Тіна Гальянова

Ходіння Туди і Назад

Лілії Гальяновій —

найкращій мамі у світі —

присвячую

«Коронація Слова» створює для вас нову хвилю української літератури – яскраву, різножанрову, захоплюючу, – яка є дзеркалом сьогодення і скарбом для майбутніх поколінь.

Тетяна та Юрій Логуші, засновники проекту

Міжнародний літературний конкурс романів, кіносценаріїв, п'єс, пісенної лірики та творів для дітей «Коронація слова» був заснований за підтримки бренда найпопулярнішого українського шоколаду «Корона». Головна мета конкурсу – сприяння розвитку новітньої української культури.

Література, кіно і театр обрані не випадково, адже саме ці жанри є стратегічними жанрами культури, що формують і визначають зрілість нації.

Метою конкурсу та його завданням є пошук нових імен, видання найкращих романів, стимулювання й підтримка сучасного літературного процесу, кіно й театру, і як наслідок – наповнення українського ринку повнокровною конкурентоспроможною літературою, а кіно й театру – якісними українськими фільмами й п'єсами.

koronatsiya.com

Анатомія натхнення

Чи замислювався коли-небудь пересічний читач, споглядаючи яскраві вітрини книжкових крамниць, звідки письменники беруть ідеї для своїх романів? Натхнення? Що воно, власне, таке? Чому музиканти, художники й літератори постійно про нього торочать: мовляв, творчість поза цим ефемерним станом – суцільна мука, даремні пошуки ідеального «чогось»?

Отже, маємо таємницю. Що, як найславетніші поети й письменники світу пишуть свої твори не самі, а у хвилини особливого емоційного просвітлення (чи й затемнення) «підключаються» до такого собі секретного «саll-центру» в паралельному вимірі, де їхні «замовлення» на шедеври вправно приймають-обробляють тендітні музи-операторки і надиктовують слухняним авторам уже готовий текст?

Дебютний роман обдарованої вінницької письменниці Тіни Гальянової – саме про сакральні механізми, що керують творчістю геніїв. Та й кому ж, як не молодому авторові, хто вже встиг відчути на собі невловну магію натхнення, замислитися над цим вічним питанням, аби знайти на нього хай дещо наївну, але власну відповідь?

Починається оповідь із нещасного випадку: молоду жінку збиває машина. Це Юлія, яка з дитинства знала, що стане письменницею, однак до фатального зіткнення з автівкою не встигла дописати й першої книги. Кров на асфальті, забризкане багнюкою, неприродно розпростерте та заклякле тіло ми бачимо її очима й розуміємо, що то смерть… Кінець. Завіса падає. І вмикається інша реальність: така собі таємнича Країна, а на її околиці – оповите тишею містечко Нічгород, де щойно годинникова стрілка сягнула 25:00 і в Широкій Залі Для Вузьких Засідань уже давно чекають на Юлію. Тут вона й напише свою першу книгу, але… на обкладинці стоятиме зовсім не її ім’я. Адже відтепер вона «донор». Її завдання – бути музою для інших, для живих людей, які зосталися по той бік реальності, нашіптувати їм довершені, відшліфовані речення, що сплетуться в монолітний текст…

Звісно, на Юлію, котра в паралельній реальності стане Лією (як і мріяла за життя), очікує безліч бентежливих знайомств, подорожей та відкриттів. Особливо зачаровує цілісний, надзвичайно атмосферний «паралельний» світ, місцями заступаючи собою нашу буденну реальність. І в той самий час відсутній «післясмак» фантастики, адже вчинки, мрії та почуття героїв – справжні, ніби вирізані авторкою з живого, невигаданого життя.

Відчувається, що роман створено на єдиному подиху, бо й читається він саме так – нетерпляче поглинаєш рядки очима, поспіхом перегортаєш сторінки, аж доки не спіткнешся поглядом об останнє слово, і… Але то вже особиста справа кожного читача. Можна погодитися з письменницею в усьому, приймаючи її правила гри, а можна вдатися до дискусії з нею, висуваючи власні теорії й аргументи, бо тему для розмови обрано, погодьтеся, напрочуд цікаву, суперечливу і дражливу. Не вдасться зробити лише одного – кинути почату книжку на середині. І здогадатися опісля, самотужки Тіна написала цю захопливу історію чи хтось невидимий їй надиктував…

Вікторія Гранецька

Туди . Муза на одну книжку

І. Нічгород

…Першим, кого побачила, була я сама, розпростерта на брудному асфальті в якійсь неприродній позі. Дивне відчуття − я була тут і там. Але не скажу, що ніколи досі такого не відчувала. Щось подібне іноді відбувалося зі мною в снах, де часто брала участь у якихось подіях і водночас наче збоку спостерігала за собою. То, може, усе це сон? Ні, усе надто реально.

Я лежала, закинувши ліву руку за спину так, як ніколи не могла зробити. Моє обличчя забризкане грязюкою, моє волосся злиплося й затверділо від бруду. І лише якийсь неприродний його відтінок дав мені зрозуміти, що то не багнюка, а кров. Надворі холодно, а мій светр задерся так високо, що геть оголився живіт. У мене враз виникло непереборне бажання прикрити його − чи із сорому, чи від холоду. І лише в той момент до мене чітко дійшло, що там, унизу, уже не я, а лише моє тіло… мертве тіло. Я ніби зависла в просторі й дивилася, як довкола мене метушилися люди. Одні з цікавістю обдивлялися, інші з огидою чи з жахом відверталися і йшли звідти, намагаючись якнайшвидше стерти з пам’яті образ мертвого брудного тіла, щоб потім не бачити його в снах.

Так, я мертва… Але ж ні. Ні! Ні, ні, ні… Цього не могло статися. Я ж ось! Я бачу, чую, думаю… Я думаю! То хіба я можу бути мертвою? Сотні думок розривали мій мозок, бо я ніяк

не могла збагнути, що зі мною сталося. Однак десь глибоко в душі (а вона, певно, єдине, що я ще мала) визрівала жахлива думка, що це і є кінець.

У Нічгороді була 25:00. Сьогодні збори трохи перенесли, бо прибула новенька, і вона запізнювалася. Причин затримки нічгородці не знали, тому зараз усі сиділи в Широкій Залі Для Вузьких Засідань і чекали на прибуття Метра і новопристалої.

Ніщо не порушувало тиші. Тут, у Нічгороді, вона є чимось на зразок візитівки міста і багато охочих щороку збираються сюди на час вакацій, аби трохи відпочити від галасливого й моторошного життя, скажімо, Місяцеграда, Високомурівська, а тим більше Лисогірська.

Широка Зала справді була широкою, і цієї широти їй іще більше додавали незліченні дзеркала, через які сюди й приходили всі запрошені на чергове зібрання. Дзеркало, крізь яке вже більше години чекали на Метра, досі не подавало жодних ознак того, що до нього хтось, хоч і здалеку, та наближається.

Каміла нервувалася, і це вже починало доводити фантомне свербіння у відсутній правій кисті, яку вона колись втратила через необережність уже Тут, у Країні. Тоді вона саме мігрувала в Реальність, бо хотіла провідати свою маленьку доньку, що залишилася Там. Коли Каміла вже збиралася повертатися, до кімнати, у якій спала її люба Саша, увійшла нянька дівчинки. Добре, що дзеркало було вже готове до міграції й Каміла встигла вступити в його розчинену гладінь, але рука, якою вона махала на прощання доці, так і залишилася в Реальності, бо дзеркало, дезорієнтоване появою няньки, умить затверділо, обрізавши тендітну кисть. Відтоді Каміла була однорука. Навіть Метр нічим не міг зарадити. Тут, у Країні, і Там, у Реальності, вони невразливі, проте на межі можна позбутися дечого навіть суттєвішого за руку − існування. Нині Каміла була дуже обережна під час переходів і зараз схвильовано дивилася на дзеркало, через яке мав з’явитися Метр, адже ніхто не застрахований, і навіть у нього під час міграції щось могло піти не так.

Раптом тишу порушив хрипкий голос Мирона. Було помітно, що він не мешканець Нічгорода, бо говорив голосно, метушливо й сильно жестикулював.

− Я перепрошую, − почав він, − але це вже не діло. Якби я знав, що тут усе так несерйозно, хіба б поспішав, немов навіжений, на цей зліт, ризикуючи життям? Бо щоб устигнути, подався не Дорогою Вітру, а Болотами.

− Не гарячкуйте, мій юний друже, − пролунав із глибини зали тихий, але впевнений голос.

Усі відразу впізнали старого Оксентія. Скільки йому років, достеменно не знав ніхто, але подейкували, що він закладав підвалини Нічгорода, а може, навіть самої Країни.

− Ви мені, звісно, пробачте, − трохи зніяковіло, але все ж упевнено вів Мирон, − але в нас у Червоній Вежі…

− Не знаю, як там у вас, а в нас не заведено квапитись і нервуватися, надто коли йдеться про такий важливий момент, як новоприбуття.

Дідусь був авторитетом для всіх краян, і навіть Метр завжди з ним радився, приймаючи важливі рішення. Повагу викликала сама його зовнішність − типово чаклунська: довге сиве, аж біле волосся, така ж борода й кошлаті брови, крізь які визирали проникливі сталеві очі. Цей погляд не кожен міг спокійно витримати. Дідусь був ніби з казки. Зовнішність, певне, єдине, що виказувало в ньому чаклуна. Жодних магічних атрибутів він не використовував: ні тобі конічних капелюхів, хламид чи плащів із капюшонами. Звичайна вишиванка, лляні штани, чоботи. Та, незважаючи на показну ветхість, цей одяг приховував могутнє, геть не дідівське тіло. Про Оксентієву силу ходили легенди, тому він і мав такий авторитет. Бо кого не лякали розум та досвід старого, тому доводилося відчути на собі його бойову майстерність.

Та ось не витримали нерви і в Каміли. Чи погане передчуття, чи нестерпна вже сверблячка у відсутній руці змусили і її подати голос.

− Я цілком із вами згодна, батьку, − звернулася вона безпосередньо до Оксентія, бо не вважала Мирона вартим уваги. − Не слід завчасно нервуватися. Але в одному юнак правий − Метр дуже затримується. Такого з ним іще не було. У мене погане передчуття. А як щось сталося? Якщо йому потрібна наша допомога? Може, комусь варто мігрувати в Реальність…

− Не варто, − мовив старець. − Ти ж знаєш, як він цього не любить. А якщо й справді щось сталося, то навіть коли хтось із нас мігрує, то точно нічим не зарадить, та ще й сам наразиться на небезпеку.

Краяни були дуже врівноважені, але цей діалог їх розворушив. Здійнявся гомін. Усі почали жваво обговорювати ситуацію. Це Оксентію не сподобалося. Він насупився і, скривившись, мовив до Мирона:

− Бачиш, що ти накоїв? Розбурхав це осине кубло. Тепер їх так просто не вгамуєш.

Та щойно зібрався був гаркнути, щоб покласти теревеням край, як найбільше, центральне дзеркало забрижилося і всі враз замовкли. Стало зрозуміло, що Метр повертається.

Я завжди любила зиму. Може, тому, що народилася в січні, хтозна. Хай там як, а саме ця пора року була для мене найбажанішою. Про це знали всі, рідні навіть прозвали мене Сніговою Королевою. Узимку я ніколи не депресувала, завжди була сповнена якогось внутрішнього сяйва, навіть коли збоку здавалася геть невеселою. Годинами могла сидіти й дивитися, як іде сніг, і ніколи не боялася холоду. Мама називала холоднокровною після моїх тривалих походеньок містом без жодних ознак замерзання. Зате восени, коли довго та нудно лив дощ, коли все навколо хляпало й чвакало, сіре, тягуче, я перетворювалася на сомнамбулу, розкисала, весь час без причини плакала, не знала, куди себе подіти, не хотіла ні жити, ні працювати, нічого! А от літо й весна були для мене звичайними порами року. Я сприймала їх без особливого ентузіазму, але й без якихось депресій. Такі дні зазвичай минали швидко, мені добре працювалося, але погано мріялося.

До чого це все? А до того, що коли цього мерзенного мокрого осіннього дня я, надивившись на своє покалічене, заляпане кров’ю та брудом тіло, опинилася на чистенькій, ніби випраний і випрасуваний бинт, галявині, де не було нічого, крім поодиноких дерев та кущів, щедро вкритих снігом, то подумала, що це рай. І справді, якщо моє тіло мертве, то логічним завершенням усього мав стати перехід душі в інший світ. А оскільки ніде не було ні розпеченої смоли, ні попелу, ні смороду, то я вирішила, що таки заслужила на рай. Як же мені було знати, що в житті все не так уже й просто?

Яким чином сюди потрапила, я не збагнула. Просто дивилася на себе згори, а потім раптом − бах! − сніг. Купа снігу! Але найдивовижніше, що я знову відчувала й бачила своє тіло: поворухнула пальцями, покрутила ними перед носом, покліпала очима, промовила вголос слово «мама» й переконалася, що моє тіло знову моє. Згадавши, що воно мало б бути трохи покаліченим, похапцем узялася себе оглядати, але не помітила жодних ушкоджень, не відчула болю, натомість зауважила, що стала досконаліша, ніж досі. Не одразу це зрозуміла, та через певний час до мене таки дійшло, що зараз моє тіло мало саме такий вигляд, про який завжди мріяла: зникло кілька зайвих кілограмів, подовшали ноги, потоншала талія й повужчали стегна. Шкода, що не було дзеркала, бо я була певна, що й обличчя змінилося: поповнішали губи, зменшився ніс, звузилося підборіддя. Та дещо я таки виявила. Облизавши губи, відчула, що моє задовге ліве верхнє ікло не виступає з-поміж решти цілком рівних зубів.

Аж ось з’явився той чоловік. На вигляд йому було років тридцять п’ять − сорок. Я зумисне трохи докинула йому років, бо завжди давала людям значно менше, ніж їм було насправді. У моїй родині всі дуже пізно починали старіти, тому я вважала, що коли моїй сорокарічній матері не даси більше тридцяти, то так само і з рештою людей. Отже, йому було років тридцять п’ять − сорок (читай − двадцять п’ять − тридцять), хоч моя інтуїція відразу підказала, що насправді значно більше. Переді мною стояв високий міцний молодик, темноволосий, з каро-зеленими очима, щетина на обличчі й на голові була майже однакової довжини. У що був убраний, уже не пам’ятаю. У щось темне й безформне. Незнайомець виник так само несподівано, як і сніг. (Чи той, хто вигадав приказку про сніг на голову, теж тут був?) Та найцікавіше, що після стількох пережитих сьогодні химер він мене аніскілечки не злякав і навіть не спантеличив. Незнайомець узяв мене за руку і без слів кудись повів, я навіть не опиралася, а покірно пішла, чекаючи, що ж іще такого може статися, чим же ще мене сьогодні спробують здивувати.

Дівчина була звичайнісінька. Ба більше. Побачивши її, Каміла відразу подумала: «Як же треба затуркати людину в Реальності, щоб вона хотіла мати такий неяскравий і несексуальний вигляд?» Адже Тут усі мали таку зовнішність, про яку мріяли Там. А цій, на позір іще зовсім дитині, геть нежіночній, було вже далеко за двадцять років. Висока, під метр вісімдесят, дуже худа; вузькі стегна й широкі плечі робили її схожою на хлопчика-підлітка. Довге вилицювате обличчя зі східною розкосиною майже цілком прикривало тонке чорне волосся. Вона нагадала Камілі її саму Там. Татарка, вона Тут була рудоволосою з величезними синіми очима та спокусливою поставою. Можливо, саме такою була в Реальності й ця дівчина, адже ми завжди хочемо бути цілковитою протилежністю самих себе.

Метр вочевидь був задоволений новопристалою − про це промовляло його усміхнене осяйне обличчя − і, звісно ж, не збирався пояснювати причин свого запізнення. А запитати ніхто не наважувався. Коли дзеркало розступилося і крізь нього, тримаючись за руки, увійшли ці двоє, усі замовкли й звернули на них зацікавлені погляди. Минула хвилина. Ніхто не порушував тиші. Усі завмерли. Каміла й далі роздивлялася дівчину, і тепер цікавість на її обличчі перетворилася на здивування. Такого вони ще не бачили. Новопристала була спокійнісінька: ні жаху в очах після переходу крізь дзеркало, ні запитань щодо того, де вона опинилася і що все це означає, ні сліз, ні істерик. Ще жоден новенький не поводився так буденно, ніби мало не щодня з ним стається щось подібне. Жінка пригадала себе. Коли вона після важких, нескінченних переймів, що розривали її тіло й свідомість на тисячі атомів болю, прокинулася на березі моря, де її пестили прохолодні й ніжні хвилі, то спершу дуже зраділа. Та коли з’явився Метр і захотів забрати кудись із собою, Каміла почала плакати, кричати, запитувати, де її дочка, куди її ведуть і що все це означає. Коли ж незнайомець запросив її перетнути каламутну поверхню дзеркала, бідолаха подумала, що він божевільний, і спробувала була втекти, вирватися від цього пройдисвіта, і тоді… Тоді він подивився їй у вічі, і Каміла побачила все: свої пологи, дитину, лікарів, що метушилися навколо неї… Картинка була така чітка, що жінка враз усе збагнула й опиратися вже не мала ні сил, ні бажання, бо не бачила в цьому жодного сенсу.

Але опинившись у Нічгороді, Каміла зовсім не була така спокійна, як ця новенька. Чіплялася до всіх із запитаннями, де вона, хто ці люди, що роблять, чого чекають від неї. А дівчисько було якесь байдуже. Може, такий у неї темперамент. Але ж усі знають, що навіть найспокійніша, флегматична людина за екстремальних умов починає поводитися неадекватно, а те, що зараз відбувалося з нею, інакше й не назвеш. Можливо, у новенької був шок, хоча з вигляду цього не скажеш: не загальмована, погляд не розсіяний і не розфокусований, упевнено, навіть дещо зверхньо роздивлялася присутніх, ніби збиралася мовити: «То що ви мені хочете сказати?»

Першим порушив мовчанку Метр. Він уже насолодився здивуванням, яке опанувало всіх краян від нової підопічної.

− Ну, ось ми й прибули, − мовив він і поглянув на дівчину. − Ліє, вам подобається тут?

Новенька дурнувато всміхнулася, і це ще дужче всіх спантеличило.

− Мені подобається, що ви мене назвали Лією. Ніхто, крім найближчих мені людей, не знає про це ім’я. Але я не питатиму, звідки його знаєте ви. Думаю, або ви не скажете правди, або я просто не зрозумію вашої відповіді.

Присутні засовалися, почали перешіптуватися: їм вочевидь подобалася ця дівчина. Та найдужче втішився Метр. На його похмурому обличчі розквітали нові відтінки усмішки, що їх ніхто досі не бачив.

− Правильно міркуєте, тому ви значно швидше, ніж сама можете уявити, збагнете все, що з вами сталося.

Повернувшись до присутніх, чоловік додав:

− Вибачте, що затримався. Виникли певні обставини, пов’язані не з цією юною леді, а, навпаки, з тими, хто мав би нам сприяти. Але я й так добряче вас затримав, тому не робитиму цього далі. − Уже звертаючись до Лії: − Вам тут іще зарано бути, тому прошу зачекати в моєму кабінеті до кінця засідання. Каміло, чи не могла б ти провести дівчину?

Жінку це прохання потішило. Дуже вже цікаве це дівчисько. Тож зраділа з нагоди поспілкуватися з нею і першою щось дізнатися. Каміла без зайвих слів підійшла до Лії, узяла її за руку й кинувши: «Ходімо», − повела до масивних дубових дверей на протилежному від центрального дзеркала боці.

Ця жінка мені чомусь одразу сподобалася, хоча вона й не виявляла особливої приязні. Але зараз мене (як, мабуть, і кожну дівчину в моєму віці) цікавила власна зовнішність. А я вже встигла себе роздивитися в кожному з незліченної кількості дзеркал, що були в залі, де я опинилася крізь одне з них разом із дивним чоловіком. Спершу мене здивувало, що серед просторої засніженої місцини з’явилося дзеркало, та коли Метр (здається, так він відрекомендувався) запропонував до нього увійти, я не вагалася. Це здалося мені таким логічним, наче у світі немає нічого простішого й буденнішого, ніж увійти до дзеркала, яке з’являється взимку посеред галявини, а біля тебе стоїть якийсь божевільний, але дуже впевнений у собі чолов’яга. Я людина не забобонна, та чомусь, заплющивши очі (це він так наказав, а я не ризикнула не послухатися), вирішила переступити цю межу лівою ногою. Мене охопило дивне відчуття, ніби втратила почуття часу й реальності. Я наче стислася до маленького атома й водночас вибухнула до розмірів Усесвіту. Не можу точно передати своїх відчуттів, бо це було так неприродно, так суперечило законам фізики, що навряд чи в якій-небудь мові світу існують слова, здатні таке передати.

Коли я розплющила очі (теж за його наказом), то вже була в цій химерній залі. О, чому я не закінчила школи мистецтв, де навчалася два роки й де разом із музичним та хореографічним мистецтвами студіювала ще й образотворче! Якби навчилася-таки до пуття малювати, то змогла б зобразити це фантастичне місце, і тоді… прощавай Босх, здрастуй Юлія Альданова. Себто Лія… І звідки ж, звідки він знає про це ім’я?

Я ніколи не любила свого імені. Юля, Юлька… У будь-яких варіаціях воно викликало в мене лише роздратування й оскомину. Крім того, до нього завжди ніби напрошувалися рими, − гулька, дулька, − які ще з дитячого садка швидко підбирали, хоча й були далеко не поетами, мої однолітки, і дражнили, аж поки підросли й знайшли інші, вишуканіші способи комусь дошкулити.

Не пам’ятаю, коли саме вирішила врізати своє ім’я і стати Лією, та воно не прижилося. Так мене іноді називали тільки найближчі люди, коли хотіли втішити чи попросити чимось допомогти, бо знали, що це звичайне звукосполучення має на мене магічний вплив. Решта людей про нього успішно забули.

Ха, а все-таки я круто сьогодні відповіла цьому − як його там? − Метрові. І взагалі дивно − я змінилася не лише зовні, а й усередині. Такою самовпевненою, різкою ніколи не дозволяла собі бути, тим більше з незнайомими і, судячи з усього, поважними людьми. Звідки така зухвалість? Не скажу, що мені це не подобається. Зовсім навпаки. Я завжди мріяла стати такою: сильною, мужньою, уміти обстоювати власну думку. Скільки разів замовкала, не наважуючись посперечатися з учителем у школі, чи з викладачем у виші, чи з роботодавцем. І не з остраху, що вчитель може поставити двійку, викладач − зарізати на заліку, а працедавець − звільнити. Не це мене лякало. Моє виховання, яке, звісно ж, можна вважати хорошим, надто з погляду християнської моралі, не дозволяло мені навіть допустити думки, що можна сперечатися зі старшою й мудрішою людиною. Навіть якщо знала, що ця людина не права, якісь внутрішні важелі завжди мене гальмували, коли намагалася порушити прищеплені мені принципи, переступити негласне табу й зробити щось усупереч правилам. Я розуміла, що це неправильно, що в нашому світі-тераріумі так не виживеш, що за своє місце під сонцем треба боротися, вгризатися зубами, ходити по трупах, та нічого не могла вдіяти і, наче собака Павлова, чинила, як завше. І коли сьогодні я раптом перетворилася на дівчину, яка нічого не боїться й каже все, що думає, то просто здивувалася. А якщо я й мала добирати слова, то це тут. Адже геть не знала цих людей, хоча ні двійка, ні звільнення з роботи мені не загрожували. То що ж могло загрожувати? Смерть? Та хіба я вже не мертва? Але після всього пережитого мене вже ніщо не дивувало й не лякало, і, може, саме те, що я вже була на все готова, і надавало такої самовпевненості. Чомусь мені було не страшно. Мене не лякали ці люди, це химерне місце, узагалі всі дива, що сьогодні (сьогодні чи вже минуло багато часу, адже я геть утратила його відчуття?) зі мною сталися. Ба більше − поки що я помічаю лише плюси мого тут перебування: мій характер змінився на такий, про який я давно мріяла, моя зовнішність стала просто − цьом! − ляльковою. Так, саме з цього я й почала, зі своєї зовнішності, і лише зараз до неї дійшла. Побачивши себе в дзеркалах, не могла натішитися з метаморфоз: жодних зайвих кілограмів, висока, струнка; волосся чорне, мов смола, але своє, не фарбоване, не кучеряве й неслухняне, а гарне, блискуче; обличчя ідеальне, на східний манер, як і має бути в дівчини на ім’я Лія… О, Лія. Якщо ж мене тут так називатимуть усі, це буде просто чудово. То чого ж мені тут боятися? Я ж тут нарешті знайшла себе…

− А ви справжня татарка чи лише наполовину? − запитала Лія, коли вони з Камілою вже підходили до дверей. Жінка зупинилася й пильно подивилася на новеньку. Звідки вона це знає? Хто вона? Як їй вдалося побачити її глибоко сховану внутрішню суть, адже, руда й синьоока, вона не лише зовні, а й ментально давно вже не було тією, ким народилася в Реальності.

− З чого ти взяла, що я татарка? − запитала Каміла, не приховуючи свого некерованого роздратування.

− Вибачте, − мовила Лія. Вона й не думала образити цю жінку, яка їй справді сподобалася. − Я подумала, що ви цим, навпаки, пишаєтеся, як от я, наприклад, хоч маю татарської крові, певно, відсотків десять.

− Я цим не пишаюся, бо я не татарка, а якби була, то чого б мала це приховувати?

− Ну, мабуть, є причини, − вела своєї дівчина, якій нові якості характеру не дозволяли просто так здатися, хоч і ображати жінку теж не хотілося. Та вона знала, що Каміла має східну кров, і їй не подобалося, що жінка цього ніби соромиться, адже сама Юля (Лія… Лія… вона ще ніяк не могла остаточно звикнути до нового імені) дуже пишалася тією невеликою дещицею генів, що дісталися їй від прадіда з Казані. Хоча, власне, чому вона була така впевнена в походженні Каміли? У неї ж абсолютно європейська зовнішність. Дивно. Щось прослизнуло повз Ліїну увагу, і вона тепер не могла збагнути що. Якесь нове відчуття чи знання вона здобула, пройшовши крізь дзеркало.

Каміла ще раз пильно поглянула на дівчину, але промовчала, натомість на диво легко відчинила дубові й важезні, на перший погляд, двері й кивком запросила туди новеньку.

Лія ніколи не вміла свистіти, але тепер їй це вдалося дуже хвацько. Та це й не дивно, адже те, що вона побачила всередині Метрового кабінету, викликало шквал емоцій. Перед нею була величезна кімната зі стелею такою високою, що її не було видно. Стіни були заставлені книжками. Сотні, тисячі, мільйони? Скільки їх тут? Чи може людина за все своє життя стільки прочитати? Найрізноманітніші: старовинні, у шкіряних палітурках із золотим тисненням, і сучасні, з глянцевими яскравими палітурками. Для Лії, яка з дитинства обожнювала книжки (вона могла просто їх гортати, гладити, нюхати), це справжній рай. На якусь мить їй здалося, що тут зібрано всі книжки на світі. Звісно, цього не могло бути, хоч і кімната просто гігантська, і дівчина навіть не бачила, де ж вона закінчується, адже протилежну від дверей стіну поглинув морок і Лія не могла знати, чи не тягнеться раптом кімната вглиб ще на якусь енну кількість метрів (кілометрів?). Але вона про це подумала, і, мабуть, не просто так.

Більше в кімнаті не було нічого. І це називається кабінетом? А де ж письмовий стіл, стільці, крісла, шафи для документів? Як тут працює Метр і чи працює він узагалі? Може, лише читає, умостившись просто на підлозі, що хоч і вкрита теплим ворсистим килимом, але до роботи не спонукає? І взагалі що це за робота така? Він що − тільки читає, навіть нотаток не робить? Адже жодного канцелярського приладдя в кабінеті не було.

Каміла зауважила дівочу реакцію і всміхнулася − у Нічгороді всі любили читати. Власне, якби не книжки, то їхнього міста взагалі не існувало б. Як і решти. Враження новопристалої доводило, що вона тут невипадково.

− Подобається? − запитала жінка в розгубленої Лії. Почуття роздратування й недовіри в неї раптово зникло, а натомість виникла якась материнська ніжність, зачудування.

Лія не могла передати словами свого захоплення. Так часто щось подібне вона бачила у своїх чарівних снах, що тепер усе, що з нею відбувалося, було дуже схоже на здійснення мрій. Їй часто снилися книжки, і там, уві сні, її переповнювало лоскітне почуття, коли хочеться відтягувати час, аби розтягти задоволення. Вона дивилася на фоліанти, торкалася до них, а в найкращих снах навіть іноді читала, проте вранці вже нічого не могла пригадати: ні назв, ні імен авторів, ні навіть сюжетів.

− Звідки тут усі ці книжки? − невпевнено поцікавилася дівчина, розуміючи, що запитання трохи безглузде і поставити його треба було хоча б тоді, коли вона вже дізнається, де воно, оце Тут, адже вона й гадки не мала, що це за місце і хто всі ці люди.

Каміла ніби прочитала її думки, тому відповідь була прогнозована:

− Згодом ти все зрозумієш, а поки що походи тут, роздивися, погортай книжки.

Ліїному захопленню не було меж. Їй чомусь здалося, що ці книжки немов священні письмена і до них не можна навіть торкатися.

− І що, мені можна взяти котрусь із них і подивитися?

− Так…

Жінка всміхалася. Її страшенно тішили дитяча безпосередність новенької, її захват.

− І можна навіть щось почитати?

− Так…

Лія підстрибнула, мов дівчисько, і, мало не плескаючи в долоні, підбігла до першої-ліпшої, чи то пак − найближчої − полиці, і вицупила книжку, що стояла на рівні її випростаної руки. Це було звичайнісіньке видання стандартного формату, але обкладинка не просто здивувала, а ледь не вибила дівчину з колії. Лія закліпала й недовірливо поглянула на Камілу, яка не виказувала жодних емоцій, що лякало ще дужче.

− Що це? − ледь чутно, бо язик просто відмовлявся соватися в роті, вичавила Лія.

− Книжка, − з байдужим виразом обличчя, але з прихованим задоволенням у голосі відповіла жінка, яку точно втішила реакція новенької.

Лія й сама бачила, що це книжка. І навіть назва, витіснена великими червоними буквами, хоча й інтригувала, та не могла сильно вразити, адже зараз письменники навчилися називати книжки так, що часом вистачало самої лише назви, аби змусити читача їх купити. Називалася вона «У прірві», і це ні про що не свідчило. З однаковим успіхом це міг бути і любовний роман, і хорор. Але ім’я автора вгорі викликало в Лії суперечні відчуття. Вона вирішила, що її або просто дурять, або ж знущаються. Джером Девід Селінджер. Це її улюблений письменник, і те, що вона витягла саме його твір і що так безглуздо маніпулювали його ім’ям, принаймні обурювало.

− Я бачу, що це книжка, − опанувала себе дівчина. − Але тут написано, що її автор − Селінджер…

− І що ж тебе дивує? − запитала Каміла, яка й справді наче не розуміла, що тут дивного.

− Але я прочитала всі його твори й точно знаю, що такого в нього немає.

− Але ж Селінджер досі живий [1], − мовила жінка так упевнено, що Лія вже й сама почала сумніватися, проте не переставала сипати запитаннями.

− Так, живий. Проте багато років тому він усамітнився, заховався від світу й перестав писати…

Каміла всміхнулася. У її голосі залунали іронічні нотки:

− Це він сам тобі сказав? Люба моя, − жінка говорила, немов із дитиною, і це дратувало Лію, − як ти можеш знати, що робить Селінджер у своєму свідомому вигнанні: пише чи не пише?

− Але ж він відома особистість. Тривалий час його фани, наче манни небесної, чекають від нього нових творів. Якби він щось написав, це була б сенсація і про це б уже знали в усьому світі, навіть у нас!

− Мабуть, − погодилась Каміла. − Але ж я не сказала, що він видає книжки, а сказала, що пише.

Лії вже терпець уривався:

− Але ж ця книжка видана, вона ж не написана від руки, − випалила вона й рвучко розгорнула томик.

На титулці побачила те ж, що й на обкладинці: ім’я автора й назву. Більше нічого… Ні назви видавництва, ні року. Перегорнула далі. Нічого, жодних реквізитів: ні тобі анотації, ні імені перекладача, ні навіть ISBN. Далі йшов власне текст, увінчаний латинською літерою І, який вона чомусь не наважилася читати. На останній сторінці − те саме. Зміст, де навпроти тринадцяти комбінацій із латинських цифр, що позначали розділи, стояли цифри арабські, що позначали номери сторінок. І все. Ні коли книжку було підписано до друку, ні накладу, ні номера замовлення.

Лія була розчарована.

− Ха. Будь-який дурень може в себе вдома на ПК таке зробити. Написати якусь маячню й підписати іменем класика. Теж мені Селінджер знайшовся!

Ці слова розлютили Камілу, бо вона аж на обличчі змінилася.

− Ти сумніваєшся, що цю книжку написав Селінджер?

− Так, − відповіла дівчина, та, перехопивши впевнений погляд співрозмовниці, завагалася. − Зв’язок із ним відчувається хіба що в назві, судячи з якої, це продовження «Над прірвою в житі». І в ньому має розповідатися, як Голден Колфілд таки не став «ловцем у житі», а натомість сам і звалився в ту прірву, від якої хотів рятувати дітей, − випалила Лія з неприхованим сарказмом.

− Я була про тебе кращої думки. − Каміла промовисто демонструвала своє розчарування. − Коли ти з таким захопленням розглядала книжки, я грішним ділом подумала, що переді мною справжній поціновувач мистецтва. Як ти могла припустити, що Тут з’явилася сумнівна книжка, якась дешева містифікація, незрозуміло ким і де створена?

− То, може, ви мені поясните, як вона тут опинилася? І що це за Тут, і чим воно таке особливе, що в ньому не може бути нічого сумнівного? − трохи винувато, але все ж упевнено мовила дівчина.

Каміла охолола. Ну, звісно. І чого було так напосідати на це дівчисько, яке і справді не знає, куди його занесло? Що їй залишається думати? Дівчина звикла (як кожна нормальна людина) шукати нормальних, логічних пояснень для будь-яких явищ. Що ж із неї взяти?

− Розумієш… − почала Каміла й глибоко вдихнула, приготувавшись до тривалої розмови. Вона ніколи не любила щось пояснювати, надто коли йшлося про те, чого не поясниш за допомогою слів, які придумало людство. Зараз їй треба уявити себе вчителькою початкових класів, яка має легко й доступно розтлумачити першачкові складні й незрозумілі речі. − Усі ми щось пишемо. Інша річ, що не всі видають написане. Але книжки наші не зникають. Вони тут. − Каміла всміхнулася так, як усміхається вчитель, знайшовши вдалий і легкий для дитячого сприйняття приклад для порівняння. − Ось ти читала «Майстра й Маргариту» Булгакова?

− Гм, звісно, − хмикнула дівчина так, ніби це питання її образило. Як вона могла це не читати?

− Не ображайся, я запитала, просто щоб переконатися. Так ось там є хороший вислів…

− Я вже здогадуюся, − перебила Лія, чи щоб довести, що справді читала роман, чи щоб показати, що вона не така вже й дурна і з нею не варто розмовляти, як із першачком. − «Рукописи не горять».

− Точно. І це правда. Булгаков був не лише геніальним письменником, він знав значно більше, ніж сам міг уявити. Але якби він пішов далі, то збагнув би, що не горять не лише написані книжки, а й ненаписані. Себто в тому значенні, яке людство надає цьому слову.

− Тобто…

Цього вже Лія не могла второпати. Каміла замислилася, як би це пояснити. Дівчина ще зовсім не готова. Та раптом її осяяло.

− Поглянь, − вигукнула вона й кинулася до другої знизу полиці праворуч від них. Вихопила книжку, але не поспішала демонструвати її Лії, а притиснула до грудей, і дівчина встигла лише зауважити яскраву обкладинку. − Ти теж, Ліє, пишеш книжки…

− Я? − Але зрозумівши, що від співрозмовниці навряд чи щось приховаєш, продовжила: − Ну, це гучно сказано. Так, іноді пишу коротенькі новели чи оповідання. Але тільки «в стіл». Їх ніхто не читав, та й навряд чи я наважилась би їх опублікувати…

− Та ні, ти не зрозуміла. Я не про твори, виведені ручкою на папері чи надруковані на комп’ютері, я про інші, про написані.

Здивування прочитувалося не тільки на обличчі, а й в усій поставі дівчини.

− Сумніваюся, що ти зможеш зрозуміти, якщо я тобі зараз почну пояснювати, краще почитай. − Каміла простягла Лії книжку.

Вона вже десь бачила цей яскравий малюнок на обкладинці. Дорога, що йде в нікуди. Обабіч шереги безлистих дерев, що, ніби щупальці чи кігті, розкинули своє гілля, а вгорі − повня. Картина була моторошна й водночас прекрасна. Від цієї дороги несила було відвести очей, вона вабила. Куди вона вела? І де дівчина могла її бачити?

Каміла немов прочитала останню думку.

− О, так. Я забула сказати: ти ж не лише пишеш, а ще й малюєш.

І лише коли Лія врешті зрозуміла значення в цих словах займенника «ти», відвела погляд від картини й прочитала ім’я автора та назву: Лія Альданова, «Закохана в ніч».

Що я стану письменницею, мені казали ще в дитинстві, коли придумувала різноманітні історії й потім вечорами розповідала їх мамі, бабусі, дідусеві і всім, хто до нас заходив. Я в сім’ї одиначка, і хоч це начебто дуже добре, адже вся увага й турбота перепадали мені самій, проте, з іншого боку, була дуже самотня, що, мабуть, і виплекало в мені некеровану, безмежну фантазію. Сама вигадувала собі друзів, бо на нашій вулиці майже не було моїх однолітків, а з деякими (неблагополучними) мені просто забороняли гратися. Я вигадувала незвичайні пригоди, бо справжнє життя було геть одноманітне й позбавлене несподіванок. Мене не цікавили ляльки. Інша річ − ґудзики, поламані ручки від дверей, дідові інструменти. Усе це дарувало неймовірне поле для фантазії, адже ці речі можна уявити чим завгодно: від зачарованої принцеси до зорельоту.

Коли підросла і в мене з’явилися друзі, фантазія нікуди не поділася. Дитинство моє припало на перебудову: зникла залізна завіса й почалося масове захоплення телебаченням, дуже популярними стали різноманітні закордонні серіали. Оце була моя стихія! Я швидко перекваліфікувалася зі звичайного письменника-фантаста на сценариста й режисера. А які мильні сюжети розгорталися на нашій вулиці. Куди тій американській «Династії» чи мексиканській «Дикій Розі»! У нас, на звичайній сільській вулиці, кохали й убивали, викрадали дітей і втрачали пам’ять, плели інтриги й самі ж потрапляли у власні тенета. Кожен із моїх друзів отримував роль, написану персонально для нього. Звісно ж, я не могла не користатися зі свого статусу, тому ті, кого я, правду кажучи, недолюблювала, отримували ролі або негідників, або якихось нікчем чи я просто ігнорувала їх, призначаючи на другорядні ролі. Та головне, що ніхто, навіть сильні особистості, очевидні лідери не могли опротестувати надану їм роль, бо я, виявляється, мала ще й неабиякі здібності психолога й могла будь-кого переконати, що саме його герой найважливіший. Навіть якщо то лише вбитий грабіжником перехожий, завдання якого − лежати посеред вулиці в багнюці, та якби не він, то й фільму не було б і славнозвісний детектив (себто я) не почав би розслідування.

Захоплення сценаріями тривало недовго. Я захворіла і вже не могла багато часу проводити з друзями. Сумними самотніми вечорами в ліжку, коли від телевізора й прочитаних книжок вже починало двоїтися в очах, я врешті почала писати по-справжньому, ручкою. Тобто Каміла не вважала б, що то по-справжньому, але саме так вважають люди.

Звісно, це теж було наслідування. Наслідування дуже популярних на той час детективів та любовних романів, які я потай від мами ковтала по кілька штук на день. Я починала писати роман і щоразу, написавши кілька розділів на папері й остаточно дописавши його подумки, цілком втрачала інтерес, адже твір уже був готовий (хоч лише в моїй голові), а повторювати те саме − це однаково, що переписувати текст із чернетки в чистовик, − найгидотніше у світі заняття. Скільки таких початих і незакінчених творів у мене було − уже й не пригадаю.

Тому спроб долучитися до когорти майстрів слова (Боже, якими ганебними штампами я висловлююся!) було чимало, та справді почати писати мене змусила… Що б ви думали? Любов? Ні. Матеріальна скрута? Де там. У наш час письмом точно не заробиш. Злість. Ось що вперше мене спонукало взятися за ручку в уже дорослому віці і з серйозними намірами. Принаймні я їх тоді вважала серйозними. Згодом, звісно, зрозуміла, що це насправді лише один зі способів боротися з проблемами, з депресією, з внутрішнім дискомфортом.

Я почала писати, наразившись на несправедливість, зазнавши образи, яка здавалась мені смертельною, а головне − перед якою я була безпорадною. Я не могла відповісти своєму кривднику, бо він сильніший, могутніший. Таких випадків у моєму житті щороку ставало дедалі більше, а можливостей захиститися меншало. І тоді я збагнула, що бодай умовно покарати свого ворога можна лише через творчість. Так почали з’являтися оповідання, де кожну злу людину за кожен її негідний вчинок чекала заслужена й жорстока кара.

Ви можете вважати мене ненормальною, закомплексованою, прихованою маніячкою, що ладна розчленувати кожного, хто косо на неї погляне. Але ж ні. Та й не так часто ображали особисто мене. Просто будь-яку несправедливість я приймаю на свій рахунок. Я читала газети, дивилася телевізор і всюди бачила саму лише несправедливість. Скажімо, син якогось депутата жорстоко вбив людину, а його виправдали й кинули за ґрати невинного.

Я не могла спати ночами, аж поки не виникало оповідання, де прототипа цього мажора вбивав розгніваний месник (родич загиблого чи просто божевільний, що хотів очистити світ від мерзоти), або ж на вбивцю чекала інша, абстрактна кара у вигляді авта, у якому відмовили гальма, чи цеглини, що впала з даху. Та найчастіше помста була виважена й логічна, тому й жінку, яка виловлювала бездомних собак і знущалася з них (цей жахливий сюжет я побачила в програмі Ольги Герасим’юк «Без табу», і він, певно, до кінця життя стоятиме в мене перед очима), ці ж бездомні собаки й загризали. А п’яний лікар, який оперує дівчину й вона через це гине, сам згодом помирає від скальпеля такого ж горлодера.

Свої твори я нікому не давала читати, не публікувала, хоча завжди мріяла побачити власну збірку оповідань (а саме на короткі прозові твори мені вистачало вправності й терпіння) на полицях книгарень. Та одного разу таки наважилася й узялася за роман. Щоправда, на нього чекала така ж доля, що й на все моє попереднє писання: після кількох розділів я так захопилася, що зрештою дописала текст «у голові». У романі йшлося про дівчину, яка страждає на множинність особистості, точніше в її милій голівці вживалося значно більше «альтерів», кожне з яких по черзі заволодівало її тілом і виконувало якусь програму. Однак усі вони мали не лише різні характери, а й несхожу зовнішність, тому героїня частково змінювала і свій вигляд. Скажімо, коли вона ставала чоловіком, її голос нижчав, вона робилася дуже сильна як на жінку й таке інше. У цьому творі я теж не уникла улюбленого мотиву помсти, тому й ввела до численних внутрішніх особистостей героїні чоловіка-месника, що його пригоди й мали становити основну канву сюжету. Так я ніби узагальнювала все написане раніше, весь мій попередній досвід.

Хороший був задум. Тепер розумію, що коли б дописала роман, то справді мала б шанс його видати. Але не судилося. Може, я занадто лінива, а може (це я розумію тепер), твір виявився значно потрібніший Тут, аніж Там . От і завис готовий роман на межі між реальністю й вигадкою. Так ніхто й не зміг дізнатися, що сталося з дівчиною з безліччю різних сутностей у голові, які щодня вели запеклі бої за її тіло, а сама вона лише вночі ставала собою. Саме тому я й назвала своє перше колосальне творіння «Закохана в ніч»…

Метр уважно стежив за Камілою. Жінка була збуджена, щось її сильно хвилювало. Уже давно закінчилися збори, усі розійшлися, у Широкій Залі Для Вузьких Засідань панували тиша й спокій.

− Ця дівчина якась дивна, − почала Каміла, зрозумівши, що Метр уже готовий її почути. − Вона поводиться не так, як годиться, геть не так, як усі.

− А чому ти вважаєш, що годиться саме так, як поводяться всі? − запитав Метр, хоча в його голосі не відчувалося, що він чекає на відповідь.

− Я не знаю, як годиться, − вела своєї жінка, − але ж ти не заперечуватимеш, що вона не така, як усі.

Чоловік замислився. Унікальність новенької він зауважив одразу, але, на відміну від Каміли, Метра це не бентежило, а, навпаки, тішило. Дівчина не випадково потрапила до них, це точно. Так, він − Метр, але не провидець, нічого не відає й нічого не вирішує. Звідки йому знати, з якою метою приходять деякі сутності. У Нічгороді він уже незліченну кількість часу. Яких лише диваків випало йому бачити. Здається, знав про Країну все, проте досі не міг збагнути, хто чи що обирає їх. Мав лише провести обраних, а далі вони вже самі обирали свій шлях. Він − лише проводир.

− Вона… − Каміла замовкла, вагаючись, але таки вирішила сказати: − Вона побачила мене такою, якою я ніколи тут не була.

− Тобто? − Метр не знав, що мала на думці жінка. Він бачив перед собою гарну молоду особу з рудим волоссям. Такою вона сюди прийшла, хоча, напевно, у Реальності була зовсім інакша: у Країні люди ставали такими, якими хотіли, бо ті тіла та характери, які отримували в житті, були лише в’язницями, що слугували для того, аби людей стримувати, аби заважати їхньому духовному зростанню. Адже, долаючи свої зовнішні вади, вони не могли вдосконалюватися внутрішньо. Таке людське життя, і це, певно, правильно, бо якби всі мільярди людей на землі стали досконалими, це призвело б до краху. Хто зробив так, що людина в житті завжди незадоволена собою, що брюнетки хочуть стати білявками, а худорляві − повненькими й навпаки? Хтозна. Але ця незбагненна сила давала кожній людині певне уявлення про досконалість, а потім із точністю до навпаки нагороджувала її тілом, характером, звичками.

Якою була Каміла за життя, Метр не знав, та й не годиться Тут таким цікавитися. У Країні всі є собою. Кожен виходить із власної в’язниці й навіки про неї забуває. Проте виявилося, що не навіки й не всі.

− Ти ж здогадуєшся, що я насправді не така, якою ти мене бачиш? − Жінка ретельно добирала слова. − Як ти вважаєш, якої я національності?

− Гадки не маю, − чесно відповів Метр.

− Ти б міг колись уявити, що я татарка?

Чоловік цілком міг би уявити її хоч афро-американкою.

− Звісно міг би, ти ж знаєш, що це реально. Каміла роздратувалася.

− Я не про це. Міг − то міг, але чи здогадувався, що я власне татарка?

− Я ніколи про це не думав, − сказав Метр, але вже почав потроху розуміти, до чого вона веде.

− А от вона відразу побачила. Ні, вона не побачила моєї зовнішності, а ніби збагнула суть. Як таке може бути? Навіть ти цього не можеш.

Чоловік мовчав. Він справді ніколи цього не міг. Чи просто не хотів. Словом, не пробував.

− А ще вона не побачила моєї руки, − уже тихіше мовила Каміла й поглянула на відсічену дзеркалом культю.

− Я теж її не бачу.

Це мало скидалося на жарт, тому жінка ще дужче роздратувалася.

− Не бачиш, бо її нема. А дівчисько, певно, бачить, бо не звернуло жодної уваги. Я махала перед нею руками, діставала книжки з полиць, і, думаю, брак кисті вона б мала помітити.

− А може, вона просто вихована й не хотіла ставити тобі неприємні запитання?

− Може, й так. Але навіть якби вона вирішила не говорити про це, то навряд чи зуміла б приховати емоції, уперше побачивши мій обрубок. Але в неї був цілком незворушний вираз обличчя.

− Що ж, − бадьоро мовив Метр, − якщо ти права й дівчина таки незвичайна, то нас можна привітати. Це щось небачене, отже, настає час змін. Це ж прекрасно.

− Не знаю…

Жінка радше занепокоїлася, ніж зраділа. Не всі люблять зміни.

− До речі, де вона? − поцікавився Метр.

− У тебе в кабінеті. Я вирішила, що нічого не станеться, якщо залишу її без нагляду. Уже три години вона читає свій роман і, схоже, не збирається відволікатися.

− Що ж, пора з нею поговорити.

І вони вирушили до кабінету.

− Не знаю, чи варто, та все ж запитаю, − мовила Каміла невпевнено, бо розуміла, що вона сьогодні й так занадто допитлива, і хтозна, як відреагує на це Метр. − Я не була на засіданні, тому не знаю, про що там ішлося. Та мені б хотілося знати, що ти мав на думці, кажучи, що твоя затримка пов’язана з тими, хто мав би нам допомагати.

Чоловік зупинився й обернувся до Каміли, яка йшла за ним і, може, саме тому, що не дивилася йому в очі, наважилася на це запитання. Метр, який іще кілька хвилин тому мав безтурботний і щасливий вигляд, здається, занепокоївся.

− Щось дивне коїться в Реальності, Каміло, − мовив він, і такої відвертості жінка не очікувала. Завжди стриманий, Метр ніколи не видавав своїх почуттів, надто коли це був страх чи нерозуміння певних явищ. − Я не казав про це на засіданні, але відчуваю, що має щось статися.

− А як же ти це відчув? Щось змінилося?

− Може, мені це лише здається, але чи не помітила ти, що Їх приходить до нас дедалі менше?

Каміла розуміла, про що йдеться. Так, давно вже не з’являлися в Нічгороді новопристалі, і та дівчина стала для всіх мов свіжий вітер у пустелі. Але це нормально, адже їх не може бути багато, інакше вони б утратили свою унікальність.

Метр, немов прочитавши Камілині думки, продовжив:

− Я хочу наголосити на слові «приходить». Насправді Там їх не меншає. Але до нас їх щось не пускає. Якась сила стоїть на заваді. Я не можу її виявити, не можу збагнути її суті. Але дивно: що більше небайдужих у Реальності, то менше вони доступні для нас. А ти розумієш, чим це загрожує?

− Чим? − Голос жінки тремтів, вона розуміла…

− Їх може стати занадто багато Там. Вони самі не усвідомлюють своєї сили, а в Реальності вона може виявитися руйнівною. А що станеться, коли зникне Реальність?

Це питання не потребувало відповіді. Чи могла Країна існувати без Реальності? Чи може людина існувати без їжі? Чи може вогонь існувати без повітря? Чи може письменник існувати без натхнення?

Ще кілька секунд вони постояли, дивлячись ніби одне на одного, а насправді в нікуди. Метр перший розвернувся й попрямував до дверей свого кабінету.

− Коли я побачив цю дівчину, − уже іншим, трохи спокійнішим тоном сказав він, − чомусь подумав, що вона має принести якісь зміни. Нехай навіть на гірше − це все одно добре. Адже ми не можемо просто чекати, поки хтось вирішить усе за нас. Я не помилився в дівчині, бой ти, бачу, помітила її незвичність, якусь незбагненну силу. Ходімо, спробуймо розібратися.

Я так захопилася читанням, що й не помітила, як вони ввійшли. Дивно, як можна захопитися читанням власної книжки, адже це ти її написав, отже, маєш напам’ять знати, про що там ідеться. А я наче й розумію, що все це мої думки, бо саме такий один із тисячі моїх варіантів роману, та водночас наче й не я це писала. Мої вислови, мої фрази, навіть слова-паразити, проте вони ж ніколи не були впорядковані. А тут усе розкладено по поличках − хронологічно, чітко, вишукано, грамотно. Певно, якби це таки писала я, то саме так би й зробила, бо тут угадувався мій стиль і спосіб мислення. Але ж я насправді ніколи цього не робила!

Поки я їх помітила, минуло, певно, чимало часу. Хоча я вже зрозуміла, що тут або не існувало поняття часу, або на нього просто не зважали. Для них важило тільки те, що відбувалося поза часом, решта не мала значення.

Якби я зустріла цю парочку в минулому житті (хоча я ще достоту не вирішила, де перебуваю: у новому житті чи це просто черговий етап старого), то подумала б, що вони якісь дивні, щоб не сказати гірше. Але вони мені подобалися. Не знаю чому. Метр і Каміла. Ха. Виникає лише одна асоціація: Майстер і Маргарита. Прикольно… До речі, уже вдруге сьогодні я згадую Булгакова. Що б це мало значити?

Так от, я не одразу їх помітила, і вони, мабуть, не збиралися звертатися до мене першими й чекали, поки сама до них звернуся. Та я не квапилася. Я читала свою книжку про Юлю. І чого я головну божевільну героїню назвала власним іменем? З творами не можна жартувати, бо все написане збувається. І називаючи героя своїм іменем, ми наражаємося на небезпеку, бо можемо повторити його долю.

Отже, я читала про поневіряння своєї головної героїні. Про Роксолану, одну з її особистостей, яка була талановитою художницею; про сорокарічну домогосподарку Ольгу, через яку в Юлії на певний час з’являлися зморшки; про алкоголіка-афганця Микиту, що хворів на цироз печінки, і цей діагноз цілком підтверджувався в Юлі, коли він заволодівав її тілом. Та найцікавішими були пригоди Романа. Невловимий месник, він саме збирався розправитися з ґвалтівником, та ще й дуже жорстоко, аж раптом я відчула чиюсь присутність і, обернувшись до дверей, побачила їх.

Вони стояли, як дві статуї, і незмигно дивилися на мене. На їхніх ніби з каменю витесаних обличчях відбивалося щось дуже схоже на захоплення.

О, скільки ж я мала запитань, яким так і кортіло вирватися з мого горла! Скільки всього хотіла довідатися! Але й досі не можу пригадати всього, що тоді від них почула. Чи, може, мій мозок просто не подужав сприйняти інформацію і, відфільтрувавши й викинувши все незрозуміле, залишив у пам’яті лише уривки якихось фраз, висновків, порівнянь і натяків. Метр увесь час щось казав про мою винятковість, незвичність, про якесь надпризначення. Я нічого не могла второпати. Лише хотіла знати, що це за місце і що я в ньому роблю, але так і не взнала. Я навіть не зуміла сформулювати це запитання, а самі вони не поспішали мені нічого такого пояснювати. Може, сподівалися, що сама здогадаюся? Чи думали, що ще не час? Але якщо я така вже особлива, то невже не маю права бодай щось знати?

Зрештою, мені тут подобалося, і, можливо, саме тому я не надто поспішала щось додатково з’ясовувати − а що, як насправді не все так добре, як на перший погляд? Однак я чітко усвідомила, що скоро, зовсім скоро дізнаюся, що тут роблю, і це неодмінно припаде мені до душі. Принаймні Метр із Камілою мені це пообіцяли.

Не знаю, скільки саме тривали їхня розповідь і моє мовчання, та врешті-решт вони вгамувалися, помітивши, мабуть, у моїх очах цілковите нерозуміння, і змінили тему.

− То як тобі книжка? − поцікавилася жінка.

− Я б сказала, що хороша, але це було б нескромно, адже вона моя. Так же?

Метр усміхнувся й відповів, що тут усе моє так само, як і кожного нічгородця. Ми всі ланки одного ланцюга, що тримає світ. Він висловився трохи інакше, але зрозуміла я це саме так. Хто такі «ми», я не знала, та оскільки мене вже зарахували до їхньої когорти, тепер мала б поцікавитися своїми обов’язками. Але…

Але, що сталося потім, я згадати не можу. Пам’ятаю лише довгий коридор. Не просто довгий − безкінечний! Ще хвилину тому я сиділа на підлозі в кабінеті Метра й збиралася щось у нього дізнатися, аж раптом уже тут, у цьому дивному напівтемному коридорі з безліччю дерев’яних дверей по обидва боки. Якусь мить я стояла, не знаючи, що робити, а потім вирішила відчинити одні двері й зазирнути всередину.

Легенько штовхнула найближчі праворуч (ручки на жодних із них не було), і двері на диво легко піддалися. Повільно й обережно зазирнула всередину і, не помітивши нічого загрозливого, наважилася зайти. Кімната за дверима була безмежна, як і Метрів кабінет. Зрештою, у цьому місті все було безмежне. Я розуміла, що за законами чи фізики, чи математики це просто неможливо, адже в коридорі за якийсь метр від цих дверей розташовані інші, за якими теж має бути кімната. Але як вона може там поміститися? Та я не стала заморочуватися цим питанням, бо, мабуть, збожеволіла б. У мене завжди були проблеми з точними науками, тому я просто все списала на власне невігластво. Хтозна, може, й існує в природі якийсь закон, що здатен пояснити це дивне явище.

Я почала розглядати кімнату, точніше, те, що міг охопити мій зір. У кімнаті панував напівморок. Я зробила крок уперед, але далі йти не наважилася. Одночасно притримувала двері, боячись, що може статися, як у голлівудських фільмах жахів − варто комусь зайти до якоїсь кімнати, як двері позаду нього самі зачиняються й він опиняється в пастці.

Коли очі призвичаїлися до темряви, я побачила за кілька метрів від себе якусь істоту. Спершу мені здалося, що це кіт − маленький пухнастий клубочок. Та вже наступної миті зрозуміла, що помилилася, бо створіння почало рости, збільшуватися, і здавалося, ще мить − і воно накинеться й поглине мене. Я скрикнула, різко відступила й вискочила за двері.

Я знову була в коридорі. Кімнату зачинено, але мене не відпускав панічний жах. Що воно таке? Чи не вирветься зараз сюди, щоб запопасти мене? Стояла закам’яніла, аж раптом мене осяяло − я ж колись це вже бачила й відчувала: бачила дивне створіння, що росте й намагається мене поглинути, відчувала цей жах, цю безвихідь. Так, точно, це вже було. Давно, ще коли я була геть маленька. Тоді, подивившись по телевізору якийсь фільм жахів, − чи «Дзвінок», чи «Воно» за Стівеном Кінгом, − я довго не могла заснути, а коли нарешті заснула, мені наснився той кошмар. Сон був короткий, але я прокинулася вся зарюмсана і в холодному поту. Горло звело, я не могла поворухнутись, і здавалося, ніби я померла. Аналізуючи потім сон (якщо, звісно, мала дитина здатна щось аналізувати), за наймоторошніше й найбезглуздіше визнала те, що на чудовисько перетворювалася істота, покликана тішити, − маленьке пухнасте кошеня. Це лякало найбільше, бо найстрашніша та загроза, від якої не чекаєш нічого поганого.

Те, що дівчина потрапила в Коридор, Метр зрозумів із її погляду. Щойно вона щось розпитувала, говорила, − зацікавлено, здивовано, спантеличено, − аж раптом її очі з карих стали чорними, зіниці розширилася так, що райдужна оболонка просто зникла. Зовні наче нічого не сталося: вона була тут, з ними, але водночас стала заручницею Коридору. Каміла це помітила не одразу, а лише тоді, коли на Метровому обличчі відбився переляк, якого вона вже давно не бачила.

Саме тоді вона й поглянула в Ліїні очі.

− О, ні… − тільки й змогла простогнати жінка.

Цього просто не могло бути. Тим більше з новопристалою. Коридор байдужий до таких осіб. Він на них не розмінюватиметься. Навіть задля Метра, такого сильного й важливого, він не потикатиметься в Нічгород. Хіба що… Хіба що воно того справді варте…

Якусь мить вони стояли й мовчки дивилися на дівчину, але так не могло тривати довго. Треба щось робити. Поки не пізно.

Першою оговталася Каміла.

− Я впевнена, ти знаєш, що робити. − Вона благально дивилася на Метра. − Адже знаєш? Так?

Чоловік був розгублений.

− Власне, знаю, але… Я ніколи цього не робив.

− Ти мусиш. Ми маємо її повернути.

− Так, − погодився Метр і тієї ж миті підступив упритул до дівчини й зазирнув їй у вічі. Враз його зіниці теж почали розширюватися. І хоч жоден м’яз обличчя не здригнувся, неймовірне напруження раптом передалося Камілі, і вона ледве втрималася, щоб не скрикнути від цього жахливого відчуття.

Час ніби зупинився. Скільки це тривало − невідомо. Та раптом якесь дивне синє світло осяяло кімнату й зникло так само несподівано, як і з’явилося. Коли Каміла оговталася, Метр сидів на підлозі, обхопивши голову руками, а Лія лише здивовано на нього дивилася.

− Вам погано? − запитала вона і вже було нахилилася до нього, аж раптом зойкнула й відсахнулася. Їй здалося, що вона бачить юнака, але дуже страшного й хворого. Він мав якесь зачумлене обличчя, жовту шкіру й божевільні невидющі очі. Смерть оселилася в цьому худому, немічному тілі. Хто він? А де ж Метр?

− Що сталося? − Каміла теж перелякалася. Вона не побачила того, що дівчина, проте Ліїна реакція її налякала ще дужче за недавні події.

Тієї ж миті чоловік підвів голову. Він був таким, як і завжди, просто трохи змореним. Мужнє обличчя, щетина, упевнений погляд. Дивне видиво зникло, і Лія заспокоїлася.

− Нічого не сталося, − якимось наче не своїм голосом мовила вона, − просто мені здалося…

− Що здалося? − поцікавився Метр і спробував підвестися, та це йому не вдалося. Сили його покинули. Тіло було ніби чуже. Дівчина з Камілою це помітили. Першою кинулася на допомогу Лія. Вона ще не знала, що цього Метр не любить.

− Що з вами? Вам зле?

Метр відштовхнув її. Без злості, роздратування, але рішуче. Він не потребував нічиєї допомоги. Робота, яку він щойно виконав, не просто могла позбавити його сили. Хтозна, коли він зможе оговтатися, але зробити це мусить.

− Ліє, не займай, − втрутилася Каміла. − Метр сам упорається.

− Я ж лише хотіла…

Чоловік не дав їй договорити:

− То що тобі здалося, дівчино?

Він пильно дивився на Лію, і цей погляд ніби читав її думки. Вона знала, що чоловік здогадується про те видиво, яке вона бачила. Але як?

Господи, де вона? Що тут коїться? Вона мертва? Чи збожеволіла? А може…

І тієї ж миті до Лії ніби прийшла відповідь. Вона згадала коридор, двері, сон… Так, сон. Саме так. Усе дуже просто. Вона ж лише спить. Це все їй сниться. Авжеж. Бо як усе це пояснити? То був сон, але й це теж сон. Сон у сні. Таке буває. Вона читала. Та і з нею таке було, коли спиш, а потім прокидаєшся, а потім прокидаєшся знов, уже по-справжньому. І тепер вона мусить прокинутися. Звісно, це сон. Сніг, дзеркала, книжки, кошмари. Так, наче марення якогось божевільного режисера фільмів жахів. Якогось Девіда Лінча.

З цих роздумів її вивів Метр.

− І не сподівайся, люба, − мовив він із сумом у голосі, ніби чудово її розумів. − Ти не прокинешся, хоч те, що ти бачила за дверима, і було сном, але тут усе навсправжки.

Лія стрепенулася. Він прочитав її думки. Це неможливо. Але чоловік вів далі:

− Ти зараз, мабуть, думаєш, що я вмію читати думки, але, на жаль, помиляєшся. Просто ти надто голосно думала, так голосно, що навіть Каміла почула твоє бажання прокинутися. Це зрозуміло. Так завжди буває з новопристалими. Зіткнувшись тут із різними неймовірними речами, вони інакше, як сном, пояснити цього не можуть, от і прагнуть прокинутися. А якби я й справді міг читати думки, то, певно, не питав би, що ж ти таке страшне побачила, що так налякала нас із Камілою.

− Та нічого страшного… − Дівчина вагалася, але вирішила не жартувати з цим чоловіком. − Мені лише на якусь мить здалося, що переді мною сидите не ви, а якийсь юнак, смертельно хворий. Він мав такий жахливий вигляд, що я рефлекторно відсахнулася. У нього було чумне обличчя. Хоча… Про це я лише читала. Я ніколи не бачила людей, хворих на чуму, але тоді мені раптом здалося, що саме ця хвороба вразила хлопця.

Якби Каміла стояла ближче до Метра, то, мабуть, помітила б, як він змінився на лиці. Ліїне зізнання розкривало якусь таємницю, таке, про що знав лише чоловік.

− Не зважайте, − сказала Лія. Але раптом їй на думку спало щось таке, що знову примусило змінити тему розмови. − Краще поясніть, що зі мною щойно сталося. Викажете, що то був сон. А як це я раптом заснула?

− Ти не заснула, дорогенька. − Чоловіків голос полагіднішав. Мабуть, у його голові нарешті вибудувалася з уламків думок та здогадів яскрава картина, і він знайшов якийсь дуже важливий для себе рішенець. − Ти побувала в Коридорі.

− Звідки ж ви знаєте? − Дивний здогад, що Метр таки вміє читати думки, повернувся. − Ви ж казали, що не читаєте думок.

− Я не брехав. Не читаю. І справді не знаю, що ти там бачила, бо кожен, хто там опиняється, бачить щось своє. Я просто знаю, що ти там була. Можу лише додати, що то погане місце. Там можна загубитися, і я доклав чимало зусиль, щоб витягти тебе звідти.

− Так, я відчула, що то погане місце. І саме тому вам стало зле? Через мене? Вибачте…

− Не через тебе. Через мене, через Камілу, через Нічгород… Якби я не повернув тебе, усім було б кепсько.

− Я все одно нічого не розумію…

Метр замовк. Роззирнувся. Складалося враження, що він про щось важко розмірковує, шукає ради.

− Скоро зрозумієш. Але ти мусиш зрозуміти це сама. Ні я, ні будь-хто інший цього тобі не пояснить, тим більше тими словами, які зараз ти тільки й можеш розуміти, враховуючи надто малий досвід, хоч і неймовірні потенційні можливості. А тепер вибач, але мені треба переговорити з Камілою. Розважся чимось. Візьми хоча б книжку якусь почитай.

Лія мовчки погодилася й пішла вглиб зали між нескінченними рядами полиць. Тепер вона вирішила не вибирати книжку навмання, як першого разу, а трохи тут освоїтися, пороздивлятися палітурки, погортати, одне слово, оцінити асортимент. Хоча в глибині душі сумнівалася, що Селінджер тоді був спонтанним вибором, який нічого не значив. Тим часом Метр відвів Камілу вбік і, хоч знав, що дівчина не підслуховуватиме, усе ж трохи стишив голос:

− Тепер я все зрозумів. Ця дівчина таки особлива. Ні! Не просто особлива − не така. Це щось геть інакше, ніж ми колись бачили, чули, відчували. І тепер я розумію, чому вона, щойно прибувши, ще нічого не досягши, потрапила в Коридор. Уяви, що буде, коли вона чогось тут досягне. Яку силу вона зможе мати.

Каміла лише кліпала, бо нічого не могла второпати.

− Ти так вирішив через її видіння? Через цю маячню про чуму? Але ж ми так мало знаємо про тих, хто повертається з Коридору. Що, як це якийсь побічний ефект? Що, як це залишки тих кошмарних снів, які вона там устигла побачити?

− Ні, ти нічого не розумієш. Ніякі це не залишки. Вона побачила мене. Розумієш, мене. Той юнак, хворий на чуму, то я. Я дуже багато знав про те, як повертати інших із Коридору, але, на щастя, раніше мені цього не випадало робити. Я й гадки не мав, що це аж так важко. Я витратив стільки сил… Та що там, ти ж сама бачила − я не зміг навіть підвестися. Так от, витративши всю свою енергію, я, мабуть, оголився, відкрив свою суть, своє істинне обличчя, яке в Країні взагалі не можна побачити. Але навіть цієї оголеності не можуть побачити такі, як ми. Ти ж не побачила? А от вона побачила. Вона побачила мене справжнього. І кому, як не тобі, це розуміти, адже ти сама допіру мені казала, що вона побачила тебе справжню.

− Але ж то я, а то ти. Це різні речі. Я звичайна, я така, як усі, а ти − Метр.

− Вважаєш, що для того, у кого є дар бачити суть, це має якесь значення?

Каміла мовчала. Вона щось напружено обмірковувала. Щось дуже її лякало. Те, що дівчина має дар, чудово, але водночас страшно. Що міг він дати їм, нічгородцям? У їхнє спокійне життя ввірвалося щось незвичне. Чи принесе воно новий етап творення (те найважливіше, для чого вони існують), чи, навпаки, усе зруйнує? Останню думку засвідчував той факт, що сьогодні раптом нагадав про себе Коридор, який уже дуже давно перестав цікавитися нічгородцями.

Каміла ще довго лякала б себе, та спромоглася-таки відігнати страшні думки. Вона наважилася запитати, хоч і знала, що Метрові це не сподобається (але ж він сам почав):

− Той юнак − то твоє справжнє обличчя?

Метр не відповідав. Його знову опанував давно забутий страх. З пам’яті виринули крики болю й розпуки. У повітрі закружляв запах смерті. Навколо трупи, сморід, зойки… Люди мов божевільні. Вони сахаються одне одного: батьки − дітей, брати − сестер, чоловіки − жінок…

− Таким я був колись. Потворним і моторошним, на межі буття й небуття. Таким я й потрапив до Нічгорода.

− Ти, мабуть, був хорошим митцем. Навряд чи пересічний чумний потрапив би сюди.

Метр звів на Камілу сповнені сліз очі, і вона, збагнувши, якого болю завдають йому ці спогади, вирішила змінити тему:

− То що робитимемо з дівчиною?

− Треба показати її Оксентієві. Думаю, зараз лише він зможе дати слушну пораду. Дівчина ця − скарб, але іноді скарби бувають прокляті й приносять лихо, тому нехай він вирішує, як із нею бути.

Я сама себе дивувала. Як можна, стільки всього переживши, бути такою спокійною і, діставши з полиці книжку, наче в себе вдома, насолоджуватися читанням? Книжка була простісінька, як і всі тут: стандартний формат, близько трьохсот сторінок, у зеленій палітурці. Дуже добре пам’ятаю її зміст, а от ім’я автора й назву − ні! Дивно.

Я знову втратила лік часові. Хоча річ, певно, не в майстерності автора книжки, а таки в часі цієї місцини (якщо час у земному розумінні тут узагалі існує). Не думаю, що Каміла з Метром могли розмовляти стільки часу, скільки мені треба було, щоб прочитати книжку. Але підійшли вони саме тоді, коли я перегорнула останню сторінку.

Мабуть, для них і для мене час плинув по-різному, принаймні так тоді мені здалося. Чому?

Я ніколи не читала швидко. Не тому, що не могла (навпаки, ще в школі техніка читання в мене була найкращою в класі), просто завжди свідомо не поспішала, намагаючись смакувати кожне речення, кожне слово. Крім того, жодна людина не може читати дуже довго без перерви: очі втомлюються, тіло ціпеніє; потрібно змінити діяльність, щоб відпочити. Тому в житті я нізащо не прочитала б книжку обсягом триста сторінок навіть за день, хоч яка б вона була захоплива. А тут усе сталося так швидко, що я й не похопилася. І жоднісінької втоми, ніяких надзусиль. На одному диханні. І якби ж хоч книжка була вартісна. Коли почала її читати, то не могла відірватися, та, прочитавши останній рядок і зрозумівши, що все, продовження не буде, подумала, що мене нахабно, як першокласницю, надурили. Таке ж відчуття було й після перегляду серіалу «Загублені». Я ненавиджу серіали, але цим була просто одержима: не пропускала жодної серії, навіть повтори дивилася. Мало того: коли мені довелося поїхати на кілька днів на конференцію в інше місто й жити в гуртожитку, де не було телевізора, я щовечора дзвонила мамі й просила слово в слово переказувати мені все, що сталося в «Загублених». Такий заплутаний сюжет, такі неймовірні повороти, фатальні події − усе це так мене захопило, що я не хотіла, щоб кіно закінчувалося, але вже й не могла дочекатися розв’язки.

Та, мабуть, автори сценарію самі заплуталися й просто вирішили залишити все як є. Я була шокована. Серіал закінчився, а запитання множилися в геометричній прогресії. Після перегляду останньої серії я зрозуміла, що мене, як і мільйони інших глядачів, просто «кинули». Спочатку я чекала на продовження, але його не було й бути не могло, адже всі герої повернулися з острова, а от що то за острів і що ж урешті там відбувалося, так і залишилося загадкою.

Щось схоже я відчула, прочитавши цю книжку. Автор (як потім з’ясувалося, авторка, і це знаково, бо частіше саме жінки на таке здатні) дуже хвацько закрутив сюжет, хоча нічого особливого в ньому ніби й не було. Письменниця просто трохи схитрувала. Насправді ж писала про звичайнісінькі, цілком банальні речі. А нас зараз нічим не здивуєш. Нині, здається, сама історія, яку розповідає автор, уже нічого не важить. Стільки вже написано детективів, трилерів, мелодрам із такими закрученими сюжетами, з такими натуралістичними зображеннями чи, навпаки, з такими фантастичними подіями, що звичайна житейська історія нікого вже не може зацікавити. Але якщо їй надати несподіваної форми, а головне − поспекулювати на одвічному людському бажанні − обов’язково знати, чим усе закінчиться, то можна досягти неможливого. Оце, власне, і зробила письменниця, ім’я якої я, на жаль, забула.

Книжка розпочиналася звичайнісінькою історією життя звичайнісінької людини. І коли ця історія добігала, здавалось би, найцікавішого моменту, який починав просто пахнути інтригою, авторка ніби не навмисне, а так, мимохідь, перемикала свою увагу на когось геть випадкового, людину, абсолютно не пов’язану з попереднім героєм, ну, припустімо, перехожого, на якого персонаж, про якого мовиться у творі, випадково кинув погляд, скажімо, у метро чи в магазині. І тут уже авторка наче забуває про свою першу жертву й цілком перемикається на другу: з тим самим захватом починає оповідати цікаву й захопливу історію її життя-буття, поки не доходить до найцікавішого (з погляду читача, та, мабуть, не її) місця, перестрибуючи знову на якусь іншу випадкову людину, яку обрала так само спонтанно й невмотивовано.

Прочитавши трохи більше половини, ознайомившись із долями чималого числа звичайнісіньких людей і подивившись на кількість сторінок, що залишилася, я подумала, чи вистачить цього авторові, щоб завершити історію кожного з них. Адже розв’язка таки має бути. Вірилося, що всі ці люди невипадкові, або що вони врешті познайомляться, або принаймні в них виникне якась спільна мета, або хоча б я дізнаюся, чим закінчаться історії кожного з них, хай навіть вони й виявляться абсолютно банальними.

Та коли до кінця залишалося кілька сторінок, а чорторий ідіотських незавершених історій тривав, я вже й не сподівалася на розв’язку. Але читала далі, бо (хоч як це дивно) ще жевріла маленька анемічна надія щось таки збагнути, адже попереду спокусливо маячіли кілька сторінок з обнадійливою назвою «Епілог». Ну, може, хоч тут, хоч у двох словах авторка щось скаже, щось прояснить.

Але я знову наступила на ті ж граблі, що і з «Загубленими» − мене ошукали. Епілог виявився безглуздіший за все написане: якісь філософські роздуми про незбагненність буття, доленосні випадковості тощо. Складалося враження, що це витяг із наукової роботи якогось студента філософського факультету.

Та хай там як, авторці слід було віддати належне: вона змогла заінтригувати, тримати мене в напрузі до фіналу, врешті, змусила мене, людину вкрай вибагливу в літературі, прочитати книжку до кінця. Бо чи стала б я читати всі ці триста сторінок, якби письменниця завершила історію свого першого героя, а не перескакувала з одного персонажа на іншого? Та й що б із тим героєм могло статися такого виняткового, щоб написати про це цілий роман? Навіть моя неприборкана фантазія не може вигадати нічого путнього для такої нікчемної особи. А ця жінка спромоглася описати життя десятків таких нікчем, змусила читати, а отже, думати про них. Вона була хитріша за мене, і найбільший плюс книжки в тому, що забути її просто неможливо. Її можна зненавидіти, її можна розгромити в критичній статті, але покласти на полицю й забути − ні.

Саме від цих думок відволік мене Метр. Але тепер їх було троє. Приєднався дідусь, якого я, щойно прибувши сюди, уже бачила в залі. Він здавався дуже давнім. Напрошувалося порівняння з довженківським дідом: так само поважний, мудрий, ніби є ровесником усього нашого світу.

Не знаю, що він такого побачив на моєму обличчі, та, глянувши на мене, а потім на книжку в моїх руках, усміхнувся у вуса й мовив:

− О, вдалий вибір. З того, що мені про тебе розповіли, зрозумів, що ти не лише талановита, а й маєш вроджений хист до навчання.

Чоловік підійшов і вмостився біля мене на килимі. Каміла з Метром залишилися позаду, тож я зрозуміла, що мене збираються залишити наодинці з дідусем. І не помилилася.

− Ліє, дівчинко, − Метр пильно дивився на мене. − Цей чоловік, Оксентій, прийшов допомогти тобі в дечому розібратися. Думаю, йому це вдасться краще, ніж мені, тому ми з Камілою полишаємо вас.

Вони повернулися й рушили до дверей. Я незворушно сиділа навпроти дивного дідуся, спокійна й готова до тривалої, але (знала це напевне) цікавої розмови.

− З чого Ви взяли, що я маю схильність до навчання?

Я була смілива. Я перша ставила запитання. Відчувала: мені нічого втрачати й нічого боятися. Крім того, дуже вже симпатичний був цей незнайомець.

− Бо ця книжка багато чого може навчити. Невже тобі вона не дала хорошого уроку?

− Хорошого уроку? − Я була приголомшена. − Та жоднісінького уроку вона мені не дала. Про що вона взагалі? Яка її тема, ідея? Що виховує, до чого закликає?

− Сам зміст, може, нічого тобі й не дав. Але ж у цьому й полягає найголовніший урок: часом важливим є не те, про що йдеться у творі, а те, як про це написано.

− Он ви про що. − Тепер я зрозуміла. Він казав про те, про що я й сама думала. − Ви про те, як змусити людей купувати й читати книжки, які того зовсім не варті. Але ж, як на мене, це насамперед урок не для письменника, а для видавця, для рекламника, піарника, інакше кажучи, для продавця.

− Але ж і письменник має бути продавцем. Якщо його книжку не куплять, то й не прочитають. А для цього повинна бути реклама, повинна бути інтрига.

− Рекламують завжди поганий товар, який без реклами ніколи не куплять, а все вартісне купують без зайвих рекомендацій.

− Цілком із тобою згоден. Та у твій час, навіть щоб продати хорошу книжку, треба якось її оздобити, додати перцю. Уяви, якби Оксана Забужко не назвала свою скандальну книжку «Польові дослідження з українського сексу», хто б її читав?

− Згодна. Але, правду кажучи, з усіх книжок пані Забужко ця сподобалася мені найменше.

− Бо вона справді значно поступається решті. І все ж її ти прочитала першою, правда ж?

− Так.

− А до того ти й не знала, хто така Забужко. І якби не назва, то й не взяла б її книжку з полиці.

Чоловік казав правду. Хоч як це гірко, але факт залишався фактом: нас уже мало цікавить зміст, нас цікавить форма.

− Але прочитавши цю книжку, ти захотіла прочитати й інші її твори. І хоч перша тобі не зовсім сподобалася, ти вже не змогла забути цієї авторки і врешті-решт перечитала справді хороші тексти. Який тобі сподобався найбільше? Дай угадаю: «Казка про калинову сопілку»?

− Так. А як ви здогадалися?

− Це просто. Тобі вона не могла не сподобатися.

− Отже, щоб хтось читав твої хороші твори, треба написати щось поганеньке, але майстерно його прорекламувати, вставити кілька вбивчих слів у назву і в такий спосіб змусити про себе заговорити?

− Шкода, але так і є. Це доводить і книжка, яку ти щойно прочитала.

− Але ж це не творчість, це… Це замануха…

Оксентій розсміявся так щиро й по-дитячому, аж на якусь мить мені здалося, що він і не дід зовсім, а підліток-шибайголова.

− Браво, люба моя. Я стільки часу думав, як усе це назвати, і ніяк не міг придумати (жодні заморські «реклама», «PR» мені не подобаються), а тобі це вдалося за виграшки. Браво! − Він ніяк не міг пересміятися. Врешті трохи заспокоївся й повів далі: − Справді замануха. Раніше письменники про таке не думали. Але в часі, з якого ти прийшла, інакше не можна. Письменники вдаються до різних заманух. От хоча б той роман, що ти його щойно прочитала. Ти не знаєш, але він має продовження.

− Справді? − Я страшенно зраділа. Невже в цієї жінки прокинулася совість і вона вирішила винагородити своїх читачів за терпіння й розповісти все-таки, що сталося з її героями в найцікавіші моменти їхнього життя.

Та з виразу обличчя свого співрозмовника я збагнула, що не все так просто. І таки переконалася, що письменниця не така вже й звичайна, а її другий роман довів, що вона ще й справжня садистка.

− Перша книжка зчинила в читацьких колах страшенний галас, − продовжував Оксентій, − багато разів перевидавалася, на ній заробили купу грошей і сама авторка, і безліч стерв’ятників, що зазвичай на такому наживаються. Та читачі вимагали продовження. Жінка довго відмовлялася, та врешті здалася. Твір ще не було дописано, а вже всюди його рекламували. Письменниця розуміла, що ця її книжка не має бути слабшою за першу, а навпаки. Але як цього досягти? Що ще таке придумати?

Я згорала з цікавості, а дід, як на зло, не квапився.

− І що ж ти думаєш? Виходить книжка. Її вмить змітають із полиць. Але тільки тому, що сподіваються на провал. Адже зрозуміло: якщо вона просто позакінчує історії кожного свого випадкового героя, то твір буде банальний і на латку не годитиметься попередньому.

− І як же вона викрутилася? Відчуваю, так просто ця письменниця не здалася. І що писала продовження не задля грошей, а тому, що справді хотіла довести свій талант, хай навіть це талант піарника.

− Не поспішай, доню. Усе взнаєш. У творі, як з’ясувалося, вона таки змальовує тих же героїв, що й у попередньому, навіть послідовність їхньої появи в тексті однакова. Проте розповідь починається не з того місця, у якому закінчилася, а значно пізніше. Знову розлогі теревені про життя, проблеми, їх розв’язання; знову безсистемне перестрибування на іншого героя і… лише невеликий натяк (у кожній історії) на якусь давню подію, що неабияк змінила життя героя. Але що то за подія, авторка жодного разу не обмовилася. Ми розуміємо, що в житті кожної цієї випадкової людини щось сталося, щось дуже вагоме: когось, можливо, викрали інопланетяни, і після того в нього з’явився дар провидця; когось пограбували й побили в під’їзді, і тепер він став чемпіоном із боксу; хтось зламав ногу, тому не став танцюристом, зате почав малювати геніальні картини. Але, як і в першій книжці, наша письменниця-авантюристка так і не розкриває нам таємниці тих подій, які сталися в житті її персонажів. Вона знову ошукує читачів, знову розставляє пастки, у які вони з власного бажання втрапляють, але головне − вона зберігає своє обличчя − обличчя талановитої витівниці.

− Оце круто!

У мене не було слів. Я б до такого ніколи не додумалася.

− Ох, до яких лише заманух не вдаються письменники!

− То ви знаєте ще якісь цікаві випадки?

− Безліч, − усміхнено продовжував дідусь. − Одна вигадниця до такого додумалася! Написавши доволі цікаву, захопливу, хоча й не геніальну книжку, вона вирішила увічнити її назву в літературі. І в який спосіб? Вона пише ще дві книжки, які мають однаковий початок. Але доходячи до певного місця, скажімо, до зав’язки, у кожній із них починають відбуватися геть інакші події, з’являються інші герої і відповідно розвивається зовсім інший сюжет. Домовившись із видавцями, усі три книжки вона видає як одну: з однаковою назвою, з однаковою обкладинкою і з однаковими реквізитами. Візьмеш ці три книжки в руки − і наче одна, та коли почитати всі, то вони геть різні. Отак усі три варіанти й пішли на книжкові полиці в бібліотеки. Крім того, мудрі видавці подбали, щоб книжки старанно перемішали і щоб у кожному магазині були всі три твори. Щоб троє сусідів, купивши на одному лотку начебто один роман, насправді читали зовсім різні.

− Анотації теж були ідентичні?

− Так.

− Але ж якщо вони геть різні, то як це можливо?

− А ти хіба ніколи не читала анотацій? Хіба вони колись бувають конкретними? Зазвичай в анотаціях пишуть про зав’язку твору, а тут саме до зав’язки вони ідентичні.

− Усе одно не розумію.

− Скажімо, така анотація: «Вона сильна й упевнена в собі жінка, вона має все, про що може мріяти самодостатня особистість: сім’ю, власну справу, друзів… Та все її життя змінює випадок… Чи вдасться героїні витримати бурхливу круговерть життя й залишитися собою?» Випадок може бути різним, і залежно від нього й розгортатимуться події. Отже, це може бути анотація і для детективу, і для любовного роману, і навіть для фентезі. Ти згодна?

− Так. Добре. Це зрозуміло. Але для чого письменниці все це потрібно? Адже люди не знали про її задум. А для того, щоб дізнатися, книжку потрібно спочатку купити, а як змусити їх це зробити, не розкривши таємниці?

− О, ти мислиш, як продавець. Письменниця ж дбала більше про свою славу, ніж про наживу. Найсолодші плоди ті, на які чекаєш довше. Звісно, ти маєш рацію, і певна реклама спершу справді була. Не геніальна, звичайна: у газетах, журналах. І де які люди таки придбали книжку. І отут почалося найцікавіше. Уяви: дві сусідки купили однакову книжку. Вона їм сподобалася, вони щось там обговорюють, та виявляється, що йдеться про різні романи. Жінки починають з’ясовувати суть, сваряться, кожна приносить свій примірник, цитує певні місця, і врешті вони розуміють, що книжки таки різні. Або така історія. Чоловік узяв у бібліотеці книжку, прочитав її, здав. Та вона йому сподобалася, і він вирішує прочитати її ще раз. Іде в іншу бібліотеку чи купує книжку, але йому до рук потрапляє інший варіант. Чоловік бачить, що щось не так. Він же читав її, добре пам’ятає зміст, а тут щось геть інше. Бідолаха починає думати, що божеволіє. І таких історій стається безліч, аж поки правда не відкривається.

− І що тоді?

− А тоді − справжня слава. Геніальній ідеї присвячується безліч статей, її обговорюють наймаститіші письменники, авторку показують по телевізору. Книжка безліч разів перевидається, а головне дає шалений прибуток як автору, так і видавцям, адже кожен тепер хоче купити відразу три варіанти. А це потрійні гроші.

− Та хіба це найважливіше для митця?

− Ні. Але наша героїня − жертва піару. Вона більше не спромоглася на щось вартісне у своєму житті, натомість зробила карколомну кар’єру менеджера з реклами в якійсь дуже впливовій фірмі. І таки стала найкращою в цій царині. Але як письменниця так і не відбулася. А мала ж таку можливість…

Дідусь замовк. Я певна, що він знав іще безліч таких історій, але й цього вистачило для роздумів.

Наша розмова виявилася такою простою, невимушеною, що я наче й забула про все на світі, та зараз до мене дуже гостро прийшло розуміння того, що насправді я геть нічого не розуміла. Адже ж дідусь прийшов сюди для того, щоб пояснити мені, де я перебуваю. Чому ж ми знову говорили про книжки?

− Скажіть, − мовила я несміливо, намагаючись-таки хоч щось зрозуміти, − а чому тут усе обертається лише навколо книжок?

− Бо це Нічгород, − він так просто відповів, наче саме слово мало мені все пояснити.

Нічгород… Десь уже чула це слово. Я напружила пам’ять і таки згадала. Це слово чомусь асоціювалося з Богданом-Ігорем Антоничем. Мабуть, я читала щось у якійсь статті. Точно. Ще навчаючись у виші, я писала про нього дипломну і саме тоді почула це слово. Та, мабуть, я не дуже старанний науковець, бо мені все одно не вдавалося приплести це до постаті митця. Тому не втрималася й запитала:

− Це якось пов’язано з Антоничем?

− О, Антонич. Це справжній Письменник, навіть більше − Письменник-Провидець. Але йому, на жаль, не судилося побувати в Нічгороді. Він помер.

Остання фраза мене вразила. Ні, не те, що Антонич помер. Це я чудово знала. Але ж і я… Наче… Чи ні?

− А я? Хіба я жива? Ну, тобто там, звідки прийшла. Ну, тіло моє, земне, тлінне… Хіба мене не збило авто? Хіба не я лежала розмазана на асфальті? Господи, де ж я?

Дідусь був здивований не менше за мене.

− Ти не мертва, ясна річ. Хіба Метр тобі взагалі нічого не розповів? Ні, це неподобство. Де ж він? Так не можна! Хай негайно йде сюди. Не починатиму ж я з азів. Ти справді геть нічого не розумієш?

Він казав щось іще, але я вже не витримала. Хоч як це соромно, та я розревілася. У мене просто почалася істерика. А ще…

Ще в мене після того, як побачила перед очима своє понівечене тіло, ніби якась полуда з очей спала. Я згадала маму… Господи, хоч де б я була і хоч що б зі мною сталося, але ж вона там геть сама, наодинці з власним горем. Мені стало так боляче. Я тут читала, теревенила, сміялася з Оксентієвих історій і жодного разу про неї не згадала…

Де моя мама? Що з нею? Вона, мабуть, плаче. Що вона відчула, коли довідалася? Так, я не мертва. Моя душа жива, я в іншому світі, мені добре. А що відчуває вона? Бідна моя мама.

Я намагалася пригадати той день перед аварією. Пригадати, коли востаннє бачила маму, що вона говорила, у що була вдягнена… Але нічого не могла згадати. Жах. Я не могла згадати свою маму…

Повернувшись у кабінет, Метр із Камілою побачили не надто приємну картину: дівчина сиділа на підлозі і, обхопивши голову руками, нестримно ридала, а Оксентій марно намагався її заспокоїти.

− Ох, лишенько, що сталося? − жінка зойкнула і вже хотіла бігти на допомогу старому, та він її спинив.

− Ви що, геть нічого їй не казали?! − обурився Оксентій. − Вона вважає, що померла. Це ж неподобство!

− Як померла? − Метр не приховував здивування.

− Так, як можна померти в Реальності. Вона ж іще не розуміє іншого значення, іншого вияву смерті.

− Звісно, не казали. Але ж коли вони приходять, то самі знають про це.

− А вона − не вони. Ти ж сам мені казав, що дівчина особлива.

Метр замислився. Таке сталося вперше. Але чому ж тоді дівчина плакала? Якщо вона взнала, що не мертва, то, навпаки, мала б радіти, адже люди найбільше бояться саме смерті.

Лія їх наче й не помічала. Та коли Метр підійшов до неї й поклав руку на плече, вона, трохи заспокоївшись, підвела на нього очі.

− Люба, не плач. Витри сльози. Ти ж хотіла знати правду? Зараз дізнаєшся.

Дівчина схлипнула, втерлася. Чоловік сів поруч і взяв її за руку.

− Чому ти вирішила, що мертва?

− Бо я бачила, − через силу, ковтаючи схлипи, казала новенька, − бачила себе на дорозі. Мене збила машина.

− А що ти бачила потім?

− Не пам’ятаю. Сніг… Так, сніг. Потім з’явилися ви, ми вступили в дзеркало, потім зала, потім…

− Так, це я вже знаю. Отже, після аварії ти більше нічого не пам’ятаєш?

− Там? Ні.

− Що ж. Слухай. Як ти думаєш, де ти зараз?

− Ну, як би це назвати… На тому світі.

− На якому?

− На тому, куди йдуть після смерті. Так кажуть люди − «той світ».

− А, так-так. Душа відділяється від тіла і вирушає в пекло чи в рай. Такого навчають релігії.

− А хіба не так?

− Якщо так, то, на твою думку, де ти зараз: у пеклі чи в раю?

− Навіть не знаю. Це місце за описами не схоже ні нате, ні на те. Може, це чистилище?

− Не схоже на чиї описи? Хтось, хто бачив рай чи пекло, повертався звідти?

− Не повертався, але так кажуть Біблія, Коран…

− А як смерть трактують в індуїзмі, у буддизмі?

− Там узагалі все інакше. Є поняття безсмертя душі, сансара, нірвана…

Дівчина замовкла. Нарешті вона почала розуміти, до чого веде чоловік.

− То на боці якої релігії правда? Ти християнка, тому думаєш, що після смерті тіла підеш у рай чи в пекло, а кришнаїт думає, що його душа реінкарнується в іншу людину чи тварину залежно від того, яке життя він прожив. То куди ж ми йдемо насправді після втрати тіла? Де ти?

− Я не знаю, де я, але тіло своє я таки втратила…

Чоловік пильно дивився на Лію. Бідолашна, вона стала заручницею догм Реальності, тому їй важко тепер пояснити, що сталося. Та він мав це зробити.

− Хтозна, потішу я тебе чи розчарую, але ти не мертва. Принаймні в людському розумінні. Якби ти померла, то зараз би й справді перебувала на тому світі, хоч він і не такий, яким ти собі його уявляєш, і я не беруся пояснити, у тебе ще надто мало досвіду, щоб це усвідомити. Ти ще мислиш, як звичайна людина, спираючись на п’ять органів чуттів, а не на інтуїцію, так зване шосте чуття. Але згодом ти й це зумієш. З часом. Окрім того, думаю, це буде дуже скоро, бо ти незвичайна дівчина, особлива. Але про все по порядку. Тобі пощастило: тебе обрала Сила й наділила міццю. Лише найкращі потрапляють сюди. Це Країна. Те місце, звідки ти прийшла, ми називаємо Реальністю. Країни не існує без Реальності, і навпаки.

− Якщо я можу в принципі зрозуміти, що таке Реальність, то що ж таке Країна, якщо не той світ?

− Слушне запитання. У Країну потрапляють ті, хто творить Реальність, хоч вони й приходять саме з неї. Одним словом, це світ творців. Ось ми зараз перебуваємо в Нічгороді.

− Це слово я вже чула від Оксентія.

− Сюди приходять ті, хто пише. Саме на них і покладено найважливішу місію − творити Реальність. Тому всі важливі зібрання відбуваються саме тут. Але є ще Місяцеград, Червона Вежа… Різні митці потрапляють до нас: одні малюють, інші народжують звуки. Ти ж бачиш усі ці книжки. Тут є й твої. І ти маєш цим пишатися. Сюди не потрапляє абихто, лише обрані, найкращі, позначені знанням і силою. Наше призначення − творити життя в Реальності. Але річ у тім, що ми не можемо існувати без неї, тому, щоб існувати в Країні, треба залишатися в Реальності. Інакше кажучи, не можна там помирати. Треба балансувати на межі.

− Але як це можливо? Там можна бути або живим, або мертвим. Іншого не дано.

− Дано. Саме це з тобою й сталося. І стається з іншими, такими, як ти. Це Камілин стан, мій, Оксентіїв.

− То я що, привид?

− О, ні, − Метр замахав руками. − Я ж кажу, ти жива. Він не знав, як це пояснити, тому й вирішив вдатися до найпростішого способу: продемонструвати наочно.

− Пам’ятаєш, − почав він, − ми прийшли сюди через дзеркало.

− Пам’ятаю.

− Так от. Через нього ми можемо потрапити і в Реальність. Ненадовго, бо цього робити не можна. Але зараз миз тобою це зробимо, і ти сама переконаєшся.

− Тобто як? − Ліїне здивування не мало меж. − Ми можемо зараз повернутися?

− Так.

− І я зможу побачити маму?

Он воно що! Метр почав розуміти причину її сліз. Вона ж звичайна людина. Це нормально − тужити за рідними, друзями. Навіть якщо нам дуже добре, ми не можемо бути цілком щасливі, знаючи, що страждають ті, кого ми любимо. Часто люди бояться смерті саме тому, що цим можуть завдати болю іншим, а не тому, що їх лякає власне смерть.

− Звісно, зможеш, − сказав ласкаво Метр. − Якщо вона перебуватиме там, де й ти, а я в цьому не сумніваюся.

− Тоді давайте швидше. − Лія так змінилася на обличчі, наче це не вона щойно ридма ридала. − Де ці ваші дзеркала?

− Ходімо до зали.

Каміла схопилася було, щоб іти з ними, та Оксентій зупинив її:

− Каміло, ми зачекаємо на них тут.

− Добре, − погодилася жінка, а Метр із дівчиною попрямували до дверей, що вели до Широкої Зали Для Вузьких Засідань.

Те, що я побачила, вразило. З мого тіла стирчали якісь дротики, трубки, під’єднані до апаратів. Я лежала, мов овоч, безпорадна, ні жива ні мертва.

Тепер я врешті зрозуміла значення Метрових слів. Я перебувала в комі… Але ж людина не може бути в такому стані довго. Або з коми виходять, або тебе від’єднують від апаратів життєзабезпечення. Що ж буде зі мною в Країні, коли це станеться?

− Нічого не зміниться, − сказав чоловік, коли я озвучила своє запитання. − У Країні ти існуватимеш завжди, навіть якщо тут пробудеш у комі лише півдня.

− Але як таке може бути?

− А ти хіба не помітила, що там немає часу? Ми не вимірюємо свого існування годинами, хвилинами, роками. Ми просто існуємо, а такий стан, як кома, лише відкриває нам шлях.

− Отже, завтра я можу просто померти? Це ж уб’є мою маму.

− Не вб’є. Принаймні для тебе. Бо там, куди ми повернемося, для тебе в Реальності існуватиме лише той час, коли ти перебуваєш у комі. І в будь-який момент, як ти захочеш прийти через дзеркало сюди, ти завжди бачитимеш себе з цими трубками й апаратами.

Я злякалася, адже не надто приємно бути вічним овочем. Та водночас раділа, що ніколи не побачу маминих сліз. У моєму житті вони не проллються…

У палаті не було дзеркала, тому до лікарні ми потрапили через люстро, що висіло в туалеті. Потім пройшлися коридором. Біля ліжка нікого не застали, але я знала, відчувала, що зараз має прийти мама. Я хотіла її дочекатися. Нас ніхто не бачив, мій супутник сказав, що це ненадовго, бо наші сутності не мертві, тому через певний час починають проявлятися. Ясна річ, не як жива людина, а лише як заломлення сонячних променів, світляні кулі, у будь-якому разі ми стаємо зримі, тому довго тут перебувати не можна, щоб, бува, когось не налякати. Але я просила зачекати. Я хотіла побачити маму…

І я її побачила.

Я ніколи досі не бачила її такою. Завжди весела, усміхнена, молода, вона постаріла років на десять. Але я помітила в її очах надію.

Бідна мама. Вона не знала, що коли вже я в Нічгороді, то ніколи сюди не повернуся. Ніколи не розплющу очей, не заговорю до неї. Але вона все одно вірила. То й добре.

Мама підійшла, сіла на стілець біля ліжка. Узяла моє тіло за руку. Рука, певно, холодна. У мене виникло непереборне бажання подати якийсь знак, показати, що я тут, поруч. А що тілом своїм я володіти не могла, то вирішила задіяти свій дух. У цю мить я була готова підійти до неї, доторкнутися, та Метр, ніби прочитавши думки, штовхнув мене до дверей, і ми опинилися в коридорі. Наші сутності ще не досягли того стану, щоб почати матеріалізуватися, тому мама відчула тільки легкий повів вітерцю, бо я краєм ока побачила, що вона таки обернулася до дверей, але нічого не помітила.

− Навіть не думай, − уже в коридорі крізь зуби процідив Метр. − Це небезпечно. Ще раз таке утнеш − більше ніколи не дозволю тобі йти в Реальність.

− Але ж я нічого не зробила.

− Ти хотіла зробити. Усе. Розмову закінчено. Ходімо шукати дзеркало.

У Нічгороді була 23:32. Каміла нервово походжала залою. Вона від самого початку була проти цієї подорожі в Реальність, але нічого не могла вдіяти. Навіть те, що Лія особлива, має якийсь непересічний талант, не переконувало, що новенька вже може спокійнісінько мандрувати крізь межі. Але Метр був невблаганний, а Оксентій не заперечував.

Поки вони чекали на мандрівників, сюди прибуло ще кілька людей. Першою завітала Аврора, вісімнадцятирічна Художниця. Вона чекала на Метра, бо досі не могла розв’язати своїх проблем із Письменником Іллею. Так склалося, що вони мали одного реципієнта на двох, тому в них весь час виникали суперечки. Що сталося цього разу, вона не казала, але категорично наполягала на зустрічі з головним.

Дівчина сиділа в кріслі й читала якусь книжку з дуже своєрідною ілюстрацією на обкладинці: химерні постаті, похмурі кольори, загалом занадто гротескне зображення. Читала вона з виразом поблажливої зверхності та скепсису на обличчі. Та варто було перегорнути ілюстровану сторінку, вона враз змінювалася: на лиці з’являвся вираз задоволення, упевненості й захвату. Вряди-годи юнка кидала репліки на кшталт: «Таки видно, що малював майстер» або «А текст (це ж очевидно) таки поступається ілюстраціям».

На Аврору ніхто не зважав. Кожен робив своє, хоч насправді всі вони просто чекали на повернення Метра і Лії.

Ще одним гостем Нічгорода був Матвій. Він єдиний, хто не вдавав спокійного й байдужого, бо насправді такий і був − цілком переконаний, що з ними нічого не може статися. Він був Читачем, і там, звідки прийшов, звикли, що за законами жанру (будь-якого) швидко нічого не трапляється. Навіть якщо та дівчина покликана була змінити їхнє існування, то спершу принаймні мала відбутися зав’язка. Зав’язки поки що не було, тож про кульмінацію, а тим більше про розв’язку думати ще занадто рано. Хай там як, а будь-якій біді завжди передуватимуть ще якісь, хай незначні, та все ж події.

У Нічгород Матвій і прибув задля того, щоб побачити новеньку Письменницю. Останнім часом їх з’являлося тут дедалі менше, а коли до Місяцеграда дійшли чутки про дівчину, яка, крім письменницького, має ще якийсь небачений досі талант, хлопець спалахнув бажанням побачити вже таку популярну в Країні Лію.

Але на своє розчарування він її не застав: дівчина помандрувала в Реальність, і це ще дужче заінтригувало Матвія. Щойно з’явилася, а їй уже таке дозволяють? Отже, вона справді того варта, бо Країна − не Реальність, хабарі та зв’язки тут неможливі.

Оксентій, побачивши юнака в Нічгороді, не здивувався: той частенько тут гостював. Та довідавшись про причину його візиту, зауважив:

− От уже ця людська натура. Не встигло ще заспокоїтися дзеркальне плесо, через яке дівчина до нас прийшла, а чутки вже розлетілися по всіх усюдах. А ще дехто обурюється, що ми, мовляв, могли б обійтися без Реальності, створити інше джерело живлення та натхнення, автономне, власне, цілком від нас залежне й підпорядковане. Та як же нам без Реальності, коли навіть із себе не можемо її викорінити, зі своїх звичок, свого ладу? Навіть втративши своє земне тіло, ми не втрачаємо свого язика.

− Не обурюйтеся так, Оксентію, − Матвій намагався виправдати тих, хто поділився з ним такою хорошою звісткою. − Ніхто ж її появи не засекречував. Окрім того, ви ж знаєте, навіть якби вона була звичайною собі Письменницею, я б усе одно негайно завітав, бо скучив за свіжим словом і думкою. Я вже пізніше довідався про Ліїн надзвичайний хист і про те, що навіть сам Метр нею захоплюється.

Оксентій нічого не відповів. Він любив цього юнака, тому й не надто хотів із ним сперечатися.

Знову запала мовчанка. Каміла й далі ходила сюди-туди, чухаючи свою фантомну руку, Аврора читала, а Матвій сидів і намагався уявити, про що зараз думає дідусь. У цю мить поверхня одного із дзеркал забрижилася. Усі полегшено зітхнули: крізь неї ввійшли Лія та Метр.

Лія мала приголомшений вигляд, а Метр був трохи роздратований.

− Як враження від подорожі? − звернувся Оксентій до дівчини й ніби вивів її з оціпеніння.

− Га? Що? − Вона ще перебувала під враженням від зустрічі з матір’ю. − О, так. Відчуття незабутні.

− Але це можуть бути твої останні відчуття, якщо ти ще раз спробуєш утнути щось подібне, − не міг угамуватися Метр.

− Та я ж нічого не зробила. Я хотіла, але…

− Усе, закрили тему. Думаю, ти мене зрозуміла. Оксентій мусив на це відреагувати.

− І що ж ви, мила пані, збиралися зробити? Чи не хотіли часом виявити мамі своєї присутності?

− Але ж вона так страждає! Я просто хотіла, щоб вона знала, що я не покинула її, що я поряд, чую її, бачу…

− Даремно, − втрутилася Каміла. − Поки ти таму комі, мама вважає тебе живою. Якби ж вона побачила твою іншу сутність, то вирішила б, що ти вже померла. Так сталося, що для людей Реальності іншу подобу, інший вияв буття може мати лише мертва людина. Тож цим ти б її лише налякала.

− Вибачте, я не подумала. Я просто ще багато чого не розумію. Але я спробую.

− Куди ж ти дінешся, − мовив Метр і продовжив, звертаючись уже до Оксентія: − Тепер, думаю, ваша черга виховувати цю панну. Не заперечуєте?

Оксентій усміхнувся.

− Залюбки. А тим часом тобі варто заопікуватися іншою панянкою. Аврора знову щось не поділила з Іллею й чекає, щоб ти допоміг їм посклеювати побиті горщики.

Метр глипнув на дівчину, що вже підвелася й чекала моменту, щоб вилити своє відро образ. Сутички цієї парочки вже нікого не дивували. Метр утомився вислуховувати їхні скарги. Але він − авторитет, тому нічого не залишається, як, підхопивши дівчину під руку, провести у свій кабінет і вкотре порозкладати все по полицях. У залі залишилися тільки Оксентій, Лія та Матвій.

Читач зрозумів, що розмова вчителя й учениці дуже важлива і йому доведеться залишити їх сам на сам. Та поки йому про це не натякнули, не поспішав покидати зали.

− Що ж, дівчинко моя, − почав Оксентій, − ти, бачу, вже дещо зрозуміла з того, що з тобою відбулося і що ще має відбутися.

− Трохи, − відказала Лія. − Я в Нічгороді, де живуть письменники, які перебувають на межі життя та смерті.

− Невдале визначення, − аж скривився дідусь, − але нехай буде так. Як думаєш, що ти тут робитимеш?

− Мабуть, писатиму.

− Тобі вже видали ручку й папір?

− Краще вже ноутбук, − спробувала пожартувати Лія. − Та я вже не така дурна. Я втямила, що тут пишуть трохи інакше, і це дуже добре, бо я з дитинства ненавиділа писати й роблю це, як курка лапою.

− Добре, − усміхнено погодився дід. − Що ти ще знаєш про Країну?

− Знаю, що, окрім Нічгорода, є й інші міста…

− О, до речі, − перебив Оксентій, − геть забув. Знайомся, це Матвій. − Він підійшов до юнака, який уже почав був думати, що про нього забули. − Мешканець Місяцеграда.

Лія лише зараз помітила в кімнаті ще одну людину. Перед нею стояв високий, дужий хлопець. Міцна, ніби вилита з бронзи статура свідчила, що це атлет. І лише очі, блакитні, трохи стомлені й сумні, жили ніби самостійним життям, видаючи людину розумну, перейняту одвічними питаннями існування.

− Матвій − Читач, − пояснив дідусь.

Лію, здається, здивувала ця репліка. Адже в Країні мешкають митці − творці, таланти… А що ж тут робить Читач? Вона негайно вирішила озвучити своє здивування.

− О, моя люба. Щоб стати Читачем, треба мати неменше хисту, ніж Письменнику. І перших значно менше, ніж останніх.

− Справді? − Лія не переставала дивуватися.

− Так. Окрім того, саме вони визначають наше існування: не буде їх, ми теж не будемо потрібні. Вони нас надихають, задають темп нашій творчості, а ми лише перетворюємо дійсність залежно від їхніх потреб. Одним словом, ми творимо для них життя.

− Якщо вас послухати, то виходить, що споживач важливіший за виробника.

− Так і є. Але зауваж − не кожен споживач, а лише той, що й сам має хист творця.

− Я геть заплуталася, − відмахнулася Лія. Мабуть, вона ще не готова до таких розмов.

Раптом її осінило.

− Добре. Якщо ви кажете, що талант Читача важливіший за талант Письменника…

− Хіба я таке казав? − перебив її дід. − Я сказав, що це теж великий талант, але всі таланти важливі однаково.

− Добре. Кажете, вони однаково важливі? А я хочу заперечити, бо вважаю, що Письменники важливіші, потрібніші.

− Чому це? − втрутився нарешті Матвій і відразу почервонів, бо його ж не запрошували до дискусії і він би ніколи через свою вихованість не втрутився, якби репліка новенької не зачепила хлопцевого самолюбства.

− Зараз поясню, − вела своєї Лія. − Якби Читачі були потрібніші Країні за Письменників, то я б потрапила саме в Місяцеград, а не в Нічгород. Бо такого читача, як я, ви у всій Реальності не знайдете. За все своє життя Там я, може, і написала кілька милих книжечок (уявних, звісно), може, мала кілька непоганих ідей. Зате як я читала! Я читала з дитинства, читала все, читала всюди. Я обожнювала книжки. Для мене день вважався назавжди втраченим, якщо я не прочитала бодай сторіночку. Я марила книжками. Ні сон, ні потреба в їжі не могли мене відволікти. Я гладила книжки, нюхала їх. Я мріяла жити в бібліотеці, щоб навколо мене були лише книжкові полиці. Колись моя улюблена телеведуча Ольга Герасим’юк сказала, що в дитинстві мріяла бути читачкою, не знаючи, що такої професії не існує. Я теж усе своє життя мріяла бути просто читачкою. Мріяла, щоб з’явилася така професія − просто читати різні книжки: художні, науково-популярні, розважальні… Якби така професія справді існувала, я будь-що її опанувала б…

Лія замовкла й перевела подих. Вона сама від себе такого не очікувала. Давно вже з таким захватом нікому нічого не розповідала.

Захват прочитувався й на обличчях чоловіків. Окрім того, Матвієві ще й були знайомі ці відчуття.

Першим наважився порушити мовчанку Оксентій:

− Я вражений, Ліє. Але я маю й контраргументи. Ти любиш книжки, любиш читати, але це люблять всі Письменники, не лише Читачі. Однак Письменники ще й самі можуть писати. Невже в тебе ніколи не виникало почуття заздрості до якогось талановитого письменника?

Дівчина на мить замислилася.

− Авжеж, виникало. Це ж нормально. Я людина, і я можу обманювати будь-кого: мовляв, не заздрю успіхам інших, але це ж природно, це людська сутність.

− Цілком із тобою згоден. Але ж у тебе ніколи не виникало почуття заздрості, скажімо, до механіка, що сконструював дуже вдалий автомобіль?

− Ні, бо це мені нецікаво.

− Отож. Ти не цікавишся тим, чого не вмієш, і не вмієш того, чим не цікавишся. А писати ти можеш. Сама можеш перетворювати дійсність. А читаючи інших, ти просто вчишся, і коли в них щось виходить дуже вдало, так, що ти вважаєш за неможливе цього досягти, тоді ти й починаєш заздрити.

− Нащо ви мені це кажете?

− Бо Читач ніколи не заздритиме Письменникові. Його талант у тому, щоб просто читати, просто захоплюватися чужою творчістю, а якщо ти здатна створити щось сама, ти автоматично переходиш із розряду Читачів у розряд Письменників.

Дівчина замислилася. Їй потрібно трохи часу, щоб перетравити почуте, тому вона вирішила придумати собі інше заняття: спробувати уявити, який насправді Матвій.

Лія вже зрозуміла, що в Країні кожен має інакший вигляд, ніж за життя в Реальності; тут кожен такий, яким хотів би себе бачити. Перед нею стояв красивий спортивний юнак, але вона достеменно знала, які насправді хлопці, що полюбляють багато читати. Це зазвичай худі, кволі, бліді створіння у величезних окулярах, завжди розгублені, сором’язливі, їм важко вийти зі свого уявного книжкового світу у світ живих людей із їхніми реальними побутовими проблемами. Певне, таким і був Матвій.

Але хоч як пильно вона в нього вдивлялася, бачила лише гарного, статурного юнака. Може, вона проґавила ту мить прозріння, коли могла б розгледіти його суть. Але ж у решти не проґавила! Вона побачила в Камілі татарку, юнака в Оксентієві й хворого на чуму хлопця в Метрові. Чи це лише гра її уяви?

Ні, Лія впевнена: саме такі й були їхні сутності. Вони це потвердили своєю реакцією. Саме тоді й констатували Ліїну незвичність і дар. Мабуть, ніхто тут не міг бачити своїх друзів справжніми. То чому ж у Матвієві вона нічого не бачить?

Хлопець, певно, перехопив цей пильний погляд, тому мовив:

− Чому ви так на мене дивитеся? Щось здається вам незвичним?

Дівчина вирішила не приховувати своїх думок. Заодно це дало б можливість запитати в Оксентія про природу цього її дару, а також чому він усіх тут так дивує.

− Дивлюся оце на вас, − почала Лія, − і намагаюся вгадати, яким ви були в Реальності, та мені це не вдається. З досвіду знаю, що читачі − це завжди трохи пришелепуваті, загальмовані й хворобливі юнаки, з яких знущаються всі, кому не ліньки, а ви більше схожий на спортсмена з не досить високим показником IQ.

Матвій щиро розсміявся.

− Не знаю, як і реагувати на вашу репліку: сприймати її як комплімент чи ображатися. Гадки не маю про вашу здатність бачити людську суть, хоча, зізнаюся, перш ніж потрапити в Нічгород, багато наслухався про ваш хист від присутніх на зібранні й від тих, хто бачив вас особисто. Але немає нічого дивного в тому, що ви не можете побачити мене іншим, ніж бачите зараз. Я справді абсолютно не змінився відколи опинився в Країні. Яким був там, таким і залишаюся тут.

− Справді? − Хтозна, що здивувало Лію дужче: те, що хлопцеві геть не хотілося змінитися, чи те, що у світі, з якого вона прийшла, читач може мати такий вигляд.

Та допомогти їй дати раду зі своїми думками нагодився Оксентій.

− У цьому, Ліє, немає нічого дивного. Читачі, як ти вже помітила, особливі люди, талант їхній незвичайний. Він не перетворює, а сприймає, оцінює. Так само, як написати книжку, ти можеш написати самого себе. Зазвичай Письменники так і роблять. Тому часто улюблені герої їхніх творів такі, якими хотіли б себе бачити автори. І їм не можна дорікнути. Хто платить, той і замовляє музику. Хто творить, той і малює образ свого творіння. А Читачі захоплюються героями, що їх створили Письменники. Їм однаково любі і донкіхоти, і геракли, і фаусти, і гобсеки. Якби вони обрали для себе якийсь один, улюблений варіант свого існування, то зрадили б решту героїв. Тому Читачі завжди такі, які вони є. Це справедливо щодо Письменників, хоча й не зовсім чесно щодо самих Читачів. Адже вони теж люди і теж не завжди задоволені своїм втіленням, матеріальним виявом своєї суті.

Після цієї розмови моє перебування в Нічгороді стало бодай трошечки, але таки усвідомленим. Звісно, я мала ще безліч запитань, та Оксентій вирішив, що для початку досить. Подальше моє перебування тут мусить стати більш емпіричним, і знання я маю здобувати вже на власному досвіді.

А тут таки казково!

Змирившись, що відтепер це моя домівка і таки маю пустити тут коріння, я збагнула, що на звичайний дім, який ми можемо мати в Реальності, це геть не схоже. Адже нащо нам дім? Щоб мати де відпочити, поїсти, поспати. А тут, як з’ясувалося, усе це не потрібно, тому й дім мій мав бути зовсім іншим.

Сон, їжа, гроші − усього цього в Країні не існувало. Крім того, тут я не була заручником свого тіла, тому не втомлювалася, а весь час щось робила. І що більше я працювала, то дужче мене це затягувало. Крім того, хотілося краще пізнавати це дивовижне й чарівне місце.

Часом навіть приємне заняття набридає і втрачає свої принади, тому для відпочинку нічгородців було розроблено унікальні способи релаксації. Ось я, наприклад, часто гуляла засніженими горами, лісами. Це так приємно. Під ногами рипить сніг, з рота йде пара, навколо все виблискує… Каміла зазвичай засмагала десь на морському узбережжі. Хто що любить. А от Метр, певно, узагалі не відпочивав, бо я ніколи не бачила його без роботи: щось читає, розв’язує якісь питання, супроводжує когось у Реальність.

Я часто подорожувала Країною. Кілька разів довелося побувати в Місяцеграді. Він дуже схожий на Нічгород: книжки, таємнича напівтемрява, люди, що читають. Потрапити туди можна через дзеркало, але є й інший спосіб. До нього я вдавалася частіше: коли до нас приходив хтось із Читачів, то я просто напрошувалася піти з ним, і мені ніхто не відмовляв. Дзеркалом подорожувати трохи страшно, та й Метр боявся відпускати мене саму, зважаючи на мій хист. Він вважав, що я можу заблукати і, боронь Боже, втрапити не туди.

Були тут й інші міста, у які я, на жаль, так і не змогла завітати. Усі вони створені силою таланту своїх мешканців, тому такі химерні. Для одних це середньовічні замки, для інших − модернові летючі колонії. Для кожного мешканця Країна різна, особлива, своя. Повертаючись зі своїх снігових подорожей, я бачила здаля Нічгород як прекрасний готичний замок на верхів’ї гори, оповитий напівімлою, освітлений повним місяцем і огорнутий лісовими непроглядними нетрями. Для Оксентія це маленька затишна глиняна хатинка з півнем на комині, з криницею-журавлем на подвір’ї. Він часто розповідав про це, і мені самій навіть захотілося побачити дідусів Нічгород. Одним словом, тут так добре, що неможливо передати своїх відчуттів.

Я дуже багато читала. Навіть певний час була переконана, що я таки Читач, а не Письменник. Та вислухавши мої сумніви щодо власного призначення, Оксентій відповів, що так і має бути. Щоб почати творити самому, треба спочатку почитати інших, повчитися. А часу вчитися мені не бракує.

Як я обирала книжки? Навмання. Блукала між полицями, роздивлялася корінці, тиснення, кольори… А потім виникало просто непереборне бажання взяти якусь із книжок, і тоді я простягала руку й брала. Звісно, я не вірю у випадковість, бо ще жоден прочитаний твір не був якимось недоречним чи малозначущим. Хоча, може, у Нічгороді таких узагалі не було? Іноді обирати книжки мені допомагав Матвій. Він у цьому справжній ас. А ще ми з ним дуже багато розмовляли про літературу. Якось хлопець зізнався, що до того, як я прийшла в Країну, він не читав жодного мого твору, та коли прочитав, то був вражений. І сказав, що чекає, коли я вже напишу щось безпосередньо в Нічгороді.

Я знала, що це і є моє головне завдання, що тут я саме для того, щоб писати. Крім того, усі ці розмови про мою незвичайність, про якусь особливу місію, що були в усіх на вустах, ніби накладали на мене якісь додаткові обов’язки. Я просто не могла їх підвести. Але мені чомусь не писалося. Я встигла знайти в Нічгороді ще дуже багато своїх книжок, що їх, як з’ясувалося, писала ще в Реальності. І це дало мені змогу збагнути, що я таки досить продуктивна. Хто б міг подумати, що я так багато мислила, що так багато моїх думок варті товстих книжок − вивірених, цільних.

Але це ж не дивно. Щовечора, лягаючи спати, я безперестанку мріяла, і мрії ці не були банальні, як-от, наприклад, що завтра піду на дискотеку й мене запросить до танцю гарний хлопець чи що піду на базар і куплю собі таку сукню, якої ні в кого немає, і мені заздритимуть всі однокласниці. Мріяла про дивовижні країни, неймовірні пригоди, романтичні події. Уявляла себе то принцесою якогось фантастичного королівства, яке я сама вигадала (продумувала все до найдрібніших деталей: закони, традиції, релігійні норми тощо), то безстрашним воїном, то іншопланетянкою, що прагне допомогти землянам урятувати їхню планету від самознищення.

Я нафантазувала давню державу, де панував поділ на касти білих (науковців, мудреців), червоних (воїнів) і чорних (робітників). Але всі ці касти були рівні, і правителя обирав народ, тож він міг належати до будь-якої касти. Але всі вони мали свої обов’язки, і їм суворо заборонялося зазіхати на чуже. І коли, наприклад, починалася війна, то безліч молодих і сильних чоловіків із роду білих чи чорних сиділи вдома, чекаючи, поки червоні жінки (а вони воювали нарівні з чоловіками) покладуть свої голови на полі борні. Саме цей поділ і став урешті причиною зникнення з лиця землі могутньої й квітучої (вигаданої мною) країни.

Так ось. Я читала свої книжки. Я бачила, що можу творити, але досі не спромоглася на жоден рядок. Чому? Відповідь прийшла сама собою. Країна − це не Реальність, і писати тут треба інакше, не так, як там. А як саме, я не знала, тому й вирішила звернутися до Оксентія.

Але не встигла, бо сталося те, чого ніхто не очікував і що перевернуло моє існування і, мабуть, існування всіх краян.

Усе було як завжди. Я читала чергову захопливу книжку, аж… Аж раптом знов опинилася в Коридорі…

Цього разу я налякалася значно дужче, ніж попереднього, адже з розмов моїх друзів, та й із того, що бачила сама (стан Метра після того, як йому довелося витягати мене звідти), зрозуміла, що це дуже погане місце, що з нього важко вибратися і що вдруге сюди не потрапляв іще жоден краянин, тому ніхто не знав, чим усе може закінчитися.

Я запанікувала. Почала кликати на допомогу всіх, кого тільки змогла пригадати: Бога, маму, Метра. Потім, зрозумівши, що все марно, побігла вздовж Коридору: десь же він мав закінчуватися. Та він не закінчувався.

Коли врешті зупинилася, то вирішила, що вихід слід шукати за котримись дверима. Як виникла ця дурна думка − не знаю, але зараз розумію, що сама я, враховуючи свій переляк, до такого не додумалася б.

Зібравши всю свою сміливість у кулак, я відчинила найближчі двері і…

За дверима був Він. Той, що я все життя мріяла про нього. Його усмішка зігрівала мене, сама думка про те, що Він десь існує на цьому світі, надавала впевненості у своїй потрібності, у невипадковості свого існування. Він чекав на мене, Він любив мене, любив таку, яка я є, без зайвих прикрас. Він хотів, щоб я залишилася тут, із ним, назавжди.

Але тієї ж миті до мене дійшло: хіба може бути Він у цьому місці? Ні! Ніколи! Щось не так. Хтось хоче надурити мене, збити з пантелику. І щойно я це подумала, як Він почав змінюватися, почав мене лякати.

Я прожогом вискочила з кімнати. Згадавши своє попереднє перебування в Коридорі, зрозуміла, що зовні, за дверима, ні хто мені шкоди не заподіє, але що ж робити далі?

Нічого мудрішого, як забігти в іншу кімнату, я не придумала.

Це місце нагадувало величезну залу для прийомів дуже важливих людей. Дами й кавалери у вишуканих вбраннях, побачивши мене, побігли назустріч, обступили, почали тицяти книжки (як я зрозуміла − мої книжки) і наввипередки виголошували дифірамби молодій талановитій письменниці. Вони казали, яка я чудова, які геніальні твори пишу; просили моєї згоди на видання романів за кордоном, на постановку фільмів за їхніми мотивами. На якусь мить я сама повірила у свою геніальність і винятковість. Так, я − геній сучасної літератури, такі ще не народжувалися на цій землі. Я дякувала їм, мені було так приємно. Я захотіла залишитися серед цих людей, чути ці слова безкінечно, адже вони так тішили моє вухо, мою душу, мою… гординю…

Стоп. За кого я себе маю? Єдина й неповторна? Такі ще не народжувалися? Нарешті я зрозуміла, що відбувається: якась невідома сила дуже хоче, щоб я залишилася в Коридорі. І щойно до мене це дійшло, як знову сталася метаморфоза: ще хвилину тому захоплені й приязні люди змінили свою милість на гнів і несамовито на мене накинулися. Не пам’ятаю їхніх криків, погроз, не пам’ятаю, як зуміла прорватися крізь натовп, але мені здається, що, незважаючи на свою могутність, вони не змогли б заподіяти мені реальної шкоди, якби я сама цього не дозволила, піддавшись на їхні вмовляння.

З цієї кімнати я теж вибралася й збагнула, що самотужки повернутися не зможу. Тоді й згадала про Метра, адже минулого разу саме він витяг мене з Коридору. Я сіла на підлогу, заплющила очі й подумки звернулася до нього. Благала допомоги. Просила його прийти по мене, врятувати. Востаннє. Не знаю, чи справді допомогло саме це, та, розплющивши очі, я зрозуміла, що це вже Нічгород. Але те, що я побачила, мене вжахнуло.

Навколо перелякані обличчя. Ще ніхто не потрапляв у Коридор удруге. До того ж така юна Письменниця, яка, до речі, ще нічого й не написала, яка ще не знайшла свого реципієнта, яка навіть не встигла до пуття збагнути, де вона і що тут робить.

Каміла зіщулилася в кутку і, затуливши рот руками, намагалася стримати ридання, що рвалися назовні. Оксентій здавався незворушним, але те, як він посмикував свою бороду, видавало надзвичайне хвилювання.

Виявилося, що Метр уже тривалий час намагався витягти дівчину з Коридору, але марно. Він стрімко старів, хирів. Він ризикував втратити всю свою силу. Але нічого не виходило.

Оксентій уже хотів спинити його, бо так був ризик утратити обох, аж раптом дівчина прийшла до тями − вийшла з Коридору.

Тієї ж миті Метр знесилено упав на підлогу. Каміла кинулася до нього.

− Господи, ти зробив це. Зробив. − Вона вже не стримувала своїх сліз.

Чоловік поглянув на неї.

− Це не я. Я нічого не міг вдіяти. Вона сама це зробила…

Лія теж схилилася над Метром. Вона, на відміну від нього, була сповнена сил. Але дівчина відчувала провину за те, що сталося з Метром. А вигляд він мав жахливий. Перед нею лежав хлопчина, що конав від страшної хвороби. Його скручене тіло, його спотворене обличчя не могли не лякати.

− Не дивися на мене такого, − звернувся Метр до Лії, здогадавшись, що вона (лише вона) зараз бачить. − Зажди мить, хай я прийду до тями, тоді поговоримо.

− Добре, − погодилася Лія.

Біля нього залишилися тільки Оксентій із Камілою.

− Я давно вже про це думав, − почав старий. − Але тепер упевнений на всі сто, що іншого вибору в нас немає.

− Ти про що? − змучено запитав Метр.

− Про те, що вона має повернутися. Її перебування в Країні небезпечне для всіх нас.

− Але ж це неможливо.

− Сам знаєш, що можливо, − наполягав дідусь.

− Можливо, але цього не можна робити. Як вона зможе там жити з такими знаннями? А що, як вона розповість про нас? Це ж змінить весь перебіг історії людства, його бачення й сприйняття життя. Цього не можна робити. Це небезпечно.

− Ще небезпечніше залишати її тут. Що, як вона знову потрапить у Коридор? Що, як уже не зможе повернутися? А втретє таки точно не зможе.

− Зможе. Це ж не я її повернув, це вона сама.

− Не переконуй себе, Метре. Ти сам чудово знаєш, що вона повинна повернутися до Реальності. Коридор не дасть їй спокою. Вона має щось, що йому потрібне, тому він весь час полюватиме на дівчину й колись таки вполює, а Там вона в безпеці. Крім того, може, саме в Реальності її дар потрібніший, ніж у нас. І я не думаю, що вона комусь про нас розповість. Лія − дуже розумна дівчина. До того ж ми не відправимо її цієї ж миті, а добре підготуємо. Хоч нам усе одно доведеться поквапитися.

− Але скільки вона могла б зробити для нас, якби розкрилася… − не здавався Метр.

− Не смій думати лише про нас. − Терпець Оксентію уривався. − Подумай і про неї. Подумай, що станеться, коли вона там помре. Такого ж іще ніколи не було. А що, як це вплине й на Країну? Що, як це її зруйнує? Не ризикуймо.

− Добре, − здався Метр. − Каміло, клич дівчину. Ми маємо з нею поговорити. Думаю, ти, Оксентію, не будеш проти, якщо ми дамо їй можливість написати хоч одну книжку, перш ніж повернути назад.

− Навіть більше: я допоможу їй знайти чудового реципієнта.

Каміла махнула дівчині. Та підійшла й сіла біля Метра, якому вже помітно полегшало.

− Ліє, дівчинко, − почав Оксентій. − Ми з тобою багато про що говорили, та, мабуть, дуже мало про головне − про твою місію. Може, ти про неї здогадуєшся?

− Писати книжки?

− Так. Але чи не здається тобі дивним, що ти ще жодної не написала в Нічгороді, хоч у Реальності тобі це вдавалося навіть дуже непогано?

− Ще й як здається. Я саме збиралася з вами про це поговорити перед тим, як… − Вона вмовкла й подивилася на Метра. − Перед Коридором.

− От і добре. Зараз ми про це й поговоримо. Але, щоб ти краще все зрозуміла, почну від самого початку. Як ти вже здогадалася, наша Країна й Реальність існують паралельно. Вони взаємозалежні, бо живлять одна одну. По суті, це мистецтво й життя. Без одного немає іншого. Наше завдання Тут − творити для них Там, щоб вони могли жити. Але творцем може стати лише той, хто прийшов звідти. Ти чудово розумієш, що творцем (у твоєму випадку − Письменником) може стати не кожен. Навіть ми достеменно не знаємо, що за сила обирає тих, кому випадає жереб стати мешканцем Країни. Та перш ніж почати писати Тут, він починає писати Там. І пише по-різному: і в думках, і на папері. Та коли настає його час, він приходить сюди. Ти вже знаєш, як відбувається цей процес. По-вашому це називається «впасти в кому». Це і є апогей, якого досягає митець, щоб перейти до іншої своєї стадії − стати донором.

− Ким? − перепитала Лія. Медичні терміни зовсім не в’язалися з мистецтвом.

− Донором. Тим, хто віддає. Там, у Реальності, ми вчимося творити заради мистецтва, сюди ж приходимо, щоб творити заради життя.

− Усе одно не розумію.

− Добре, спробую пояснити доступніше. Тут, у Нічгороді, ти прочитала безліч книжок, написаних подумки й надрукованих.

− Справді. А я думала, що тут немає надрукованих.

− Як це? А ті книжки, що ми їх згадували, коли говорили про так звану «замануху», як ти сама висловилася. То ж таки видані твори. Як би інакше їх могли читати, рекламувати, продавати?

− Справді, − здивувалася Лія. − І чому я тоді не звернула на це уваги? Але ж повинні вони мати щось спільне, якщо їх зібрали разом? Інакше чому у вас немає інших виданих книжок, які я знаю?

− Розумниця. Зауважила. Тут немає знаних тобі шедеврів, виданих відомими письменниками. Бо в цій бібліотеці взагалі немає шедеврів, а є лише те, що писали письменники Реальності самотужки. Хтось це видавав, хтось, як ти, − ні. А от шедеври пишуть лише за допомогою донора, який і є мешканцем Країни.

− Тобто?

− Донор − це той, хто створює для реципієнта його шедеври. Це той, хто водить його рукою, це той, хто надихає його.

Лію наче осінило.

− То донор − це муза?

Оксентій розсміявся, Метр із Камілою теж не втрималися.

− Ну, трохи грубе порівняння. Але, зрештою, дуже схоже. Саме так ви, люди, у Реальності це й називаєте.

− То ви тут для того, щоб писати твори для письменників із Реальності?

− Так. Кожен мешканець Країни − донор. Він знаходить для себе реципієнта, для якого створює шедеври. Ти ж напевне чула з розповідей митців, що в моменти найбільшого їхнього натхнення хтось ніби надиктовував їм слова, ніби водив рукою, а вони просто записували. Цей називається «під’єднатися до свого донора».

− Але ж не всі так пишуть. Для декого творчість − копітка праця, а не миттєве осяяння.

− А от із цього й народжуються твори, які ти бачила в нас. Письменник може писати й без донора. І навіть дуже добре, талановито, але не геніально. Саме так ми й знаходимо нових донорів для нашої Країни. Лише навчившись писати сам, ти можеш отримати право писати для когось. Перехід від письменника в Реальності до Письменника в Країні − це перехід на новий, якісно вищий щабель творення. Шкода, що багатьох талановитих потенційних донорів ми втрачали: вони помирали в Реальності, а щоб стати одним із нас, треба зависнути між життям і смертю. Пам’ятаєш, ми говорили про Антонича? Ото був би донор! Але ми запізнилися, прогледіли, і він помер. А уяви, які ідеї він міг дати своєму реципієнтові, коли навіть за простого письменницького життя Богдан-Ігор створював шедеври. А той же Булгаков…

− То що ж це виходить: усі найкращі твори писали невідомі нам письменники, а хтось інший?

− Не всі, а лише геніальні. Крім того, є різні донори й різні реципієнти. Одні донори повністю диктують текст, іншим же досить подати ідею, а письменник, залежно від свого таланту, втілює її в життя. І те, що ми пишемо під чиюсь диктовку, не применшує нашої ваги. Талант донора й талант реципієнта − це два боки одного таланту, як два боки медалі. Усі вони спочатку вчаться творити Там самотужки, а потім одних обирають, щоб вони стали донорами й потрапили до Країни, а інших залишають у Реальності, щоб вони стали талановитими реципієнтами. Багато відомих тобі письменників Реальності, що писали самі, зрештою прийшли в Країну й стали донорами, здобувшись у такий спосіб на новий статус.

− Хто, наприклад?

− Той же Гоголь. Те, що він побував на межі життя й смерті, ні для кого вже не таємниця.

− Але ж він потім усе одно помер?

− Ми вже говорили про те, що навіть нетривале перебування в комі в Реальності є запорукою вічного існування в Країні.

− То що, він зараз у Нічгороді? Чому ж я його не бачила? − Може, ще й побачиш…

− Але ж це несправедливо, − обурилася Лія. − Чому твір, який насправді написала, скажімо, Лія Альданова, має видаватися під ім’ям якоїсь Маші чи Даші?

− Такі думки властиві лише тим, хто перебуває в Реальності, для нас же, краян, головне те, що ми маємо можливість творити, а тому жити. До того ж не забувай, ти можеш писати там і сама, видавати це під своїм іменем, і звичайні люди, що читатимуть це, не відрізнять, який твір написано за допомоги донора, а який − ні. Та для них це й не суттєво. Це важливо для існування, для підтримки гармонії, а простим смертним не слід про це замислюватися.

− Так, − сумно мовила Лія, − це добре, що там можна писати й самому. Але я вже нічого не видам під своїм іменем.

Та раптом вона пригадала Коридор. Пригадала спокусу слави, визнання. Та хіба ж це так важливо? Чи не важливіше вічно створювати мистецтво тут, у Нічгороді?

− А знаєте, − уже бадьоріше мовила вона, побачивши, що Оксентій збирається її заспокоювати, − може, це й на краще. Там, у Коридорі, у мене було видіння…

Вона замовкла, бо присутні зніяковіли. Мало хто з мешканців Країни потрапляв у те жахливе місце, але говорити про побачене там не було заведено. А ця дівчина спокійно готова про це розповісти.

− Ти можеш не розповідати про це, − мовив Метр.

− Чому ж? Я розповім. Уперше я там дуже налякалася, побачивши один зі своїх кошмарів. А от удруге мені захотілося там лишитися. Я побачила себе як дуже відому й популярну письменницю, мене задурманили захоплені слова моїх прихильників, наслідувачів. Було так приємно чути, яка я геніальна, неповторна. Та раптом зрозуміла, що це лише видимість. Це не по-справжньому. Мене хочуть купити…

− Так, твоя правда, − перебив її Метр, − Коридор використовує різні методи, щоб заволодіти кимось із нас. Ми, митці, творимо для того, щоб існувало життя. Та, нажаль, існує сила, яка прагне знищити його. Останнім часом узагалі коїться неймовірне: дуже багато талантів з’являється в Реальності, та щось їх сюди не пускає. І це дуже погано, бо не лише збіднює наше існування, а й шкодить самій Реальності, адже її перенасичення талантами вибухонебезпечне. Дійсність може почати самоперетворюватися. А Коридор і є однією зі складових руйнівної сили. Побачивши першого разу, що ти надто сильна, щоб злякатися просто кошмару, він вирішив узяти тебе по-доброму, заманити, приспати. Одначе ти, як бачу, дуже сильна, якщо змогла йому опиратися. Але…

− Але, − це вже втрутився Оксентій, − якщо він уже за тебе взявся, то просто так не відпустить і обов’язково вигадає іще щось.

− А що станеться, якщо він переможе?

Лія була налякана. Незвичайність могла дорого їй коштувати.

− Знаєш, що відбувається з тобою в Реальності, коли ти потрапляєш у Коридор? − запитав Оксентій і, не чекаючи на відповідь, продовжив: − Твоє тіло переживає клінічну смерть. Якщо ти не вийдеш із Коридору, то помреш.

− То це я вже дві клінічні смерті пережила? − жахнулася дівчина й згадала свою бідолашну маму. − Але ж ви, здається, казали, що Письменник може бути або в комі, або померти до чи після того. А що відбувається з нами, коли ми помираємо під час коми? Це ж заперечує факт вічного існування жителя Країни.

− Так, заперечує. Але наслідків цього процесу ми не знаємо, бо хоча дехто й потрапляв у Коридор, та всі звідти щасливо виходили й більше на них ніхто не полював. Тому зараз ми можемо лише припустити, що наслідки можуть бути жахливі і для того, з ким це станеться, і для всієї Країни, тому нам слід докласти максимум зусиль, щоб захистити тебе.

− Але як? − У голосі дівчини вчувалося розчарування. Здавалося, вона вже геть не вірить у свій порятунок.

− Ми довго думали, − почав Оксентій, − і дійшли висновку, що хоч це й нечувано, хоч цього категорично неможна робити, та в нас немає іншої ради, ніж повернути тебе назад…

Лія нічого не могла збагнути. Це було неймовірно! Вона ж уже майже змирилася, що вічно перебуватиме тут, що ніколи не побачить маму, друзів, рідних… Тобто побачить, якщо захоче перейти через дзеркало, але не так, як колись. А тут їй кажуть, що хочуть її повернути. Як же це?

− Та хіба ж це можливо?

− Теоретично цього робити не можна, − почав уже Метр, − але за виняткових ситуацій… Думаю, зараз ситуація саме така. Хоча я був категорично проти. Ти маєш якусь незвичайну силу. Можливо, ти навіть здатна позмагатися з Коридором. Але ми не повинні ризикувати, залишивши тебе тут. Ти маєш повернутися. Хтозна, може, Там твій хист потрібніший.

− Себто Там я просто вийду з коми й житиму далі?

− Так.

− Заждіть. Але ви ж казали, що такого ніколи досі не було. Люди ж іноді виходять із коми?

− Так, виходять, але не ті, що були в Країні. Кожен, хто потрапляє в Країну, мусить бути в комі, але не кожен, хто впадає в кому, потрапляє в Країну. Іноді це звичайний процес людського життя, а не шлях до мистецтва.

Ніхто й не сподівався, що це засмутить Лію. Вона ж тут зовсім мало, ще не звикла до Нічгорода, ще тужила за рідними. Інший би на її місці був щасливий. Але дівчина сумувала. І це найкраще доводило те, що вона справжній Письменник. Шкода, що з нею треба розпрощатися.

− Не сумуй, − спробувала втішити дівчину Каміла. − Ось ти бідкалася, що не зможеш нічого видати під своїм іменем у Реальності. А тепер у тебе є така можливість. Окрім того, ти зможеш стати Там чудовим реципієнтом.

− Так, − Метр теж узявся заспокоювати Лію. − Може, навіть хтось із нас матиме змогу під’єднатися до тебе. І вважатиме це за честь.

− Але ж я так нічого й не створила в Нічгороді…

Оксентій чекав на це.

− Я знав, що це тебе засмутить. Тому ми вирішили, що дамо тобі можливість написати один твір. Звісно, нам треба поспішати, тому я взяв на себе сміливість самотужки підшукати тобі належного реципієнта, щоб ти сама не гаяла на це часу, якого нам і так бракує.

− Справді? − Лія була дуже задоволена. Це справді неймовірно: вона мала можливість відчути себе донором, а згодом − і реципієнтом.

− Так. Я пригледів одну дуже цікаву й талановиту дівчину. До речі, вона навіть схожа на тебе. Не зовні, звісно, а за вдачею. Та й життя в Реальності у вас схоже. Як і ти, вона живе лише з мамою, у дитинстві відвідувала літературну студію, писала оповідання. У неї навіть татарське коріння, як і в тебе. Тут, у Нічгороді, є її щоденники, її твори. Прочитай, і берися до діла: напишеш для неї геніальну книжку, але, на жаль, лише одну…

Я не могла зволікати, тому відразу взялася творити для дівчини-реципієнта, що її обрав для мене Оксентій. Я мала стати її музою, а це дуже відповідально.

Правду кажучи, я сподівалася на щось більше, ніж те, що прочитала. Та зважаючи, що це була зовсім юна дівчина (та й не слід забувати, що писала вона сама, без нашої допомоги), я таки зуміла оцінити хист і вирішила написати твір, який назавжди закарбує її ім’я в історії світової літератури. Але це буде лише один твір. Це викликало в мене суперечливі почуття: чи слід узагалі за таке братися? Адже я стану для неї музою тільки на одну книжку. Так, вона прославиться, але назавжди залишиться автором лише однієї книжки. Чи маю я право прирікати її на таке? А вона ж таки дуже хороша, талановита і, може, змогла б дочекатися допомоги постійного мешканця Нічгорода, який створював би для неї шедеври. Чи навіть вона сама змогла б сюди колись потрапити.

Але вибору вже не було. Я читала щоденник, у який вона записала весь свій незначний доробок − низку коротких, по-дитячому наївних оповідань, які, проте, засвідчували самобутній талант.

Перші її спроби були найкращі − пронизані містичним пафосом, якимись фатальними подіями. Вона нагадувала мене саму: у підлітковому віці я теж чомусь забивала таким голову. Думала про вічне, шукала сенс життя, хотіла зрозуміти, для чого існую. Зараз це мені здається доволі смішним, але тоді я вважала, що лише таке й мусить цікавити чотирнадцятирічну дівчинку.

В усьому, про що писала моя реципієнтка, − у любові, депресії, смерті, − вона намагалася віднайти чиюсь волю, чийсь вказівний перст. В усьому їй убачався фатум. Можливо, вона інтуїтивно відчувала, що існує десь Нічгород, де пишуть життя і що хтось керує Реальністю?

Одна її ідея мені дуже сподобалася. Це думка про вічне кохання в найпершому оповіданні. Вона така наївна, що викликає замилування. Та, незважаючи на романтичність, молода письменниця виявилася дуже жорстокою: безжально нищила своїх героїв, перекреслювала їхні долі лише для того, щоб донести до читача якусь фаталістичну ідею. Так багато письменників розправляються зі своїми персонажами, а коли в їхньому житті стається щось лихе, то нарікають на Бога: мовляв, чому він такий несправедливий. А якщо уявити, що Бог − це теж письменник, то чому ж він не може так поводитися з живими людьми, як вони поводяться з персонажами своїх творів? А якщо ті персонажі теж десь паралельно існують? Хіба їм не боляче?

Якби дівчина побувала в Нічгороді, то зрозуміла б, що є сила, яка пише життя, і що вона сама може стати її частиною. Чи залишилася б вона тоді такою ж категоричною? Хоча на якусь мить мені здалося, що навіть тоді письменниця не змінила б свого стилю. Вона справді готова була страждати, щоб наповнити життя змістом, якого їй тоді бракувало. Принаймні дівчині так здавалося.

Здавалося, бо як я розумію зараз (хоч прожила ще не дуже багато, та дещо вже встигла усвідомити), а згодом зрозуміла й вона (дівчина, до речі, майже моя ровесниця в Реальності), що саме тоді, у юності, її життя було насичене і справжнє. Тому в останньому творі, написаному вже значно пізніше, вона звертається до того часу, який став для неї місцем, де можна прихиститися…

Хоча останнім її творам чогось бракувало. Не майстерності, звісно, бо зі стилістичного боку перші спроби пера були дуже примітивні. Воно й не дивно − ще не було атестата зрілості з відзнакою, філологічної освіти, участі в олімпіадах та конференціях із сучасної української мови. Але була віра. Віра, що в житті є щось незвичайне, дивне, фантастичне. А потім ця віра почала зникати.

Тому я захотіла її відродити. Я вирішила, що напишу таку книжку, яка викликала б бажання жити, любити і творити. Нехай одну-єдину, та я певна, що вона змінить життя не одного читача, а головне − автора.

Я довго думала, що б його написати. Знову й знову перечитувала щоденники (які були не менш талановиті за оповідання). Я мала дотримуватися стилю дівчини. Але якого? Того раннього, романтичного, де оживають мертві коханці й шлють звісточки з потойбіччя, де матеріалізуються думки про смерть і герої, що хочуть загинути в період депресії і таки домагаються свого, але саме тоді, коли їм цього вже геть не хочеться? Чи, може, пізнішого, реалістичного, де є сум за батьківщиною (саме з тим оповіданням вона перемогла у всеукраїнському конкурсі, хоча особисто мені сподобалася там лише одна художня деталь − зображення снігу), де є трагічне, але правдиве зображення життя сучасної молоді?

Врешті я вирішила, що мій роман матиме все це. Як? Елементарно. Я напишу про Нічгород. Так. Коли я сказала про це Метрові, він спершу спохмурнів, бо ми домовилися, що, повернувшись у Реальність, я й словом не обмовлюся про Країну й про все, що пережила.

− Але ж це говоритиму не я, а дівчина, яка не перебувала в комі, тому їй ніхто не повірить, а сприймуть усе за фантазію.

Метр замислився. Я бачила, що ідея йому сподобалася. Справді, хто повірить письменниці? Адже ніхто не вірить Толкієну, що існують хобіти, ельфи й орки, чи Кінгові, що бувають живі машини, а в шафах мешкають монстри. Та водночас адресат (майбутній митець, який уже чекає свого часу, щоб прийти в Країну), усе зрозуміє. Принаймні, коли потрапить сюди, йому вже буде легше, ніж мені свого часу, адже згадає, що колись про таке читав, щось спливе в пам’яті, і він розумітиме значно більше, а мешканцям Країни доведеться докладати значно менше зусиль, щоб розтлумачити йому елементарні речі.

Коли ми з Метром розповіли про все Оксентію, він, хоч як це дивно, аж засяяв і відразу погодився.

− Чудова ідея, − мовив він. − Ти, Ліє, таки надзвичайна. Ми самі готуватимемо митців іще в Реальності, але ніхто про це й не здогадається, лише вони, та й то, коли настане час. Як довго існує Країна, а до цього досі ніхто не додумався. Чудово!

Залишалася дрібничка − створити книжку. Та тут я вже не барилася. Книжку було написано на одному подихові. Бідна дівчина. Мені було її шкода. Під’єднавшись, я не відпускала її ні на мить. Письменниця виявилася здібним реципієнтом. Вона не чинила опору, не лінувалася (Каміла розповідала, що таке часто траплялося з реципієнтами, іноді їх просто потрібно змушувати брати ручку й писати те, що їм диктують. Такі лінощі обурювали, адже ж не треба думати, фантазувати − просто записуй готовеньке, а вони й того не хочуть) і написала доволі об’ємний твір лише за кілька днів. Я була їй безмежно вдячна!

Ця дівчина вміла не лише слухати, а й чути. А мене вона не лише чула, а й розуміла. А іноді навіть допомагала. Так, саме допомагала. Часом я не могла знайти якогось потрібного слова, чи не дуже вдало будувала речення, чи взагалі не могла сформулювати думки (бо це справді складно, коли пишеш про Нічгород). Тоді моя реципієнтка сама знаходила рішення. Редагувала вона просто геніально!

І от твір уже готовий. Моя подруга, виснажена, знесилена, але задоволена, вирубилася й кілька днів відсипалася, відлежувалася й байдикувала, а я готувалася повернутися в Реальність.

Важко прощатися з цим місцем. Надто з новими друзями. Провести мене прийшли найближчі: Каміла, Метр, Оксентій і Матвій. Ми не хотіли цього афішувати. Шкода було, що я так і не познайомилася з Художниками та Музикантами. Я навіть достеменно не знала, які ще тут є митці. Але мусила йти. Я мала якийсь дивний талант і, якщо не Тут, то Там точно повинна його реалізувати. Тішилася, що Там на мене чекає мама, що вона буде щаслива. А ще тим, що нічгородці приходитимуть до мене, писатимуть для мене.

Та, мабуть, найголовніше знання, яке я тут здобула, це те, що людина − воістину прекрасна істота, адже вона здатна творити дві найдивовижніші речі: життя і мистецтво. Але що важливіше? Раніше я відповіла б, що життя, але тепер сумніваюся. Творити життя можуть усі здорові чоловіки і жінки, здатні зачати дитину, а от творити мистецтво − лише одиниці, обрані, тавровані незнаною силою; ті, хто має пожертвувати всім, загубитися на межі життя та смерті, щоб хтось інший слухав голос музи й записував на папір її слова.

ІІ. Щоденник

22.01.2000

Позаминулого тижня на засідання нашої літературної студії прийшла новенька. Дуже цікава, якась не від світу цього. Вона пише прозу. У нас прозаїків мало, та й ходять вони не часто, а тут така знахідка. На жаль, забула її ім’я (наступного разу обов’язково перепитаю). І які ж у неї оповідання! Коли вона почала їх читати, усі були просто вражені. Та головне не це, а те, що вона надихнула й мене. Я подумала, а чому б і собі не спробувати писати прозу. Для початку щось маленьке. У мене ж стільки ідей, вигадок. Я часто розповідаю друзям якісь фантастичні історії, і всім вони подобаються.

Чужий талант дуже заразний. Він надихає. Мене завжди, коли повертаюся зі студії, прориває, і я починаю писати. Ні, я не позичаю і, тим більше, не краду чужих думок, ідей, образів, а просто заряджаюся енергією мистецтва й пробую творити сама. Зазвичай я пишу вірші. Мені вони подобаються, та, мабуть, не такі вони вже й вдалі, бо керівничка ще жодного разу мене не похвалила. Тобто хвалила, але без особливого захвату. Але, послухавши новеньку, я вирішила спробувати написати оповідання. Нічого нового я не придумувала, а просто записала одну зі своїх усних історій. Зробила це за кілька годин на одному диханні.

Коли прочитала мамі, вона дуже здивувалася. Не могла повірити, що це я сама написала. Але вже уявляла, що мій твір друкують у газеті, потім видають книжкою і зрештою вводять у шкільну програму…

Мама дуже мене переоцінює, тому хоч і поважаю її думку, але розумію, що вона не професійна, що не можна сліпо вірити мамі, якій хочеться бачити мене неймовірно талановитою.

Та коли минулого тижня (до речі, новенька тоді не прийшла) я прочитала оповідання на засіданні, то вперше побачила в очах керівнички справжній, неприхований захват. Перемога! Я нарешті зуміла привернути до себе її увагу, довести, що я не якась там чергова графоманка − псувачка паперу, а на щось таки справді здатна.

Керівничка не лише хвалила, а й знаходила огріхи, давала поради, та це і є найбільше визнання, бо свідчить про те, що вона зацікавилася.

Я така рада! Досі ходжу під враженням. Ось уже виношую в голові нове оповідання. Воно, мабуть, теж буде фантастичне, як і перше, але хочеться чогось несподіванішого. Як сказали студійці (а ми завжди одне одного обговорюємо), оповідання моє тим і цікаве, що має такий незвичний сюжет, що й не звертаєш уваги на огріхи. Що ж, спробую їх не розчарувати. Дивуватиму. А сам твір додаю нижче, щоб не бути голослівною.

26:8

Сталося це 26 числа 8 місяця 1996 року в мальовничому Києві. Ольга щойно встала і, накинувши на плечі халат, вийшла на балкон. Ніжний ранковий запах приємно здивував дівчину. Місто ще не прокинулося, лиш де-не-де чулися голоси людей, які знічев’я блукали світанковими вулицями. Сьогодні в Ольги справді чудовий настрій. Вона нарешті помітила, що надворі справжнє літо, забула про клопоти й проблеми. Саме тепер, наприкінці літа, вона зрозуміла, що не можна жити лише роботою: прокидатися вранці, цілий день працювати, як віл, а ввечері засинати, мов убита, не помічаючи, що навкруги є багато прекрасного й чарівного.

Причиною усіх цих змін став один хлопець − Максим. У свої двадцять п’ять він залишався в душі хлопчиком-мрійником, і це в ньому найбільше подобалося. Адже сама вона не мала такого ставлення до життя. Це Максим навчив її розуміти мову пташок, слухати музику хвиль і бути одним цілим із природою душею й тілом. Ольга безтямно закохалася. Після вчорашнього побачення вона остаточно зрозуміла, що лише з ним зможе прожити разом усе життя.

Учора Макс сказав, що в нього для Олі є сюрприз. Вона, звісно, здогадалася, про що йдеться, тому й була сьогодні така щаслива. Думка про шлюб із коханим не полишала її.

Ще трохи помилувавшись ранковим пейзажем, дівчина пішла у квартиру й почала прибирати, адже Максим обіцяв приїхати на обід, десь о дванадцятій годині, тому треба поквапитися.

Невдовзі святковий обід був уже готовий. Ольга накрила на стіл, причепурилася, одягла нову сукню й чекала на коханого.

Та дванадцята вже минула, а Максима не було. Ольга почала хвилюватися, бо знала, що він не міг просто запізнитися. Їжа вже давно захолола.

А може, щось сталося? Тривога дужчала. Виснажена чеканням, Ольга заснула. Та раптом її розбудив дзвінок. Спросоння вона не відразу зрозуміла, що це. Спершу їй здалося, що телефон, але дзвонили все-таки у двері. Погляд зупинився на годиннику: близько сімнадцятої. «Хто б це міг бути?» − подумала вона, не сподіваючись уже на приїзд Максима. Неохоче встала й пішла до дверей, а відчинивши, побачила коханого.

− Максим?! − запитала Ольга, широко розплющивши свої великі карі очі.

− Вибач, − сказав він, заходячи до квартири, − я потрапив у невеличку дорожню пригоду, тому й затримався.

− Та нічого. Добре, що все обійшлося. Я так хвилювалася. Проходь. Я зараз підігрію вечерю, хоч це мав бути обід, − жартома додала Оля.

Вона вже хотіла піти на кухню, але Максим її зупинив і, посадивши біля себе на канапу, мовив:

− Не треба вечері. Я хочу тобі дещо сказати.

− Але ж у нас іще багато часу, − заперечила Оля, нічого не розуміючи.

− Ні. Я поспішаю.

− Куди?

− Мене чекає мама. Я обіцяв швидко повернутися.

Він поліз у кишеню й витяг незвичайну маленьку скриньку червоного кольору. Максим відкрив її, і дівчина побачила неймовірної краси обручку, яка сяяла, ніби яскрава зірка.

− Це тобі, − сказав хлопець. − Вона залишилась іще від бабусі у спадок. Ця обручка переходить із покоління в покоління вже кілька століть, і тепер я хочу, щоб вона належала тобі. Це символ вічного кохання. Бережи її й пам’ятай: хоч де б я був, я завжди тебе безмежно кохатиму.

Він поцілував Ольгу й пішов до дверей.

Дівчина, нічого не розуміючи, запитала:

− То ти вже йдеш?

− Так. Ще побачимося, − мовив, виходячи з помешкання.

Оговтавшись, Оля зрозуміла, що не попрощалась із коханим як слід. Та коли вибігла з квартири, його вже ніде не було.

Повернувшись, вона ще довго розглядала його подарунок, а потім пішла в спальню і, зачарована мріями, заснула міцно й щасливо.

Прокинулася наступного дня об одинадцятій годині. Голова нестерпно боліла, мабуть, від тривалого спання, адже на роботу вона зазвичай вставала о сьомій.

Щоб остаточно прокинутись, Оля пішла на кухню й заварила міцної кави. У голові ще крутилися вчорашні Максимові слова, дивувало його квапливе зникнення. Можливо, він просто не хоче одружуватися з Олею? Може, у нього є інша? А слова про вічне кохання?.. А обручка?..

Оля ще довго б провадила цей внутрішній діалог із собою, та раптом її роздуми перервав телефонний дзвінок. Вона рвучко кинулася до апарата, сподіваючись, що це Максим. Але зі слухавки пролунав чужий чоловічий голос:

− Алло. Олю, це ти?

− Так, я. − Оля впізнала голос Сашка, двоюрідного Максимового брата.

− Олю, мені важко… я… я не знаю, як тобі сказати… Сталася біда. Учора загинув Максим. У ДТП. Вибач, але я мусив тобі це повідомити.

Сашко не бачив, як Ольга зблідла, як її очі, мов дві холодні крижини, втупилися в стіну, дівчина заточилася й ледь не впала. Опанувавши себе, вона ледь чутно промовила в слухавку:

− Коли це сталося?

− Учора, Олю. Учора вдень, близько дванадцятої. Він їхав до тебе, хотів освідчитись і дещо подарувати. Максим дуже поспішав і, не впоравшись із керуванням, в’їхав своїм «опелем» під вантажівку. Коли приїхала «швидка», він уже помер. Я розумію, тобі важко це чути… Вибач, але…

− Ні! − перебила його Оля.

− Що − ні?

− Ні! Цього не може бути! Ти щось плутаєш!

− Тобто? − не зрозумів Сашко.

− Цього не може бути! Учора ввечері, близько п’ятої, Максим був у мене й подарував мені обручку.

− Ти впевнена?

− Так! У мене є доказ − обручка. Не клади слухавки, я зараз.

Дівчина чимдуж кинулася по подарунок. Але обручки ніде не було. «Невже це все мені наснилося? Боже, що ж це таке?»

− Алло. Сашку, мабуть, це був сон, дивний сон…

− Мені дуже шкода, Олю. Ти приїжджай…

− Зачекай. А як там його мама? − запитала Ольга, розуміючи, як матері зараз важко.

− Мама? Чия? − здивувався хлопець.

− Максова. Чия ж іще?

− Та ти що? Вона вже десять років як померла.

Усе ясно. Це ще раз довело бідолашній, що то був лише дивний, але прекрасний сон.

Через два дні Максима поховали. Ольга теж там була. Їй досі не вірилося, що коханого вже нема.

Після цієї трагедії дівчина замкнулась у собі. Вона знову почала жити своїм буденним сірим життям: дім − робота, робота − дім. Забула мову пташок, музику хвиль і те, що в природі є зв’язок між людиною й тим, що її оточує.

Якось, у звичайний вихідний, Ольга вирішила вперше за тривалий час прибрати у квартирі. Коли дійшла черга до книжкової полиці, де був цілковитий безлад, і Ольга потягнулася, щоб витерти пил, поличка похитнулась і всі книжки з гуркотом попадали на підлогу. І раптом погляд спинився на маленькій червоній скриньці. Спершу вона остовпіла, але опанувала себе й відкрила пуделко. Як же здивувалася Ольга, коли всередині засяяла дивним світлом обручка, що її подарував у день смерті Максим.

Ольга все зрозуміла. Вона пригадала слова коханого: «Хоч де б я був, завжди тебе безмежно кохатиму». Він хотів її заспокоїти, переконати, що життя триває і що вона сама мусить навчити когось розуміти мову птахів, слухати музику хвиль і бути з природою одним тілом і душею. І бачачи це, Максим радітиме.

Цієї ж миті Ольга помітила книгу, якої вже давно не брала в руки і яка, падаючи, розкрилася. То була Біблія.

Розгорнута вона була на сторінці 203. Діяння святих апостолів. Розділ 26. Вірш 8: «Чому ви вважаєте за неймовірне, що Бог воскрешає померлих?»

23.03.2000

І чому я так люблю все фантастичне, незрозуміле, таке, що виходить за рамки здорового глузду? І в оповіданнях мене до цього вабить. Починаю писати щось реалістичне, та в результаті виходить те саме. Ось і цього разу прочитала на засіданні студії свій «Бумеранг». Знову мене хвалили, та знову не за майстерність, а за фантазію. Вона, кажуть, у мене надзвичайна.

Це в мене з дитинства. Я завжди була така брехуха. І що характерно, брехала завжди щось неправдоподібне: то якісь привиди до мене у вікна прилітають, то домовики по хаті гуляють. Завжди знаходилися дурники, які цьому вірили, і з ними теж починали ставатися схожі історії. Правда, вони, на відміну від мене, вірили в те, про що розповідали. Вірили, що в сусіда кішка вночі корову доїть, що маму вві сні барабашка душить, а батько, як ішов уночі з роботи (можна здогадатися, у якому стані) побачив чорта.

От і студійцям мої фантазії сподобалися, і виникла дискусія. Керівничка не переставала дивуватися й повторювати, що проза − це моє, бо те, що я пишу, дуже сильне, як на восьмикласницю.

А я ж просто бавлюся. Так, усі ці вигадки, фантазії − це просто гра. Захоплива, але несерйозна. Але «Бумеранг» таки кращий за мої попередні спроби. Що ж, я й надалі шліфуватиму свою майстерність (як пафосно сказано!). Нижче подаю й саме оповідання. Хтозна, може, воно так і залишиться в моєму щоденнику і його ніколи не надрукують.

Бумеранг

Недовго думаючи, Олексій повернув у завулок, що вів до кладовища. Він не вірив у привидів, уважав, що це забобони й фантазії людей, які знічев’я вигадують казочки, щоб лякати своїх неслухняних дітей. Через цвинтар він ходив щодня, бо це була найкоротша дорога: зранку, коли ще темно, з дому на роботу і ввечері, коли вже темно, з роботи додому.

Сьогодні був важкий день. На роботі з ним сталася неприємна пригода. Він усіляко намагався забути про неї, та знову й знову прокручував у пам’яті, нарікаючи подумки на лиху іронію долі. Ще зовсім недавно він був задоволений життям і роботою, а сьогодні якась зла сила перекреслила все жирною чорною лінією. «Як могло таке статися зі мною?» − Олексій не міг заспокоїтися.

Уже два роки він працював хірургом у престижній міській лікарні. Хоч і наймолодший, але дуже здібний, тому користувався в колег авторитетом, а серед молодих медсестер − неабиякою популярністю (чого аж ніяк не соромився). Останнім часом з однією з них мав непогані стосунки. З Христиною, гарненькою дівчиною, хоч, правду кажучи, нікудишньою медсестрою. Олексій часто цікавився, як вона влаштувалася в лікарню, але Христя завжди відмовчувалася. Він здогадувався, що дівчина − чиясь протеже, але думки свої тримав при собі.

Вузька дорога плелася серединою кладовища. Обабіч маячіли хрести, пам’ятники, надгробки. Може, когось це царство мертвих і злякало б, але не Олексія. У голові знову пролунали слова головного лікаря: «Я розчарувався в тобі. Я, звісно, тебе не вижену, але знай: таким, як ти, не місце в лікарні!» О Господи, одним необачним вчинком він зіпсував собі кар’єру. І чого поплівся з Миколою в бар на своїй зміні? І чого одну за одною вливав у себе ті кляті склянки? Здавалося б, звичайне вино, але ж як «уставило». І чому тій дівчині треба було «напоротися» на ніж саме в цей час? До кінця зміни залишалося недовго, і якби не вона, ніхто б і не помітив його веселого настрою, не зауважив би гострого язика й не зважив би на руки, що таки помітно тремтіли. Ці думки не давали спокою, але в глибині душі він звинувачував лише себе. Добре, що нагодився Степан Миколайович, бо ще чого доброго був би винен у смерті дівчини. І що тоді?

Геть! Геть ці надокучливі думки.

Ось і автобусна зупинка. Там стояла молода дівчина, що нагадала йому Христину. А як поставиться до цього вона? Може, узагалі не захоче з ним говорити? Христина оцінювала чоловіків за ті якості, які хотіла б бачити у свого благовірного, а навряд чи вона мріяла про безвідповідального, необачного п’яничку.

Лікар підійшов до зупинки й плюхнувся на лавку. Голова тріщала, і єдиним його бажанням було швидше опинитися вдома, прийняти душ, подивитися «ящик» (зараз саме йшов футбольний матч) і заснути мертвим сном, забувши про все.

− Що? Так погано? − голос незнайомої дівчини витяг Олексія із забуття.

− Ви до мене?

− А то до кого ж? − роззирнулася незнайомка. − Я більше нікого тут не бачу.

Олексій зацікавлено почав її роздивлятися. Вбрана в руде пальто, чорні шкіряні черевики на високих підборах, а на плечі − невелика сумочка в тон взуттю з лейблом «D&G». Довге чорне волосся хвилями спадало на плечі. Сині глибокі очі уважно вивчали Олексія, і йому це сподобалося. Вона була висока, мала правильні риси обличчя.

− Так, дуже погано, − відповів хлопець і всміхнувся. Чомусь у цей момент сьогоднішня прикра історія видалася йому смішною.

− Воно й видно, − продовжувала незнайомка. − Проблеми на роботі?

− Так. А ти звідки знаєш? Невже все це написано в мене на лобі?

− Може, й так, а може, я просто ясновидиця.

Дівчина говорила загадками, і це ще більше сподобалося Олексієві.

Отак, слово за слово, вони й розговорилися. Розмовляли про все й ні про що. Автобус наче навмисно затримувався, щоб вони змогли досхочу наговоритися.

Складалося враження, ніби вони знайомі все життя. Дуже важливо для кожної людини знайти рідну душу, і вони, здається, знайшли одне одного там, на автобусній зупинці. Саме тоді Олексій зрозумів, що ця дівчина − його половинка.

Коли приїхав автобус, вони сіли на заднє сидіння, щоб ніхто не заважав, і спілкувалися далі. Та як же здивувалися обоє, дізнавшись, що їм не лише треба виходити на одній зупинці, а що й живуть вони в одному будинку. Оксана (так звали дівчину) жила в столиці, а до них приїхала на кілька днів провідати тітку, квартира якої поверхом вище від Олексієвої. Через два дні вона мала повертатися додому, де жила з батьком, завідувачем однієї з київських лікарень, і мамою-психологом. Олексія це дуже вразило. Можливо, усе, що з ним сьогодні сталося в лікарні, на краще, інакше просто розминувся б зі своєю долею, з Оксаною. Він закохався й бачив, що це взаємно.

Час летів швидко. Олексій запросив дівчину до себе, і вони розбалакалися так, що почали розповідати одне одному найпотаємніше, те, у чому не звірялися нікому досі. Єдине, про що боявся розповісти Олексій, це про прикрий випадок у лікарні.

Незчулися, як їх заскочив ранок − перший ворог закоханих. Попереду була робота та інші клопоти. Та вони домовилися зустрітися знову.

У лікарні на Олексія вже чекала прикра новина.

− Тебе викликає Степан Миколайович, − пробурчала Христина, щойно він переступив поріг.

Мабуть, вона вже все знала. Сьогодні Христина була наче не така приваблива. В Олексієвому серці оселилася інша жінка. Та й з якого дива ця нездара має його осуджувати?

Сьогодні всі були чимось невдоволені й час до часу кидали на нього зневажливі погляди. Так, вони знали. Про все знали. Лише думки про Оксану надавали йому сили все це витримати.

− Викликали? − запитав, зайшовши до начальника в кабінет.

− Так. Сідай.

Олексій розгублено присів на краєчок оббитого шкірою крісла, налаштовуючись на розлогу лекцію про лікарську етику, клятву Гіппократа й таке інше.

− Учора ти був не в змозі щось зрозуміти, а сьогодні ми поговоримо.

− По-моєму, ви вчора сказали все.

− Ні, синку, не все! − лікар зірвався на крик. − Ти розумієш, що зробив?

Олексій порожніми очима втупився в Степана Миколайовича. Авжеж, розумів. Він зіпсував собі кар’єру.

− Розумію…

− Ні, не розумієш. Вона померла! Ця дівчина помер-ла!!!

Тільки не це. Олексієве обличчя перекосилося з переляку. Що з ним тепер буде? Це вже не тільки кінець кар’єрі, це в’язниця. А як же Оксана? Ні, лікар щось плутає.

− Ти правильно зрозумів, − мовив хірург, ніби прочитавши хлопцеві думки. − Це дуже погано, і винен у всьому ти. Сподіваюся, до тебе це дійшло?

− Так, − процідив Олексій.

− І я не скажу нічого, щоб зменшити твої докори сумління. Картайся, бо ти на це заслуговуєш. Але я зробив усе, щоб ніхто про це не взнав. Не знаю, чому роблю це для тебе, але батьки загиблої думають, що їхня дочка загинула не через недбалість хірурга, а через смертельне поранення…

− Отже, я зможу й далі тут працювати? − перебив його хлопець.

− Боже мій! Та подумай же ти колись не про кар’єру, а про моральні цінності! Чи тебе більше хвилює, сядеш ти у в’язницю, ніж те, що через тебе загинула людина?! І як ти після цього тут працюватимеш і дивитимешся людям у вічі?! Тобі більше ніхто не довірятиме. Знайди собі іншу роботу, і краще не в лікарні. А з нашого життя зникни назавжди!

Олексій більше не міг цього чути й стрімко вибіг із кабінету.

− Я накажу переслати тобі твої речі! − вигукнув навздогін Степан Миколайович.

Олексій відчинив двері своєї квартири і, не роззуваючись, зайшов у кімнату.

− Де ж я її подів? − бурмотів собі під ніс.

Тоді підійшов до ліжка і, піднявши матрац, вийняв з-під нього якусь книжку. Розкривши її посередині, дістав сховані між аркушів три стодоларові купюри. Ці гроші він довго заощаджував, адже лікарям небагато платять. Але зараз саме слушний момент, щоб їх витратити.

Ні, не батькам загиблої Олексій збирався віддати ці гроші, адже він і сам став жертвою. Жертвою прикрого випадку. Та водночас він дякував долі за те, що вона подарувала йому Оксану. Він рвучко схопив слухавку й набрав номер свого знайомого, Євгенія, директора ювелірного магазину. Той давно пропонував йому одну чудову каблучку, навіть казав, що продасть дешевше від справжньої ціни. Але Олексієві вона була непотрібна. Поки не зустрів Оксану. Хлопець не лише її безмежно кохав, а й хотів одружитися. Зараз він абсолютно чітко знав, що йому треба: обручка, Оксана і, можливо, робота в київській лікарні.

Оксана здивувалася (вони ж знайомі не більше двох діб), та все-таки не відмовила Олексієві, і за кілька днів пара вирушила до Києва, а невдовзі вони відсвяткували весілля.

Минав другий рік їхнього подружнього життя. Оксана доглядала маленького сина В’ячеслава, Олексій працював у тестевій лікарні, стрімко розбудовуючи кар’єру, був зразковим лікарем, батьком і чоловіком.

Одного вихідного дня після виснажливого чергування, коли Олексій нарешті міг відіспатися й відпочити, його раптом розбудив синів плач. Чоловік роздратовано розплющив очі. Навіть у вихідний не дадуть поспати! Прокинувшись остаточно, побачив дружину, причепурену, у новій сукні, з дитиною на руках. Вона заклопотано бігала по кімнаті, намагаючись заспокоїти немовля. Побачивши, що чоловік не спить, промовила:

− О, нарешті. Мені терміново треба поїхати в справах, думаю, ти впораєшся зі Славком.

− Отакої! Мабуть, мої плани на відпочинок скасовуються.

− Я його нагодувала, − ніби не чуючи чоловіка, продовжувала Оксана, − зараз він засне. Якщо плакатиме, поміняй підгузок або погодуй. Молоко в холодильнику, незабудь підігріти. А ще дивись, не перегодуй.

− А якщо він не заспокоїться?

− То побався з ним або заспівай пісеньку.

− О Господи, − зітхнув Олексій.

− Усе, я побігла, − сказала жінка, тицьнувши йому в руки сина, і, поцілувавши коханого, вибігла з квартири.

Не так уже й легко, як виявилося, доглядати за дитиною. Олексій довго мучився, поки хлопчик заспокоївся. Мабуть, той просто не звик до батьківських рук. Чоловік приділяв сину мало уваги, а іноді навіть ревнував до нього дружину. Та малий, призвичаївшись до тата, почав щось весело белькотіти й гратися зі своїм новим другом. Славко був дуже допитливий, весь час намагався кудись залізти, щось перекинути, вилити. Олексієві дуже сподобалось із сином, він і гадки не мав, що з дітьми може бути так цікаво. Не зогледівся, як промайнула більша частина дня.

Почало сутеніти. В’ячеслав уже солодко спав у своєму ліжечку, а Олексій читав якусь газету, аж раптом пролунав телефонний дзвінок.

− Алло, − промовив чоловік, знявши окуляри.

− Олексій? − у слухавці звучав тремтячий тестів голос. − Це ти?

− Так. Я… − Серце стиснулося в передчутті чогось лихого.

− Приїжджай! Негайно!

− Куди? Звідки ви дзвоните? Що сталося?

− Я в лікарні. Не запитуй нічого. Приїжджай.

− Але ж я з малим…

− Залиш на сусідку. Швидше, не зволікай!

Олексій виїхав до лікарні.

Їхав недовго, та цей час здавався вічністю. У лікарню забіг сам не свій. Одразу ж назустріч йому вийшов блідий тесть. Олексій серцем відчув: щось з Оксаною.

− Олексію, − схлипуючи, промовив Дмитро Володимирович і, обнявши доччиного чоловіка, вів далі: − Як це могло статися? Чому?

− Що таке? − відпихаючи його, знову запитав Олексій.

− Вона загинула. Оксана стояла в банку, нікого не чіпала, і раптом якісь люди в масках… постріли… її поранили…

− І що? Невже не можна було щось вдіяти?

− Може… Але я пізно приїхав. Цей… Цей хірург… Він…Боже, як він міг? Він був… п’яний…

Дмитро Володимирович іще щось говорив, та Олексій уже не чув його.

Він заплющив очі, намагаючись притлумити біль і ненависть. Ненависть до самого себе. Бог покарав його за скоєний колись гріх. О Господи, а він же навіть не пам’ятає тієї дівчини. Мабуть, вона була схожа на його Оксану і теж хотіла жити, і хтось чекав на неї вдома, може, чоловік, а може, і маленьке дитя…

Уже майже стемніло. Усі порозходилися по домівках, лише якісь дітлахи ще бавилися на ігровому майданчику біля лікарні. Вони бігали, штурхалися й часом так галасували, що було чути в палатах. Був там один хлопчик із собакою. У руках він тримав звичайний диск, що імітував фризбі. Малий час від часу кидав його в різні боки, а вірний пес тієї ж миті приносив цяцьку господарю… Хай що кажуть, а хоч куди бумеранг кинь, він усе одно повернеться.

02.03.2003

Неймовірно! Ніколи б не подумала, що оповідання, яке я так не любила, яке вважала своєю найгіршою спробою в прозі, зробить мені таку величезну послугу.

Цього року я закінчую школу. І хоч маю отримати атестат із відзнакою, та все одно не тішу себе ілюзіями, що це мені якось допоможе вступити у виш. Немає в мене таких коштів.

Але дещо сталося. Приблизно місяць тому було оголошено конкурс учнівських творчих робіт. Наша школа, звісно, має взяти в ньому участь. Так, саме взяти участь, а не зробити все можливе, щоб перемогти. Мабуть, так у кожній школі. Вигадують безліч тих конкурсів, а вчителі мають знаходити геніальних художників, письменників, музик. А де ж їх узяти? От і обирають когось, хто принаймні вміє писати, малювати чи музикувати сяк-так, і відсилають їх на всі ці творчі змагання.

У нас знають, що я відвідую літературну студію, і попросили написати якийсь патріотичний (о Боже!) твір. Мені світить золота медаль, тому спробуй відмовся. Але, знаючи, що все це робиться лише для галочки, я надто не старалася. Правду кажучи, геть не старалася. Знайшла якесь стареньке оповідання, яке написала років два тому, і принесла. Його гарненько оформили й відіслали на конкурс.

І хто б міг подумати, що я переможу! Та головне не це, а те, що конкурс виявився не такий уже й простий, як здавався, а цілком серйозний. І тепер твір, який я так не любила і навіть твором не вважала, дав мені, можна сказати, путівку в життя. Чому? Бо завдяки цій перемозі я зможу вступити без іспитів на філологію у будь-який виш нашої країни. Отак! Отже, я щаслива людина. Фартова.

Та своєї думки про оповідання я не змінила. Воно сиреньке. Але дякую тобі, моє дорогеньке оповіданнячко, бо якби не ти, не бачити мені вишу, як своїх вух.

Додому

East or west − home is best [2].

Англійське прислів’я

…А в Україні була зима. Холодна й сніжна зима, яку вона так не любила колись і за якою так сумувала зараз. І що з того, що в Америці теж святкують Різдво? Що ж за Різдво без гри в сніжки, без гірок, без саней? Колись вона заздрила цим американцям, яким не доводилося сидіти протягом усіх свят у хаті через страшну хуртовину і лютий мороз. Але тепер це не мало значення. Вона хотіла додому. До такого далекого й нереального, але до свого, до рідного. Щось велике й важке тиснуло на груди й гнітило дівчину. Може, душа? Та ні, бо душа її була далеко-далеко, за океаном, де кружляла між сніжинок у надзвичайному новорічному танці.

Світлана стрепенулася. З кухні пахло сніданком, таким корисним і таким несмачним, як і все в цій нудній країні. Їй зовсім не хотілося вставати з ліжка, але вже чувся надокучливий голос місіс Портленд, їхньої хатньої працівниці, яка не давала дівчині навіть зайвих п’ять хвилин поніжитися в ліжку. Ця жінка вела здоровий спосіб життя, точніше, змушувала це робити Світлану. Бідолаха зобов’язана була щодня прокидатись о сьомій ранку, півгодини мордувати себе фізичними вправами і їсти лише корисну їжу. Звісно, вона мала гарний, здоровий вигляд, але хіба це можна порівняти з тим душевним виснаженням, яке дістала за останні три роки, мешкаючи в Сан-Франциско?

Світланин батько Антон був людиною багатою й впливовою, тому й намагався забезпечити дочці чудове життя. Та хіба міг знати чоловік про невичерпну тугу дівчини за Батьківщиною? Переїхали вони в Америку не дуже давно, після того, як Світланині батьки розлучилися. Тато вирушив за кордон, і дівчина з власного бажання вирішила поїхати з ним. Мати не заперечувала, адже вважала, що дочка повинна бути там, де їй краще, навіть якщо й не з нею. Вони листувалися, і мама навіть кілька разів до них приїжджала − на Різдво чи на Світланин день народження. Та цього року мама не приїхала. Ні на іменини, ні зараз, на Різдво. Надіслала лише вітальну телеграму. Дівчина дуже сумувала й нарешті зрозуміла, як їй бракує ніжних маминих рук.

Знову пролунав голос місіс Портленд. Ця жінка наказовим тоном змушувала дівчину виконувати її забаганки. Світлана не могла зрозуміти одного: з якого дива має коритися цій сварливій чужій жінці? Чому вона мала над нею таку владу? Вона ж їй не мати, хоча і своєї мами дівчина часом не слухалася. А тут на тобі.

Світлана не витримала й вибігла до вітальні. Її охопила така лють, наче перед нею стояла людина, винна в тому, що вона так далеко від рідної домівки й від матері.

− Хто вам дав право командувати мною? Хто ви така? Я не хочу їсти цієї огидної їжі й робити гімнастику. Ви мені не мати!

Місіс Портленд від несподіванки почала поволі опускатися на стілець.

Світлана, помітивши це, розвернулась і побігла в кімнату. Уже знала, чим це закінчиться. Увечері тато знатиме, що його дочка хвора, нервова, неврівноважена й розбещена дитина, а потім Світлана вислухає півторагодинну мораль, а завтра знову робитиме все, що накаже місіс Портленд.

Так усе й сталося. Майже так…

Світлана сиділа на канапі, втупившись у дорогий килим, а батько ходив по кімнаті, нервово крутячи в руках то олівець, то ще якийсь предмет, і щось їй казав. Усе це вона вже багато разів чула й наперед знала кожне слово.

− Не розумію, що з тобою? Я ж забезпечую тебе всім найкращим. Чого тобі бракує?

Світлана, як завжди, мовчала.

Чоловік присів навпочіпки біля дівчини й ніжно запитав:

− Ну, що таке? Що з тобою, дівчинко? Може, ти справді захворіла? Ходімо до лікаря. Ти ж знаєш, я тобі зла не бажаю.

− Тату… − невпевнено мовила Світлана.

− Що? − батько вловив у її голосі щось незрозуміле. Щось справді сталося.

Дівчина підняла на батька благальний погляд.

− Я хочу додому.

Антон чекав на це. І завжди цього боявся. Та хіба міг подумати, що це станеться так швидко. Що в її ще зовсім юному серці може жити такий великий сум за Батьківщиною. Він не хотів відпускати своєї дівчинки, та нічого не міг вдіяти, бо справді її любив, бо й сам знав, що воно таке − туга за рідною землею.

Аеропорт. Нарешті оголосили посадку.

− Ну все, бувай. У Києві тебе зустріне мама, − мовив батько й поцілував Світлану. − Я сумуватиму за тобою.

− Не треба. Я приїжджатиму на Різдво і на твій день народження.

− Добре.

Зимові свята вже минули, але настрій у Світлани був ще святковіший, ніж на Різдво. Вона летіла додому. В Україну. До цієї, може, і не дуже успішної, але такої рідної країни.

У літаку панували приємