях лоша през цялото време – продължи тя. – Щеше да се гордееш с мен. Един тъп спортист наду корема на една сладка малка зубърка, която боготвореше земята под него, а после я нарече повлекана, курва и мърла. Всички имена, с които склонните към безразборност мъже обичат да наричат жените. Все едно. Някога се бях заклела да не проклинам никого. Проклятията са гадни, както и двамата с теб знаем. Но него проклех с яростно надървяне, просто не можах да се спра. Нищо, което той правеше, не можа да го облекчи.

Тялото на Лушън най-после започна да се отпуска, треперенето отслабна и той... се усмихна?

Успокоена, тя продължи.

– Веднъж посетих маскен бал и се облякох като дявол. Не изглежда като нещо бог знае какво, но годината беше хиляда осемстотин и деветнадесета и създадох голяма сензация, да ти кажа честно. Когато поисках от барон някой си да ми продаде душата си, той се опита да ме наръга с нож за масло.

Лушън изстена.

– Аня.

О, слава на боговете!

– Всичко ще се оправи, бебче. Аз съм тук, тук съм. – Тя целуна студеното му и влажно слепоочие.

Очите му се отвориха.

– Аня?

– Точно тук, любов моя. – Тя целуна брадичката му и продължи да го гали. Но сега главната ù цел не беше да го стопли. Тя искаше да събуди желанието му, защото се нуждаеше от съдействието му за това, което възнамеряваше да направи.

– Къде сме? – Той огледа стаята с изцъклен поглед.

Тя не искаше той да мисли. Нито за обкръжението им, нито за станалото в пещерата, нито за бъдещето. Той беше твърде почтен и ако умът му беше твърде бистър, можеше да я отблъсне. Щеше да предпочете тя да запази свободата си, вместо да я обвърже към себе си, въпреки че това би му дало силите, от които се нуждаеше.

– Обичам те – прошепна тя в ухото му и топлият ù дъх го погали. – Толкова те обичам. И това, че едва не те изгубих... не мога да го понеса.

– Богове, Аня! Никога не съм мислил, че ще чуя да казваш тези думи. – Прегърна я и я придърпа по-близо до себе си. Когато главата ù се отри в наранената му кожа, той изсъска.

– Съжалявам. – Тя се отпусна настрана. – Толкова съжалявам.

– Кажи го отново!

Тя знаеше какво иска той.

– Обичам те, Лушън. И искам да бъда с теб. По всеки възможен начин. – Тя се вдигна на лакът и се загледа в Лушън. – Разбираш ли какво ти казвам?

Колкото и да беше слаб, членът му се надигна и опря бедрото ù – дълъг, дебел и горд. Той разбираше.

– Аня...

Тя притисна устни към неговите, без да му даде време да протестира. Езикът ù погали неговия.

– Ммм – изстена тя. Обви члена му със силните си пръсти и погали и него.

Лушън изпъшка.

– Боли ли?

– О, толкова е хубаво. – Той сграбчи задника ù и я дръпна отново върху себе си. Част от енергията ù вече се просмукваше в него. Възхитителният аромат на рози обгръщаше стаята. После внезапно Лушън спря. Пръстите му бяха като менгеме върху бедрата ù. – Не, Аня. Не можем да направим това.

– Можем. Ще го направим. – Тя прокара пръсти по главата на пениса му и Лушън се разтърси от усещането. – По един или друг начин ще те имам вътре в себе си. Тази нощ.

Той оголи зъби и се изви под докосването ù.

– Не можем. Лошо е за теб.

– Аз ще реша какво е добро и какво е лошо за мен. – Тя захапа меката част на ухото му и дръпна. – Не ме карай да те моля! Не ме карай да те моля, за да усетя как се плъзгаш в мен дълбоко и силно. Моля те, недей...

– Аня! – изрева той. Ръката му се вплете в косата ù и той я дръпна надолу за още една изгаряща целувка. – Не моли! Не спирай!

Езиците им се вплетоха и тя се притисна в Лушън. За първи път в живота си Аня беше напълно спокойна при мисълта, че мъж може да я обладае. Тя го искаше. Отчаяно.

Изгарящото желание пулсираше в нея. Потребността от този мъж и от никой друг. Това беше като глад – плътски и див.

– Искам да бъда с теб завинаги.

– Да, да. Да! – Той хапеше свирепо устните ù между думите. – Няма да стигаме до края.

Той се опита да седне, но тя го избута.

– Да, ще стигнем до края. Сега ме остави да свърша цялата работа, любовнико! Ти просто се концентрирай да възстановиш силите си.

Очите му блеснаха към нея.

– Мога да мисля единствено за теб. Искам да усетя зърното ти в устата ми.

– И ще го имаш. – Тя се надигна и му предложи това, което той искаше. Той засмука зърното и прокара език по твърдия връх. Тя усети тръпка между краката си, усети влагата там като течен огън.

– Нека те вкуся! – пръстите му се плъзнаха между краката ù и тя потрепери. – Ето тук.

Клиторът ù пулсираше, когато тя се покатери и притисна главата на Лушън. Езикът му я облиза и тя се изви към лицето му. Всяко нервно окончание в тялото ù ликуваше. Всяка капка кръв във вените ù пееше.

– Наведи се напред, скъпа! Искам да използвам и пръст, но аз няма. Аз...

– Ще го направиш.

Той спря и я стисна здраво.

– Кажи ми отново, че си сигурна! Няма връщане назад след това.

– Сигурна съм – каза тя, докато изпълняваше молбата му. Тя искаше същото като него. Задникът ù беше вирнат, лактите подпрени на таблата на леглото и Лушън плъзна пръст в нея. Тя изобщо не усети проклятието, но едва не свърши. Извика. Това той да е част от нея дори и по толкова различен начин, докато устата му смучеше клитора ù, беше най-еротичното усещане, което беше изпитвала някога.

– Богове!

– Харесва ли ти това, което правя?

– Обожавам това, което правиш!

– Още?

– Моля те!

Още един пръст се присъедини към първия. Езикът му не спираше да се върти около клитора ù. Усещането беше... великолепно... Бедрата ù се движеха по собствена воля. Тя не можеше да ги спре дори под смъртна заплаха. Лушън я беше задоволявал и преди, но това... о, това...

– Лушън, Лушън – повтаряше тя. Отметна глава назад и косата галеше гърба ù. Обичам те. Много.

– Можеш ли да ме поемеш? Целия?

– Да. Моля те! – Тя ахна от блаженство. През нея преминаха мълнии.

– Трябва да бъда в теб – гласът му беше груб и дрезгав. – До край. – Той се дръпна от нея и я изтегли надолу.

Тя скърбеше за загубата на палавите му пръсти, докато върхът на възбудения му член откри отвора на женствеността ù. Той я сграбчи и я задържа неподвижна. Тя се взря в него, а косата ù беше като бяла завеса около тях.

– Ти си моя – каза той, като вдигна очи към нея, а погледите им се срещнаха. Той погали бузата ù.

– Винаги.

– Обичам те.

– Толкова те обичам. – Той ù изглеждаше толкова красив. Все още разранен и в синини от битката, все още малко слаб, но изпълнен с желание. За нея.

– Сигурна ли си, че го искаш?

– Повече от всичко. – И наистина го искаше. Тя принадлежеше на този мъж сега и завинаги.

– Моя – каза той отново и я изпълни до края.

Между тях изригна бяла светлина – мощна и почти заслепяваща със силата си. Аня извика, когато усети как се освобождава проклятието ù, звук, който се смеси с рева на Лушън. Тя имаше чувството, че част от душата ù беше изтръгната някъде дълбоко от нея и заменена с... част от душата на Лушън?

Да, да. Лушън. Мрачен и див. Чудесен и възхитителен. Мъркащ в ума ù. Между краката си усети и остра болка, която изчезна толкова бързо, колкото се беше появила, а после той беше дълбоко, толкова дълбоко в нея и тя го яздеше. В началото бавно, наслаждавайки се на всяко ново усещане. После по-бързо... по-бързо...

– Добре ли е? – успя той да каже дрезгаво.

– Не спирай! Не спирай!

– Никога.

Тя преплете ръце с неговите и ги прикова над главата му, наведе се и пое дъха му, а той се сля с нея и изпълни всяка нейна клетка. Сексът беше много повече, отколкото тя си беше представяла (а, богове, тя си беше представяла), защото беше с Лушън.

„Радвам се, че чаках. Толкова се радвам.“

– Струваше си чакането – каза му тя, после притисна устните му. Езиците им танцуваха в ритъма на телата им. Удоволствието се натрупваше в нея наситено и възпламенимо. Той беше толкова голям, толкова твърд. Толкова неин.

„Почти там...“ Толкова хубаво, толкова хубаво! Част от рая на земята, за който винаги беше копняла. Изцяло изпълнена, вече не празна, тя беше част от нещо много по-велико от самата нея, докато двамата се сливаха.

– Лушън! – извика тя, внезапно достигнала върха.

Всичко в нея се взриви и тя беше разтърсена от най-мощния оргазъм в живота си. Аня потрепери и мускулите ù се свиха около пениса му. И докато вътрешните ù стени се стягаха, той избликна в нея горещо.

– Аня! – извика той. – Моята Аня! – Повдигна бедра и се заби толкова дълбоко, колкото можеше.

Нов оргазъм мигновено пламна и се развилня в нея, оставяйки я без дъх за секунди, за цяла вечност, потапяйки я в задоволство, в триумф и в радост. Лушън беше неин, истински неин и тя беше негова.

Двамата бяха свързани и тя беше щастлива.

Когато спазмите ù отшумяха, тя се срина върху него и една единствена мисъл се отбеляза в ума ù – кожата му вече не беше черна и синя, а загоряла и здрава.

Тя се усмихваше, докато заспиваше.

* * *

Лушън задремваше и се пробуждаше няколко часа. Спящата Аня не се отделяше от него, дори когато Смърт го призоваваше в духовния свят, Лушън я взимаше със себе си, сгушена в ръцете му. Не се беше будила, но успяваше да остане на краката си с него като котва. Лушън мислеше, че може би за първи път от хиляди години тя е истински отпусната, след като вече не се тревожеше да не бъде нападната, пленена или изнасилена и най-после наваксваше със съня.

Точно сега бяха отново в леглото и едната му ръка обгръщаше гърдата ù, а другата почиваше върху корема ù. За първи път в живота си той беше напълно доволен и спокоен. Искаше да остане тук завинаги. Да я държи вечно. Да я защитава. Но не можеше да направи и това.

Планираше да се свърже с другите воини, да им каже за Аня и да ги инструктира да се грижат за нея, ако той се провали да намери Клетката на принудата навреме. Как мразеше тази дума. Провал. Провалът щеше да означава, че Кронос все още има власт над него, че ще умре. Нещо, което беше подготвен и склонен да направи, въпреки че не искаше Аня да страда вечно за него.

– Трябва да се върнем в планината – каза той и думите отекнаха из стаята.

Гърдите на Лушън се свиха, когато Аня изстена и клепачите ù бавно се отвориха.

– Още не – оплака се тя с натежал от съня, секси глас.

– Трябва. Не се знае какво прави Уилям там. Ти си откраднала книгата му. Той може да търси начин да те нарани.

Разчорлена и замаяна, тя се надигна, а копринената ù коса се разстла по голите ù рамене. Богове, той я обичаше. За нейно добро трябваше да я отблъсне. Не трябваше да прониква в тази стегната, гореща сърцевина. Но не съжаляваше. Тя му се беше отдала доброволно и истински.

– Прав си. Не се знае какво прави той. – Аня се протегна като доволна котка. Както бяха под завивките, кожите им бяха хлъзгави от пот и Аня се притисна до него. – Как се чувстваш? – попита тя дрезгаво.

– По-добре. Куршумът изскочи и дупката се затвори. – Той погали бузата ù. – Благодаря ти за даровете на твоята любов и на твоето тяло.

– О, винаги.

– Съжаляваш ли? – Ами ако се беше обвързала и с демона? Богове! Мисълта го ужаси.

– По дяволите, не! – Тя се претърколи по корем, сгъна ръце и подпря буза на ръката си. Взря се в него с повече любов, отколкото някога беше виждал в сините дълбини на очите ù. – Аз съм изключително щастлива. Това беше абсолютно, напълно, невероятно удивително. Но знам какво мислиш и искам да престанеш. Твоят демон не може да ми се насити, а аз си падам по лоши момчета. Сигурен ли си, че нямаме време за още един рунд? Можем да направим тройка. Аз, ти и демонът.

Какво беше направил, за да я заслужи?

– Сигурен съм.

Тя се нацупи и се смъкна от леглото, за да се облече.

– В бъдеще трябва да го правим поне два пъти на ден.

– Не. С това няма да се съглася. Трябва да го правим четири пъти на ден.

Тя го дари с още една топла усмивка.

Той седна очарован.

– Някога виждала ли си Клетката на принудата?

Докато нахлузваше панталоните (със сигурност беше престъпление да покрива толкова красиви крака), тя каза:

– Не, но ако помня уроците по история точно, Кронос е накарал Хефест ковача да му я направи, защото чул слухове за предстоящ бунт и се надявал да изтръгне бойни планове и истини от съществата, които е затварял вътре.

Лушън се намръщи, докато обмисляше думите ù.

– Такова нещо едва ли е вероятно да помогне в търсенето на кутията на Пандора.

– Е, който е затворен вътре, е длъжен да се подчини на заповедта на собственика на клетката. Мога единствено да допусна, че трябва да заловим някого вътре и да му наредим да ни каже нещо. Може би самата Хидра.

Той помисли върху това за малко и се намръщи още повече.

– Ако ти си заключена вътре и собственикът ти нареди да убиеш себе си...

– Първо, никой не може да ме заключи вътре, заради моя... – Тя пребледня и вина изпълни очите ù.

Той не искаше тя да се чувства виновна, че е задържала ключа.

– Аня!

– Да – добави тя с много по-малко ентусиазъм. – Без ключа, да, ще бъда принудена да се самоубия, неспособна да спра деянието.

Лушън сви юмруци върху завивките. Не му харесваше тази клетка. Още по-малко му харесваше идеята Кронос да си я върне. Но какво друго би могъл да използа, за да се спазари за живота на Аня?

Аня му се усмихна малко тъжно, сякаш усещаше тревогата му. Да, тя можеше да я усети, осъзна той миг по-късно, защото той внезапно можеше да усети нейния страх, че той не изглеждаше толкова здрав, колкото предишната нощ.

Връзката сигурно им позволяваше да усещат емоциите си. Той дори мислеше, че ако опита, би могъл да прочете мислите ù.

– Ставай и се приготвяй, секси! – каза тя с фалшива веселост, преди да се пренесе някъде.

Лушън се напрегна.

– Аня? – Къде беше отишла? И защо беше изчезнала? – Аня!

Но докато се подготвяше да я проследи, тя се появи отново. Държеше купчина дрехи, които му хвърли.

– Знам къде Уилям държи оръжията си. Искаш ли няколко?

Лушън се отпусна и кимна.

Тя примигна срещу него от изненада.

– Наистина ли? Ние ще крадем.

Усмивка огря лицето му.

– Открих, че не възразявам срещу това прекалено много.

– Да се заемаме, Цветенце! – тя отново се усмихна без следа от тъгата и той отново се почувства така, сякаш е покорил света. – Трябва да кажа, че обучението ти върви много добре.

– Защото учителката ми е силна и смела жена и аз ще направя всичко, за да я зарадвам. – Той бързо се облече и застана до нея. Мразеше и най-малкото разстояние между тях. – Тя е всичко за мен и нейното щастие е и мое.

Изражението на Аня внезапно стана сериозно. Тя се повдигна на пръсти и го целуна нежно по устните.

– Не се тревожи, любовнико! Всичко наистина ще се оправи.

Такова уверение го плашеше, защото той знаеше какво означава – че тя планира нещо. Нещо, което гарантираше неговото спасение. Нещо глупаво и безразсъдно, като да даде Всеотварящия ключ. Тя щеше да отслабне като него. Щеше да изгуби силите си, да стане уязвима и да бъде пленена. Почти си позволи да се опита да прочете мислите ù, но се спря. Тя доброволно се беше обвързала с него и той нямаше да я предаде за това. Нямаше да се опитва да я контролира, въпреки че това беше целта на проклятието.

– Аня – каза той, хвана раменете ù и я разтърси. – Ти ми обеща никога...

– Да вървим за оръжията! – прекъсна го тя с още една от онези твърде широки усмивки. И изчезна миг по-късно, оставяйки го с празни ръце.

ДВАДЕСЕТА ГЛАВА

Аня показа на Лушън къде Уилям държи оръжията си и заедно освободиха мачете, брадва и няколко украсени със скъпоценни камъни ками. През цялото време продължаваше да дърдори безгрижно, за да не даде на Лушън възможност отново да спомене Всеотварящия ключ. Когато свършиха, тя се материализира в пещерата, където бяха оставили воина, а Лушън беше по петите ù.

И въпреки че беше облечена в термодрехи и палто, леденостуденият въздух моментално я прониза. Проклятие, беше свикнала на топлина, тялото ù вече не беше подготвено за студа. Тя потрепери и погледна към Лушън. Цветът му беше по-добър и можеше да стои на крака, без да се катурне, но имаше сенки под очите и бръчки от напрежение около устата.

Все още не беше възвърнал силите си напълно и това я тревожеше. Още повече, той мислеше, че ще умре. По-рано беше чула мисълта да отеква в ума му. Едва не се разплака като някой жалък смъртен.

– Пещерата е празна – каза Лушън, очевидно шокиран.

И не само че беше празна, пещерата беше чиста, сякаш никой никога не е бил в нея. Сякаш не се беше провела битка и нямаше смърт. Изпълни я страх, който се смеси с вече изострените ù емоции.

– Къде според теб е Уилям?

– Или се е отправил към дома, или е на път към върха.

– Да видим дали е на върха, а? – Тя извади маската, която беше натъпкала в джоба си и я нахлупи на лицето си, после се пренесе на билото на планината и моментално беше зашеметена от рязката промяна в температура и светлина. Пещерата беше студена, но това... това беше нещастие. Лед и скреж нахлуха в носа и в дробовете ù, кръвта ù се смрази. Вятърът зашиба като тънки ножове. Имаше едва лека следа от златна лунна светлина, която оцветяваше нащърбените върхове в неземен оттенък.

Лушън... не беше пристигнал още, осъзна тя.

Аня се намръщи и се огледа. Не видя следа и от Уилям. Точно когато беше готова да се пренесе отново до пещерата, Лушън най-после се появи. Носеше маската си, но тя можеше да усети усиленото изтощение, което се излъчваше от него.

Мамка му!

– Никакво пренасяне повече за теб – каза му тя решително. Пренасянето изцеждаше малкото енергия, която тя бе успяла да му даде.

– Ще направя това, което е необходимо – възрази той, а тонът му беше също толкова решителен, колкото нейния.

– Проклятие, Лушън! – Той беше по-важен за нея, отколкото всичко друго на света. Би предложила на Кронос Всеотварящия ключ още на мига, само и само да спаси своя мъж, но не се доверяваше на копелето. След като кралят на боговете получеше ключа, той можеше да убие Лушън напук на нея, задето го е накарала да чака.

Тя трябваше да внимава как действа.

Новият ù план беше прост – да намери клетката, после някак да скрие и себе си, и Лушън. Лушън я искаше, затова щеше да я получи. Беше просто. Тя нямаше да даде на Кронос клетката в замяна. Не и след като той можеше да я използва, за да намери кутията и да нарани Лушън. Не, тя щеше да замени ключа, точно както искаше дъртия чекиджия. Нямаше друг начин.

Беше въпрос само на време.

Аня разтри корема си, за да прогони внезапната болка.

– Все още не виждам Уилям – каза Лушън, измъквайки я от мислите ù.

– Тук съм – изръмжа един глас.

Аня се обърна и видя ръка в ръкавица да забива сребърен клин през ръба. Уилям се издърпа. Цялото му лице беше покрито с бяла маска, сливайки го със снега. Освен очите. Те сякаш блестяха ярко, сини като океана.

– Малко помощ! – сопна се той.

Лушън клекна и стисна китката му. Аня застана зад любовника си, стисна кръста му и го задържа стабилен. Заедно изтеглиха мускулестото тяло на Уилям през ръба.

Воинът се изправи и отърси снега от раменете си. Дори се изгърби, опитвайки се да вкара въздух в дробовете си.

– От години не съм правил това.

– Трябва да опиташ с пренасяне – предложи тя услужливо.

Все още клекнал, той се пресегна и ù показа среден пръст.

Тя се засмя.

Лушън изсумтя.

– Изненадана съм, че не се отправи към дома – каза тя.

– И да ти дам още причини да изгориш книгата ми или да откъснеш страници от нея? – Уилям се изправи и бляскавият му поглед обходи необятния простор на снега. Нямаше нищо друго, освен одеяло от белота, а вятърът носеше блестящи снежни вихрушки към небето. После огледа Лушън. – Изглеждаш добре, като се имат предвид скорошните ти наранявания.

– Къде би могло да се скрие чудовище на това място? – попита Лушън, като не обърна внимание на комплимента.

– Може да е хамелеон – предположи Аня. – Може да е с цвета на снега и може да стоим върху него точно сега.

Всички погледнаха надолу. Минаха няколко минути и нищо не се случи. Чу се колективна въздишка на разочарование.

Уилям се съсредоточи върху Аня, отвори уста и я затвори. Видя оръжието, закачено на гърба ù и подаващо се над рамото ù като на самурай и се намръщи.

– Хубав меч – каза той ледено.

– Благодаря.

– Един от любимите ми е.

– Ако си добър, ще ти го върна след година или две.

– Толкова си добра с мен.

– Знам. Смятам, че говорехме за Хидра.

Уилям отново огледа земята.

– Е... Накъде сега?

– Насам! – каза Лушън и посочи напред.

Аня потисна негодуването си и тръгна.

– Не ми казвай, че трябва да вървим с километри. Може да изпадна в истерия.

– Стойте нащрек! – предупреди ги Лушън. Тримата вървяха бавно няколко часа.

В началото тя се чувстваше като бучка лед, която подскача в чаша сода. После цялото ù тяло се вкочани. Опитваше се да се стопли, но не успя. Усилието да движи ръцете и краката си ù се струваше по-тежко, отколкото да мести трупи от един тон.

– Напомни ми защо те харесвам! – каза Уилям, нарушавайки мълчанието. – Напомни ми защо те приемам в дома си отново и отново, въпреки че знам, че белята те следва по петите! Защото точно сега не мога да си спомня.

– Приемаш я, защото тя носи вълнение и страст навсякъде, където отиде – отвърна Лушън.

Ах! Удоволствие се разля по тялото ù и внезапната топлина поведе битка с вкочанеността. Тя се усмихна на Лушън и го потупа по рамото му. Той се държеше добре. Не се беше препънал нито веднъж, въпреки че краката му бяха като от олово, Смърт мрънкаше в главата му и настояваше да събират души, но искаше да остане с нея.

Тя реши, че е суперяко да може да го разгадава толкова лесно. Беше чудесно да знае, че малкият му сладък демон мърка за нея и че дори я харесва. Две лоши момчета на цената на едно. Не можеше да е по-добре от това. Но тя не можеше да понесе мисълта, че Лушън страда. „Скоро – закле се тя. – Това ще свърши скоро.“

Той се пресегна назад и стисна ръката ù, сякаш усетил плана ù да се свърже с Кронос. Добре де. Може би това да се разбират един друг толкова лесно не беше толкова яко. Какво щеше да направи, ако той се опиташе да я спре?

– Някой знае ли нещо за Хидра? – попита тя, за да разсее Лушън. – Добър боец ли е?

– Тя е непобедима и всеки път, щом отсечеш глава, друга израства на мястото ù. – Уилям въздъхна малко обезсърчен. – Наистина ли мислиш, че можеш да победиш такова създание, Аня? Ти си силна, но не толкова.

Един от шиповете в ботуша на Лушън закачи парче лед, което не се отчупи и той се препъна. Той беше отслабнал и мина миг, преди да може да се изправи. Аня не искаше Уилям да мисли, че Лушън не е достатъчно добър воин, затова си наложи да не му помага.

– Какво ти е сега? – попита Уилям. – Аня да не те изтощава?

Тя тупна Уилям по ръката.

– Не му говори така! Той изтощи мен.

– Ох! – оплака се Уили. – Боли. Ти си по-силна, отколкото мислиш и удряш адски лошо.

– Тихо, голямо бебе! Мислех, че не съм достатъчно силна.

– Е? – подкани той Лушън, без да млъкне. Направи го напук на нея, тя беше сигурна. – Какво ти е?

Лушън сви рамене.

– Ако врагът допусне, че съм отслабнал, ще ме подцени.

Уилям помисли за това няколко секунди, после кимна.

– Вярно е. Но не виждам никакви врагове наоколо.

– Времето ще покаже – каза Лушън.

Аня усети вълна от гордост. „Това е моето момче!“

Връхлетя ги още един студен порив на вятъра.

– Какво направи с телата на Ловците? – попита Лушън.

– Погрижих се за тях – беше непоколебимият отговор. – Само това има значение.

Аня се беше наслаждавала на възможността да се бие с тях и да ги убива. Те се бяха надявали да наранят и накрая да убият Лушън, а всеки, който целеше да навреди на Лушън вече беше и неин враг. И тя щеше да го убие без колебание. Без угризение. Без милост.

– Защо си си направил труда? – Ледени късчета се пръснаха от върха на ботуша на Лушън и залепнаха за крака му.

Аня долови в Уилям леко колебание, когато вдигна маската си и избърса кората лед от устните си. Около лицето му се вдигна мъгла.

– Ако някой ги намери, хората ще наводнят тези планини на тумби, за да разследват убийството им.

– Умно – каза Аня. – Богове, къде е Хидра, по дяволите? Не виждам дори стъпки, а започвам сериозно да се вбесявам. Имам чувството, че съм избрала грешното място и че тя вече не живее в Арктика. Това ще означава, че съм невероятна тъпачка, и сериозно ще увреди уличния ми рейтинг.

Лушън вдигна маската си, вдигна и нейната и я целуна бързо по устните, реши, че не е достатъчно и я целуна отново този път за по-продължителна целувка и по-страстна.

– Ти не си тъпачка.

– Гадост! – Уилям се престори, че му се повръща. – Това е отвратително. – После зяпна Аня. – Обвързала си се, нали? Отдала си се на проклятието си. Заради него. Защо?

– Любовта не е толкова отвратителна и това е всичко, което ще кажа. – Тя се отдалечи от Лушън с нежелание, оправи маската си и тупна Уилям по ръката. – Само чакай да дойде твоят ред! Надявам се сродната ти душа да те подлудява и да не иска да има нищо общо с теб.

– Може да извадя такъв късмет.

– Ще видим – каза тя тайнствено.

Уилям спря рязко и очите му блестяха през чистите очила, които ги предпазваха от студа.

– Какво знаеш? Чула ли си нещо? Какво си чула, Аня?

Не беше хубаво да го дразни така, помисли тя и се усмихна. Той отбягваше любовта, заради пророчеството, което висеше над главата му. Никога не ù беше казвал какво точно е пророчеството, а тя нямаше търпение да се опита да разкодира шифрованата книга с древни рими и злокобни предупреждения.

– Не съм чула нищо – призна тя. Преди седмица щеше да го излъже и да му каже, че знае нещо. Щеше да го накара да я моли за информация и това щеше да ù достави удоволствие.

Лушън сигурно не ù оказваше добро влияние. Сигурно щеше да спре и да краде. Усмихна се. Вероятно щеше да е прекалено заета да прави секс, за да си дава труда да краде, така че щеше да бъде честна замяна.

– Ужасна си – Уилям въздъхна и отново тръгна.

Въпреки че беше уморена и с всяка минута се чувстваше все по-уморена, Аня успя да се изравни с него. Скоро вече се препъваше във всяко парче лед по пътя си.

– Още колко ще търсим? – изстена тя. – Не че искам да се откажа или нещо такова. Не искам. Няма. Просто се чудя.

Лушън обви ръка около нея, предлагайки ù утеха, топлина и любов. Краката я боляха, беше ù ужасно студено и да, тя отчасти искаше тази нощ да свърши, за да остане насаме с него и да задоволява тялото му и (след любенето) да мисли как най-добре да се справи с Кронос. Но когато Лушън беше до нея така, нито едно от лошите неща нямаше значение. Само намирането на глупавата клетка.

Внезапно Уилям заби крака в земята. Аня осъзна, че той е спрял, едва когато погледна настрани и той вече не беше до нея. Тя и Лушън се спогледаха умислено, преди да се върнат.

– Какво е това, по дяволите? – попита задъхано Уилям. Беше пребледнял.

– Къде? – Тя огледа обкръжаващата ги местност и забеляза само, че всичко беше точно копие на всичко, през което бяха бъхтили. – Не виждам нищо.

– Там – каза Лушън и в гласа му се долавяше вълнение. Той посочи.

Тя проследи посоката на пръста му. В началото видя единствено панделки танцуващ сняг. После, когато кехлибарената лунна светлина проблясна върху белите снежинки, Аня забеляза трепкащото очертание на извит... портал? Въздухът там беше някак по-плътен, сякаш имаше чиста, накъдрена вода.

Тя извика радостно и обви с ръце Лушън.

– Това е! Това трябва да е! Къде мислиш, че води?

– Може би не е нищо – каза Лушън.

Уилям отметна глава назад и се загледа нагоре към беззвездното небе. Молеше ли се?

– Може би трябва да се върнем.

– По дяволите, не! – каза Аня, пусна Лушън и пристъпи напред. – Води или отстъпи, Уили! Минаваме през това нещо.

ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

Парис беше шокиран, когато Сиена наистина се съблече. Само това беше нужно членът му да се изпълни с кръв и похот – видът на нейното голо тяло. Тя беше твърде слаба, както той подозираше и гърдите ù твърде малки. Но бяха увенчани с най-красивите зърна, които беше виждал. Розови, зрели и създадени за смучене.

Беше шокиран още повече, когато тя се покатери върху масата и го възседна. И още повече, когато тя се плъзна надолу по твърдия му член без никакви приказки, без никаква предварителна игра и горещата ù сърцевина го погълна целия.

И все пак никоя жена не беше била толкова влажна или готова за това, което той предлагаше. Докато тя се движеше нагоре и надолу по члена му, той изрева. Мразеше веригите си, защото не можеше да обхване гърдите ù. Мразеше ги, защото не можеше да потърка клитора ù.

А най-много мразеше веригите, защото не можеше да придърпа това обикновено лице надолу за една нараняваща, наказваща целувка с език и зъби.

Но нямаше значение, мислеше той мрачно. Щеше да може да я накаже достатъчно скоро.

Тя свърши бързо, изригвайки с ярост, която го изненада. Както и той. Само след няколко минути оргазмът го разтърси изцяло, заедно с една добра доза унижение. Никога не беше свършвал толкова бързо. „Не би трябвало да ти пука“ – каза си той, защото никой от човешките му пленители не можеше да знае, че с всяко енергично движение на Сиена, той усещаше как мощта му се връща. Усещаше как става все по-силен и по-силен.

В момента тя беше паднала върху гърдите му задоволена, дишаше тежко и тялото ù беше хлъзгаво от пот. „Направи го! Време е.“ С присвити очи той дръпна силно. Веригите около китките и глезените му се счупиха и го освободиха. След всички неуспешни опити, беше удивен колко лесно стана.

При издрънчаването Сиена се стресна. Косата ù се беше измъкнала и падаше около лицето ù в дива плетеница. Очите ù бяха големи и уплашени, а кожата ù беше зачервена. Преди да може да се смъкне от него, той я сграбчи за кръста и скочи от масата, като я държеше под ръката си като чувал с картофи.

Незабавно запищя аларма.

Да, Ловците бяха гледали. Той се наведе и сграбчи ризата на Сиена. Нахлузи я през главата ù.

– Облечи се!

– Парис – тя ахна и се опита да се измъкне от ръцете му. – Не прави това! Моля те! – Тя вече не звучеше като безчувствената предателка, която го беше упоила. Звучеше като жена, която току-що беше получила най-страхотния оргазъм в живота си и беше уплашена за живота на любовника си.

Каква добра малка актриса беше.

– По-добре си дръж устата затворена, жено! – Той не си направи труда да търси дрехи за себе си, докато крачеше към вратата на килията. – Защото ще те нараня. И то с голямо удоволствие.

– Ако се опиташ да избягаш, може да забравят за освобождаването на демона ти и да те убият.

– На теб едва ли ти пука, а те са добре дошли да опитат. – Надяваше се да опитат. Не можеше да нарани Сиена (все още), но се нуждаеше да нарани някого и да отприщи част от напрежението вътре в него. А кого по-добре от Ловец?

От тавана запръска нещо сухо и изпълни помещението с мъгла. Не го засегна, само накара очите му да засълзят леко, но Сиена започна да се дави.

– Как да отворя вратата?

Тя издърдори някакъв код. Той набра цифрите в малка блестяща кутия на стената и врата се отвори. Внезапно светнаха светлини и удавиха сенките.

Парис стисна здраво своя пакет, докато излизаше в коридора. Стените бяха от червен плюш и край тях бяха подредени мраморни подиуми, върху които се извисяваха голи бели статуи.

Катедрала? Сериозно ли?

Нямаше време да мисли за местоположението си. Потоп от Ловци се изля срещу него и всеки стреляше. Пук! Фиу! Вече не искаха да го запазят жив, така ли? Използваха заглушители, осъзна той. Вероятно загрижени да не вдигат много шум, което означаваше, че се страхуват да не привлекат тълпа. Изводът бе, че се намират в силно населен район.

Демонът в него се мяташе и зъбеше от ярост и бързо го изтласкваше от линията на стрелбата. Сиена подскачаше отстрани до тялото му. Веднъж ахна. Но това беше всичко – това беше единственият шум, който издаде. И беше спряла да се бори с него.

Парис бързо изрита двама Ловци в коремите и те отхвръкнаха към статуята на Дева Мария. Скулптурата се олюля на поставката си и един от Ловците изпусна полу-автоматичното си оръжие. Парис го грабна със свободната си ръка и започна да стреля, като продължи да върви бързо напред.

Зави зад един ъгъл, откри още Ловци и продължи да стреля. Още изстрели се насочиха към него, но той ги отбегна. Само три успяха да го одраскат. Когато се измъкна от куршумите, той хвърли пушката настрана и грабна друга. Те лежаха по целия коридор, както и труповете. Той прелетя покрай друг ъгъл и гърдите на Сиена забърсаха кожата му. Той усети... не, със сигурност не. Току-що я беше имал. Не можеше да се възбуди отново. Не от нея. Но усети как се втвърдява члена му.

От хиляди години не беше пожелавал една жена два пъти. Дори не беше сигурен, какво щеше да стане, ако се поддадеше на порива. Щеше ли демонът в него да полудее? Щеше ли той да полудее?

– Накъде? – попита той Сиена, когато стигна до разклонение в коридора.

– Наляво! – каза тя задъхано.

– Ако ме лъжеш...

– Не лъжа.

Той зави наляво и се затича. Пред него се издигаше двойна врата, от която към него тичаха трима Ловци. Те вдигнаха оръжията си със съсредоточено изражение. Парис се опита да стреля, но беше използвал и последния куршум.

Той се наведе и се хвърли напред.

– Дръж се! – извика на Сиена.

Тя обви крака около кръста му. Той падна на земята и и двамата заедно се търколиха към Ловците и ги събориха като кегли на пътя на топка за боулинг.

Докато се търкаляха, той взе друго оръжие и застреля Ловците в главите. Плиснаха кръв и мозък. Сиена изпищя, но не проговори. Парис усети вина, че тя е станала свидетелка на негия свиреп нрав, но бързо отшумя. Нейното мнение за него вече нямаше значение.

Той блъсна вратата и се оказаха навън. Топлият нощен въздух беше приятен. Той се огледа наоколо и откри, че още е в Гърция и че наистина е бил в катедрала. На стълбите стояха хора, гледаха окървавеното му голо тяло и мърмореха за суматохата.

В далечината Парис чу воя на сирени.

С бързи стъпки той обиколи сградата и влезе в една тъмна уличка. Сиена изстена болезнено. Той я огледа. Тя беше отпусната като кукла.

– Погледни ме!

Тя бавно извърна глава и той видя, че очите ù бяха пълни с непролети сълзи и чертите ù бяха опънати от страдание. Усети нещо топло да се стича по бедрото му и се намръщи.

Когато беше сигурен, че са сами, той я постави на земята и я огледа. Тя беше успяла да мушне ръцете си в ръкавите и материята на ризата беше залепнала по бедрата ù.

Гърдите му се свиха. Сиена кървеше обилно и ризата вече беше залепнала за стомаха ù в голям пурпурен кръг.

Тя беше ранена.

– Сиена – каза той, разстроен, което състояние беше необичайно за него. Не трябваше да му пука. Той имаше намерение да я накаже. Беше искал да я нарани.

– Парис – каза тя задъхано. – Аз трябваше... да те... убия.

Главата ù се килна настрани, сякаш думите изсмукаха и последната част от силите на жената. Той обви ръце около нея и я притегли в прегръдката си. Само миг по-късно тя умря.

* * *

Лушън сграбчи ръката на Аня и я спря точно преди тя да премине през това гъсто петно въздух. Тя го погледна любопитно и той поклати глава.

– Ти пръв! – каза той на Уилям, в случай че влизаха в някакъв капан.

В началото воинът не реагира. Но после присви очи и вдигна рамене.

– Добре. Ще мина пръв – и без повече думи Уилям мина покрай тях в трептящия процеп.

Той изчезна, сякаш никога не е бил на планината.

Мили богове! Наистина беше портал. Лушън усети радост. Може би все пак щяха да намерят Клетката на принудата.

Но радостта му беше помрачена от предчувствие. За да спечелят клетката, може би трябваше да се бият с могъщата Хидра. Той беше очаквал това, но възможността никога не беше изглеждала толкова истинска.

– След мен! – каза той на Аня и закрачи напред, преди тя да може да протестира. – Бъди готова за бой!

Той стисна две ками в ръцете си. Малко трепереше и беше много слаб, но отказа да се поддаде.

Каквото и да беше очаквал да почувства при преминаването, не усети нищо. Проходът беше сух и лек като въздух. Нямаше миг на увисване или замайване. В един момент беше заобиколен от сняг и лед, а в другия беше в рая.

Топлият въздух го обви, стопли го, стопи леда и го накара да се изпоти.

– Леле! – ахна Аня зад него. Тя пристъпи до Лушън, стиснала меча, който беше откраднала от Уилям. – Това е невероятно! Кой да помисли, че има такова място в тези планини?

Уилям беше... къде? Лушън огледа тропическия остров. Имаше тучни изумрудени дървета и изобилие от цветя във всякакви цветове. Във въздуха се носеше аромат на кокос и ананас. Беше почти упойващо. Определено успокояващо. Подлъгващо. Веждите му се свиха объркано, но мускулите му се отпуснаха по собствена воля.

„Ти правеше нещо. Какво? Уилям.“ Внезапно си припомни. Тревата стигаше до коленете на Лушън. Той продължи да търси, като се опитваше да се пребори с умората, която все още го налягаше. Там! Уилям се беше облегнал на огромен сребрист камък далеч вляво.

Беше махнал палтото, шапката и ръкавиците си. Не държеше оръжие, а ръцете му бяха скръстени на гърдите. По лицето му блестеше решителност, въпреки че Уилям се стараеше да изглежда равнодушен.

Лушън махна маската и палтото си и ги пусна. Не искаше да го спъват. С проклятието на Кронос, което беше надвиснало над него, беше достатъчно бавен.

Аня се съблече по тясна бяла тениска и шорти, които свършваха точно под извивката на задника ù. Въпреки състоянието си, Лушън веднага се възбуди при вида ù.

– Тук трябва да прекараме медения си месец – каза тя. Засмя се, скочи напред и затанцува сред цветята, а меките им венчелистчета галеха кожата ù така, както той искаше да я гали. – Не виждам и следа от чудовището. А ти? И пука ли ти? Никога не съм се чувствала толкова добре.

– Не, не виждам Хидра. – Лушън усети как се усмихва щастливо, докато я наблюдаваше. „Тя е пленителна – помисли той. – И е моя.“ И ако успееше да спечели клетката, той можеше да живее и да задържи Аня.

Внезапно тя спря, ахна и посочи.

– Лушън, виж, виж, виж! – каза тя развълнувано. – Клетката на принудата.

Той се загледа през кристалното езеро, което се простираше пред Аня. От другата му страна наистина имаше съвсем обикновена на вид клетка, поставена върху камък. Доста невзрачна за божествена реликва, не можеше да не помисли Лушън. Но тези полирани решетки бяха достатъчно високи, за да поберат човек и достатъчно широки, за да може човекът да легне, без да докосва другата страна. Чудеше се кого трябва да заключи вътре, за да научи за кутията на Пандора. Аня мислеше, че самата Хидра.

– Не е толкова бляскава, колкото мислех – отбеляза Аня като ехо на собствените му мисли.

– Не е.

– Хидра трябва да ни благодари, че я взимаме.

Хидра. Той трябваше да се бои от нея. Нали?

– Внимавай! – каза Лушън и се подготви за битка. – Чудовището може да е наблизо.

Уилям спокойно тръгна напред, като късаше стръкове от високата трева по пътя.

– Ти се закле, че ще ми върнеш книгата, ако ви доведа тук – каза той на Аня. – И както виждаш, ви доведох.

– Да, заклех се и да, доведе ни. Щом се върнем, ще получиш книгата си. Имаш думата ми.

През Лушън премина вълна от замайване. Той пое дълбоко въздух, но това само усили замайването. Когато помисли да не диша, вече беше твърде късно. Беше почти изваден от строя. Какво му ставаше?

– Съжалявам – чу Уилям да казва и тогава меч се заби в Лушън, срязвайки кожа, органи и дори кост, а всяка допирна точка гореше, докато воинът изви меча и сряза още по-дълбоко. – Надявах се да не се стигне до това.

Ако беше в нормално състояние, Лушън щеше да види удара и да се пренесе. Щеше да се излекува. А така не можеше да помръдне. Не му пукаше дали ще помръдне. Усети как малкото енергия, която притежаваше, се изцежда от него. После коленете му поддадоха и той се свлече на земята. Дали Уилям владееше някакви сили?

„Аня.“

Той чу вика ù – смразяващ кръвта писък от гняв и ярост, омраза и страх. Внезапно желанието му за живот се върна.

– Копеле такова!

– Кронос дойде при мен, докато се приготвяхте, Аня – извика Уилям. – Заплаши да ме убие, ако не убия вас двамата, щом клетката бъде намерена. Не исках да го правя, но вие ме принудихте. Съжалявам. Наистина. Трябва да вярваш...

– Аз ще те убия, шибан предател!

Мечът беше измъкнат от Лушън и черна паяжина замъгли зрението му. Но успя да види Аня с меч в ръка, а прекрасното ù лице беше засенчено от мрачна буря. Видя как Уилям заема отбранителна позиция срещу нея, решителен и непоколебим.

Щяха да се бият до смърт.

– Не – извика той. Не можеше да позволи това да се случи. Не можеше да я остави да се бие с воина. – Не!

– Почивай и се лекувай, бебче! – каза тя задавено. В очите ù се четеше облекчение, защото бе помислила, че вече е мъртъв. – Аз ще накажа Уилям заради теб.

– Не искам да те убия – започна Уилям.

„Някога аз ù казах това“ – помисли замаяно Лушън.

– Според Кронос трябва. Не е ли така? Виждам, че все още се грижиш само за себе си. Но не съм притеснена. Един мъртвец не може да убие никого. – Тя облиза устни, сякаш вече вкусваше смъртта на Уилям. – Трябваше да ми кажеш какво иска от теб Кронос. – Тя започна да го обикаля като хищник. – Можехме да измислим нещо, за да го спрем.

– Ако имаше начин да го спреш, вече щеше да си го направила.

– Как можа да го направиш? Как, проклет да си? Аз обичам Лушън.

– Знам. И наистина съжалявам.

Лушън се опита да се изправи на крака, докато кръвта му изтичаше, а с нея си отиваха и силите му. „Ти си воин. Дръж се като такъв! Заради Аня.“ Извличайки сила от запас, който не знаеше, че притежава (от Аня, осъзна той), най-после успя да се изправи.

Никой не го забеляза. Аня вдигна меча си.

Уилям вдигна своя.

От водата прозвуча оглушаващ писък и Аня се обърна разсеяна. Точно тогава Уилям скочи напред и замахна към главата ù.

Дрън!

Аня посрещна оръжието му със своето и двамата започнаха смъртоносен танц на нападение и отстъпление, и всеки търсеше възможност да посече с меча си другия. През това време двуглавото чудовище се издигна от водата – полужена, полузмия. По-малки змии се плъзгаха по главата ù, съскаха и челюстите им щракаха. Всяка от змиите, включително Хидра, притежаваше дълги и остри зъби, които приличаха на малки ками.

Стиснал стомаха си с една ръка и една от камите си в другата, Лушън се олюля напред, за да посрещне звяра.

ДВАДЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

Аня се биеше с Уилям с цялата ярост, събрана в нея. Как смееше той да напада Лушън! Как смееше да нарани мъжа, когото тя обичаше! Когато видя Лушън да пада, когато видя как кръвта изтича от стомаха му, част от нея се беше сгърчила и умряла.

„Не мога да живея без него. Няма да живея без него.“

– Не можеш да победиш и двама ни – каза задъхано Уилям.

– Само гледай! – Тя се наведе и завъртя меча, а върхът му поряза бедрото на Уилям.

Той изви, когато кожата му се сцепи и кръв напои панталоните му.

– Освен това – каза тя. Позволи му да я притисне в един камък, после скочи върху камъка, без да се обръща и без да спира, се понесе обратно надолу, за да използва инерцията, като се изви във въздуха, за да промени позицията си. Щом стъпи на земята, тя мигновено беше избутана и Уилям замахна към нея, но тя успя да блокира и да притисне него към камъка.

Чу се още един от онези ужасни ревове.

Тя искаше да погледне, но не можеше. Уилям беше опитен боец и щеше да се възползва от всяко нейно разсейване. Отново. „Довери се на Лушън! Той също е воин.“ Да, той беше воин до дъното на душата си. Нейният воин. Той беше Смърт, можеше да победи Хидра, независимо колко слаб или ранен беше. „Моля те, нека я победи!“

– Аня! – каза задъхано Уилям, опитвайки се да избие меча от ръката ù.

Тя лесно се измъкна. Движенията му бяха по-бавни от преди. Добре. Той се уморяваше. Вероятно щеше да направи нещо глупаво всеки момент. Като сега – той замахна ниско и тя успя да отскочи от острието и да изрита дланта му. Пръстите му се отвориха и оръжието издрънча на земята.

Аня се усмихна бавно и насочи меча си към гърлото му.

– Не трябваше да се ебаваш с мен. – С периферното си зрение видя как Лушън приближава чудовището с вдигната кама. Една от главите на Хидра се спусна да го захапе, но той отскочи от пътя ù и замахна, докато падаше.

Една от главите на Хидра се търколи на земята.

Чудовището изсъска и се протегна. Нова глава бързо израсна от зейналата кървава дупка. Още по-лошо – тази на земята не беше умряла. Опита се да се извърти към Лушън и да захапе прасеца му.

– Да се махнем ти и аз! – Уилям се извъртя на една страна и скочи към крака на Аня. – Преди да станем храна.

Тя се обърна („Довърши го! Довърши го!“) и извади още една кама от ботуша си. Хвърли я, докато мечът ù замахваше.

Уилям точно се опитваше да вземе меча си, когато острия връх се заби в рамото му и го отметна назад. Аня не се забави, обърна се и го намушка в стомаха точно така, както той беше намушкал Лушън.

Шок се изписа на лицето му. Той погледна надолу и пое болезнено въздух.

– Ти... победи.

– Както винаги – тя изръмжа и намушка по-силно, докато мечът излезе от гърба му и се заби в скалата, като прикова воина на място.

– Аня! – изстена той и чертите му се сковаха в агония.

– Надявам се, осъзнаваш какъв късметлия си. Няма да ти отрежа главата, нито ще ти изтръгна сърцето. Не днес. Ти ще се възстановиш от раната, а аз ще идвам при теб отново и отново, докато реша, че си страдал достатъчно. И тогава ще те убия. – Тя се обърна и вече тичаше към Хидра, за да помогне на Лушън. Не усети облекчение, че Уилям беше победен. Наистина го беше харесвала досега. Но Лушън беше в опасност, а той беше единственият, който имаше значение за нея.

По пътя тя извади последната кама от ботуша си. Видя, че Лушън се държи за стомаха и че кръвта все още тече от раната. Беше успял да унищожи една от търкалящите се глави и да отреже друга, която сега се търкаляше, за да го нападне. Друга вече беше израсла на мястото ù и замахваше към него. Но той все още стоеше. Все още се биеше. Тя не беше виждала по-впечатляваща гледка. Слаб? Не, мъжът беше невероятно силен.

Тя щеше да падне и да остане на място, ако беше ранена така. Щеше на мига да му даде сърцето си, ако вече не беше влюбена в него. До последния си дъх той щеше да защитава и пази. „Последен.“ Не. О, не.

С препускащо сърце тя приближи до него и замахна към търкалящата се змийска глава.

– Как я убиваме?

– Търси окото! – Лушън се завъртя към Хидра, докато тя удряше към него с опашката си. Той падна на земята, но отново се изправи на крака. – Това е единственият начин, който открих, да унищожавам главите.

Аня скочи върху търкалящата се глава, а малките змийски коси хапеха бедрата ù. Всяко ухапване жилеше като пламъците на ада, но Аня не се отдръпна. Тя заби камата си в едно от очите. Главата моментално се разтърси и малките змии се сковаха, преди да се отпуснат.

По краката ù се стичаше кръв, когато се изправи. В този момент Хидра нападна Лушън, като издърпа краката му. Той отново падна, въздухът изскочи от дробовете му и Лушън изстена.

– Лушън! – Тя се пренесе до него и клекна.

– Добре съм – каза той и се изправи. Олюля се.

Аня беше разсеяна и Хидра успя да забие зъбите си в ръката ù. Тя изкрещя. Болката беше почти заслепяваща. Черна завеса закри зрението ù и кръвта ù пламна. Отрова? Змийска отрова?

„Остани силна!“ Но краката ù трепереха и поддаваха под тежестта ù, неспособни да я удържат. Тогава Лушън се озова до нея и намушка главата в окото. Съществото нададе ужасен писък, който заблъска жестоко в тъпанчетата на Аня, преди главата да падне мъртва на земята.

Точно както преди, друга бързо зае мястото ù.

Аня потрепери и отчаяно се опита да остане на крака. Летаргията драскаше в нея с дълги нокти.

– Остани будна, скъпа! – прошепна Лушън в ухото ù, давайки ù топлина и сила. – Имам идея, но не мога да я изпълня без теб. Трябва да отрежеш главата ù и да я обгориш, докато аз отвличам вниманието ù. Можеш ли да го направиш?

– Лушън... Да. Да, мога да го направя.

„За Лушън всичко.“ Аня стегна гръб и изправи рамене. Зрението ù бавно се проясняваше с всеки премерен дъх, който поемаше и изпускаше от дробовете си и тя видя, че и двете очи на Лушън са сини. Той я целуна и после тялото му се дематариализира и потрепна. Върна се.

Той се намръщи.

– Не съм достатъчно силен, за да взема тялото си. Трябва да го направя с дух.

Тялото му се срина в безсъзнание, но Аня беше свързана с него и видя как духът му го напуска. Той се понесе към създанието, което вече не го виждаше в духовната му форма и накрая реши, че безжизненото тяло вече е мъртво. Хидра насочи цялата си злост към Аня, която се насили да тръгне напред.

„Кучката е моя!“

ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

Духът на Лушън се пренесе на гърба на Хидра. Тя не му обърна внимание, беше фокусирана върху Аня, която беше оплискана с кръв, порязана и натъртена, и изглеждаше като амазонка, готова да направи всичко, за да спечели битката.

Той бръкна в тялото на Хидра с призрачна ръка и сграбчи душата ù. Тя изрева и го накара да се свие. Ушите му сигурно щяха да прокървят, ако беше в телесната си форма. В паниката си тя скочи към Аня, но той отново дръпна душата ù и я задържа на място.

Той знаеше, че това, което ù причинява, я наранява, тъй като е жива. Тя отново изпищя, но остана на място, сякаш беше вързана. Аня скочи високо и бързо отряза една от главите на създанието. Когато главата се търколи и Хидра изкрещя, от дланта на Аня изригнаха пламъци. Аня заби огъня право в раната, точно когато на мястото ù започна да се оформя друга глава.

Оранжево-златиститете пламъци стопиха кожата, унищожиха я и обгориха раната. Хидра се сгърчи и трепна от ярост. Вече вбесена, тя използва всичката си останала сила, за да захапе Аня. Лушън я задържа здраво, докато неговата жена се извъртя и замахна отново с меча.

Контакт.

Втората глава падна. Аня отново създаде огън и изгори раната, въпреки че две от змиите захапаха ръката ù. Аня се сви, но задържа пламъците. Създанието изрева, отпусна се и се срина във водата. Звукът от този последен рев продължи да отеква дълго, докато накрая благословено заглъхна.

Възхитен, той се задържа във въздуха за миг. Бяха го направили. Бяха победили!

Аня падна на земята задъхана, но усмихната. Лушън се пренесе до брега и се опита да се върне в тялото си, но сякаш някакъв щит пречеше на духа му да се съедини с плътта. Той се намръщи. Опита отново. Отново се провали.

Защо не можеше да влезе?

„Твърде слаб си.“ Мисълта се заби в ума му. Той беше слаб, да, но би трябвало да може да влезе. Ако не можеше... Намръщен, той опита за последен път да се плъзне в тялото си. Нищо.

Можеше само да се носи над него безсилен. Погледна към Аня. Тя се отпусна на колене в кръга от трева до тялото му.

– Връщай се тук! – каза тя и погледна нагоре към духа му, като му се усмихна уморено. – Ще се погрижа за раните ти.

Той опита отново. Наистина опита. Трябваше да я докосне един последен път. Тази жена му беше дала повече щастие за няколко седмици, отколкото беше изпитал за хиляди години. Но остана точно където беше.

– Лушън – извика тя и в гласа ù се долавяше тревога. – Това не е смешно. Връщай се в тялото си!

– Не мога.

Мина миг, преди тя да реагира. Яростно поклати глава. Беше много уплашена, но и не вярваше.

– Можеш.

– Аня. – Така беше най-добре. Той го знаеше преди дни, знаеше го и сега. Тялото му щеше да умре и Кронос нямаше да има с какво да я заплашва. Тя щеше да е свободна и ключът щеше да остане само неин.

– Не се отказвай! – каза тя и отново поклати глава. От гърлото ù се откъсна хлип. – Продължавай да опитваш!

– Аня.

– Няма да умреш. Чу ли ме? – Очите ù се изпълниха със сълзи, докато гледаше нагоре към него. – Няма да умреш – промълви тя на пресекулки. – Няма да ти позволя. Помогни ми, Уилям! – извика тя, напълно забравила за гнева си към него, но воинът беше припаднал. Тя започна да удря гърдите на Лушън, опитвайки се да накара сърцето му да се задвижи.

– Аня. Моля те! – разкъсваше се, като я гледаше така. Отпусна се до нея и се опита да прокара ръка през косата ù, но усети единствено топлината на въздуха. – Обичам те.

Още докато говореше, Смърт изрева с много повече ярост и болка от Хидра. Лушън се почувства така, сякаш гори, сякаш вътрешностите му подхранваха гладен огън. Той също започна да реве. Болката беше прекалено силна. Беше разкъсван на две.

Богове! Мъж и демон се отделяха, осъзна той. Откъсваха се.

– Лушън, какво има? – извика Аня и престана да се грижи за физическата му форма. – Ти ще се оправиш. Ще дам на Кронос Всеотварящия ключ. Ти ще се оправиш – повтори тя.

Той искаше да отговори, искаше да ù каже да стои далеч от Кронос, но изгарянето се усили и не успя да каже нищо. Ако той и Смърт успееха да се разделят напълно, Лушън наистина щеше да умре. Точно като Баден. Нали?

– Аз ще се погрижа за всичко. – Аня изчезна. Преди той да успее да се паникьоса, тя се върна на късчето окървавена трева до тялото му. Очите ù бяха светещи езера. – Кажи ми какво става с теб! Нека ти помогна!

Борейки се с болката, опитвайки се да задържи Смърт, той отново се пресегна. Призрачните му пръсти отново преминаха през нея. Сълзите вече течаха от очите на Аня и гледката го разби.

– Обичам те – най-после успя да каже той.

– Кронос! – изкрещя тя.

– Спри! – Той се преви. Всеки миг Смърт щеше да е напълно свободен. Странно. Беше прекарал толкова години да мечтае за живот без демона, а сега и двамата се опитваха да се задържат един за друг с малкото сила, която им беше останала.

– Кронос!

Лушън отвори уста, за да заговори, но не излезе звук. Последната му връзка със Смърт се скъса и той вече не знаеше нищо.

* * *

Аня повърна в мига, в който духът на Лушън изчезна. Когато стомахът ù беше напълно празен, тя извика отново Кронос.

– Готова съм да се пазаря. Чуваш ли ме? Готова съм.

Както винаги, той се повяви като лъч ослепителна светлина. Тя примигна и се изправи на треперещите си крака. Духът на Лушън все още го нямаше. Беше изчезнал. О, богове! Беше видяла скелетния образ на Смърт да се откъсва от него с вой (о, богове, какъв вой!), преди и той да изчезне. „Дано не съм закъсняла прекалено много!“

Тя затвори очи и се опита да върне времето, но не успя. Беше го правила веднъж за Мадокс и Ашлин. Защо не можеше да го направи сега? Защо?

– Слушам те – каза Кронос и тя усети как се носи към нея, а бялата му роба забърсваше гъстата трева.

Тя се взря в него със замъглени от сълзите очи.

– Ключът е твой. Доброволно ти го давам, ако се закълнеш да върнеш живота на Лушън и да ни оставиш на мира.

– Искам и клетката. Къде я скри?

Аня потисна желанието си да бърза и едновременно с това усещането за загуба и паника, и поклати глава.

– Няма да я получиш. Тя принадлежи на Лушън. Получаваш само ключа.

– Искаш ли любовникът ти да живее?

– Ако умре, ти никога няма да получиш ключа. – Сълзите ù вече падаха свободно, когато пое главата на Лушън и я вдигна. Целуна нежно устните му. „Обичам те. Ще оправя всичко.“ Моля те, моля те, моля те, нека всичко се оправи!

– Още малко и дори аз няма да мога да го върна – каза Кронос жестоко. – Беше толкова слаб, че трябваше да положа значително усилие, за да го свържа отново с демона и да запазя живота му за още малко. Без ключа с радост ще ги разделя отново.

Въпреки че усети прилив на надежда, че Лушън наистина може да бъде спасен, тя погледна бога с присвити очи.

– Няма да отстъпя за това. Може да получиш ключа. Клетката принадлежи на Лушън. Веднъж ти ми даде възможност за избор – Лушън или ключа. Сега ти давам същия избор. Така е честно. Така е справедливо. И няма да отстъпя.

Той срещна пронизващия ù поглед намръщен. Тя не знаеше какво се върти в ума му. После той кимна, сякаш беше усетил безусловната ù решителност. Или може би през цялото време е знаел, че ще бъде така, но се е надявал на повече.

– Много добре.

– Тогава сделката е сключена. Животът на Лушън за ключа. – Тя поемаше ужасен риск, като се доверяваше на същество, което мразеше, и което вероятно мразеше нея. – Ако след това вземеш клетката от нас, безсмъртните по целия свят ще узнаят за безчестието ти. Повелителите на нощта ще се обърнат срещу теб и ще направят всичко по силите си, за да освободят гърците. Ще има война във време, когато ти търсиш единствено почит. Знам, че се смяташ за недосегаем и по-силен от обикновените безсмъртни воини, но знаеш ли? Бил си победен веднъж. Може да бъдеш победен отново.

Кронос замълча и вдигна ръце високо във въздуха. Секунда по-късно бяха в стаята на Лушън в Будапеща. Лушън лежеше в леглото. Аня виждаше как татуираните му гърди се повдигат и спадат. Беше гол и раните му бяха изчезнали. Кожата му беше здрава и загоряла и Аня усещаше демона, безопасно разположен в него.

Кронос стоеше до леглото.

Без да каже и дума, Аня се пренесе до мястото, където се криеха майка ù и баща ù – остров, близо до хавайския дом на Аня. Дисномия стоеше пред клетката и се мръщеше.

– Съжалявам, мамо, но все пак няма нужда да ми я пазиш.

Красивата Дисномия ахна при внезапната ù поява, а тъмната ù коса се люшна по раменете и. Тя се усмихна, когато видя, че е Аня.

– Здравей, скъпа.

– Знам какво мислиш. Две посещения в един ден, при положение, че се заклех да стоя далеч от вас, за да не ви намерят титаните, са прекалено много. Но все още си в безопасност, така че не се тревожи! – Аня целуна меката буза на майка си. – Поздрави татко от мен и ще ви посетя отново скоро. Обещавам – каза тя, грабна артефакта и отново се пренесе при Лушън.

Кронос стоеше точно там, където го беше оставила.

Аня постави Клетката на принудата до далечната стена. Трябваше да признае, че се изненада, когато Кронос просто вдигна вежда, вместо да се опита да вземе клетката.

– Аз спазих моята част от сделката – каза ù той.

Сега тя щеше да спази нейната. Аня внезапно се почувства нервна. Целуна спящия Лушън и се пренесе вътре в клетката.

– Готова съм – каза тя и стисна решетките.

Богът примигна към нея от изненада и объркване.

– Искаш да бъдеш заключена? Без Всеотварящия ключ няма да можеш да избягаш и всеки, който влезе в тази стая, ще може да те подчини на волята си.

– Знам. – Но по този начин, ако загуби спомените си за Лушън, когато ключът напусне тялото ù, няма да може да избяга от него, като нарани и двама им, заради връзката помежду им. Той щеше да има време да я спечели отново. – Но го обичам.

Кронос поклати глава в недоумение.

– Поразително. И неочаквано от такава като теб.

Тя се направи, че не чува „такава като теб“. Любовта ù към Лушън беше най-хубавото нещо в живота ù и тя щеше да направи всичко за него.

– Да приключваме с това! – Тя преглътна, издиша и после произнесе необходимите думи. – Аз, Аня, позната през вековете като Анархия, доброволно давам на Кронос, крал на боговете, Всеотварящия ключ. Правя го охотно и без възражения.

Въздухът около Кронос направо бръмчеше от очакването му, когато богът се пресегна в нея с призрачна ръка, точно както беше виждала да прави Лушън с мъртвите толкова много пъти. Гърдите ù пламнаха. Остра болка изригна, когато той издърпа ръката си. В дланта му пулсираше ярка кехлибарена светлина. Коленете на Аня поддадоха и тя се срина. Кронос затвори очи и постави светлината върху сърцето си.

Доволната му усмивка беше последното нещо, което Аня видя, преди целият ù свят да почернее.

* * *

– Пусни ме!

Лушън никога не се беше чувствал толкова безпомощен. Просто не знаеше какво да прави. Аня беше заключена в Клетката на принудата от четири дни. Въпреки връзката им, тя нямаше представа кой е той. Пазеше само спомените си от преди да приеме ключа в тялото си. Тя постоянно настояваше да я пусне. Но той не я пусна. Не можеше. Тя щеше да избяга, можеше дори да се опита да го убие.

Беше заплашвала да го направи достатъчно често. Той все още можеше да усети емоциите ù, затова знаеше, че наистина го мисли. Тя също можеше да усеща неговите емоции и всеки ден го питаше защо я обича. Винаги задаваше въпроса объркано, сякаш бяха непознати и той трябваше да гледа на нея с отвращение. Тя със сигурност гледаше на него с отвращение.

Той крачеше из стаята си като оковано гладно животно. Тя беше дала Всеотварящия ключ на Кронос заради него. Той не можеше да понесе мисълта, че го е направила, и искаше да я напляска и да я прегърне едновременно. Тя беше загубила спомените си, но поне не беше изгубила силите си. Искаше му се да мисли, че е заради връзката им.

Тя му беше дала сила веднъж и сега той явно ù връщаше услугата.

Само ако можеше да я накара да си спомни за него.

– Пусни ме от тук! – изкрещя му тя. – Нямаш право да ме държиш. Как си ме преместил от Тартар без моето знание?

Лушън спря и се загледа към нея, гърдите му се стегнаха. Той мразеше мисълта, че тя се е отказала от толкова много спомени заради него, да, но още повече мразеше да я гледа как страда.

– Аня. Ние сме свързани. Защо не ме помниш?

– Копеле! – Тя се пресегна през решетките и одраска гърдите му, пускайки кръв. – Ела близо до мен и усети болката! Чу ли ме? Капитанът беше по-голям от теб, а аз го убих без да мигна.

Той се отпусна на пода пред решетките. Последните няколко дни отново се разиграха в ума му. Когато се беше събудил в стаята си жив, отново свързан със Смърт, той беше вън от себе си от радост. После беше видял Аня да спи в клетката. После тя се беше събудила и го беше погледнала така, сякаш е непознат. Ругаеше го. Мразеше го.

Нищо ли нямаше да стане както трябва?

Сякаш върху всички воини беше паднал покров. Беше научил, че Парис се е върнал от Гърция разбит. Воинът отказваше да говори за това, така че никой не знаеше какво се е случило.

Парис скоро щеше да замине за САЩ, за да се присъедини към Гидиън, както беше планирано, но Лушън не можеше да не чувства вина, защото той беше този, който каза на другите да не се тревожат за Парис. Това закъснение, този изтормозен поглед... нещо със сигурност беше тръгнало зле.

Аерон и Рейес също бяха в САЩ, но никой не беше говорил с нито един от двамата и не знаеха какво става с тях. Което на свой ред значеше, че никой не знае какво се е случило с Даника и семейството ù. Лушън въздъхна. Другите воини все още търсеха следи от останалите Хидри. Дотук никакъв късмет.

Лушън трябваше да е там, трябваше да търси с тях. Най-малкото трябваше да помага на Парис да се възстанови от това, което му се беше случило. Така беше винаги. Нещо се случваше и Лушън го оправяше, както може. Но не можеше да остави Аня. И нямаше да го направи. Тя беше неговият живот.

За съжаление, изглежда той не можеше да направи нищо за нея.

Тя не помнеше нито Мадокс, нито Ашлин, въпреки че двамата я посещаваха всеки ден, за да ù благодарят за това, което беше направила за тях. Аня слушаше, изглеждаше сякаш омеква за малко, но спомените ù не се връщаха. Той дори ù беше дал близалките, които тя обичаше, но без полза. Какво още можеше да направи?

– Обичам те – каза ù той.

– Е, аз те мразя. Пусни ме! – Решетките издрънчаха, когато тя ги разтърси.

Той отпусна глава в ръцете си.

– Няма да си спомниш за мен независимо от всичко, което правя. Нали?

– Върви по дяволите! – Тя заби юмрук през решетките в тила му. – Няма да бъда твоя робиня. Чуваш ли ме? Не съм ничия робиня!

С натежало сърце (искаше му се отново да умре) той стана и отключи вратата.

В началото Аня просто стоеше там и го гледаше.

– Защо си толкова тъжен? Защо ме освобождаваш?

– Не мога да понасям да те гледам затворена.

– Защо? – Без да изчака отговора му, тя поклати глава, излезе от клетката, като остави колкото можеше повече разстояние между тях и обърна присвитите си очи към него. – Какво ми има? Защо ме боли при мисълта да си тръгна?

Сълзи се стекоха по бузите му и той ги изтри. Не смееше да се надява. Още не.

– Аз съм твоята половинка.

– Аз нямам половинка. – Тя тръгна към него с ярост в кристалните си очи. По пътя задигна една от камите, които той беше поставил на нощното шкафче. – Ще си платиш за това, че си ме заключил.

В този момент един спомен дойде на мястото си. Веднъж беше стояла по същия начин пред него и му беше разказвала за клетката. Който е вътре, трябва да прави точно каквото собственикът ù нареди.

Дори да убие себе си? – беше попитал той.

Да – беше отговорила тя.

Наистина беше толкова просто. Тя се намръщи и скочи към него. Като внимаваше да не я нарани, изпълнен с надежда за първи път от дни, той изби ножа от ръката ù, сграбчи я, пренесе я в клетката и после се пренесе навън, преди тя да разбере какво става.

Тя изкрещя към него, докато той заключваше вратата.

– Ще те убия за това! Що за садистична игра играеш? – погледът ù попадна върху татуировката му, която пулсираше в червено и черно. Аня примигна като хипнотизирана и част от яростта ù се стопи. – Красива е.

Може би тя си спомняше. С огромна надежда той стисна решетките и се загледа в нея.

– Седни, Аня!

Тя падна по задник и го изгледа свирепо. Негодуванието се беше върнало в очите ù. Действаше. Тя отвори уста да закрещи, но той каза:

– Мълчи, Аня!

Устните ù се затвориха. Възмущението се превърна в истинска ярост.

Ако това не подействаше...

– Спомни си за мен, Аня! Спомни си времето ни заедно! Заповядвам ти да си спомниш.

Клепачите ù се затвориха и тя изпъшка. Чертите ù се изкривиха сякаш от болка. Аня падна по гръб и се сви на топка, стиснала слепоочията си.

– Аня! – изкрещя той загрижен, отвори вратата и клекна до нея.

Мина доста време, докато тя се гърчеше, стенеше и проклинаше, стиснала с нокти главата си. Той я държеше, мърмореше успокоителни думи и се мразеше. „Какво ù причиних?“ Тази жена се беше отказала от всичко заради него.

Но най-накрая тя утихна. Тънък слой пот лъщеше по кожата ù. Под очите ù имаше сенки.

– Толкова съжалявам, скъпа. Ще те пусна, но не очаквай да те забравя! Ние сме свързани. Аз ще те следвам и ще направя всичко по силите си да те ухажвам и да те спечеля. Затова се приготви да ме виждаш често! Твърде много те обичам, за да те пусна.

– Сякаш бих ти позволила някога да ме пуснеш. Ти си мой. И аз те обичам, Цветенце. – Тъмните ù мигли запърхаха и очите ù вече блестяха с любов. – Богове, толкова се радвам, че си жив!

Заля го такова поразително щастие, че той трепереше, когато я притисна към себе си.

– Аня, сладка Аня!

– Толкова те обичам – каза тя.

Той зарови глава във врата ù и вдиша ягодовия ù аромат.

– Благодаря на боговете, Аня. Умирах всеки път, щом ме погледнеше, сякаш съм непознат.

Тя целуна лицето му и зарови ръце в косата му.

– Мислех, че съм те загубила.

– Ти се отказа от всичко заради мен.

– Е, това е, защото ти си най-важното нещо в живота ми.

Той я притисна плътно към себе си и я пренесе на леглото. Някак щеше да намери начин да възстанови силите ù. Може би като я сложи обратно в клетката и ù заповяда да си ги върне. Ако не...

– Докато съм жив, ще ти се реванширам.

Тя се усмихна и обви крака около кръста му.

– Такъв беше и моят план. Сега ми разкажи какво стана!

Той също се усмихна. През целия си живот никога не беше се чувствал толкова щастлив. Разказа ù каквото знаеше за приятелите си.

– Уилям се е измъкнал от планината и е оздравял. Последвал ни е тук и сега си иска книгата. Не му позволих да влезе в крепостта, но се обажда всеки ден.

Очите ù се присвиха.

– О, ще му върна книгата както обещах. По-късно. Може първо да откъсна няколко страници, но се случват инциденти.

– Той се извини безброй пъти и тъгата му изглежда е искрена. Искам да се махне оттук, но той няма да си тръгне, докато не говори с теб.

– По-късно. Точно сега ще се любим.

Усмивката на Лушън се разшири, докато събличаше бавно Аня, наслаждавайки се на извивките ù и на гладката ù кожа.

– Ще се омъжиш за мен, нали?

– О, да.

– Добре. Знам идеалното място за медения ни месец.

– Раят? Мястото, на което едва не умря? – Ръцете ù отчаяно се бореха с неговите дрехи.

– Не. Раят е точно тук. – Той плъзна два пръста вътре в нея.

Тя изстена и се изви към него.

– Тогава къде?

– Остават три артефакта, които трябва да бъдат намерени. Повечето воини ги търсят. Освен Рейес, който отиде да търси Аерон и Даника. – Той не спираше да движи пръстите си навън-навътре. – Имаш ли желание да се включиш в друго търсене на съкровища?

– Винаги. – Тя се прехвърли върху Лушън и го пое в себе си. И двамата изстенаха от шеметното удоволствие. – Но аз вече намерих единственото съкровище, от което някога ще се нуждая. И като говорим за съкровища, какво ще правим с клетката?

– Ще я задържим. Сега, след като ми напомни, се сещам, че има няколко неща, които бих искал да ти направя вътре в нея.

– Ммм, харесва ми. А може би по-късно можем да опитаме да помогнем на баща ми да си върне паметта. Той и мама заслужават малко щастие след всичко, което са изтърпели.

– Благородна идея.

– Стига приказки! Вярвам, че имаше някакви планове за мен...

Лушън се усмихваше щастливо, докато водеше двама им към кулминацията.

Content

Джина Шоуолтър
Прокълната целувка
(Книга втора от поредицата "Повелители на нощта")

ПРОЛОГ

ПЪРВА ГЛАВА

ВТОРА ГЛАВА

ТРЕТА ГЛАВА

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ПЕТА ГЛАВА

ШЕСТА ГЛАВА

СЕДМА ГЛАВА

ОСМА ГЛАВА

ДЕВЕТА ГЛАВА

ДЕСЕТА ГЛАВА

ЕДИНАДЕСЕТА ГЛАВА

ДВАНАДЕСЕТА ГЛАВА

ТРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

ЧЕТЕРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

ПЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

ШЕСТНАДЕСЕТА ГЛАВА

СЕДЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

ОСЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

ДЕВЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

ДВАДЕСЕТА ГЛАВА

ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

ДВАДЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА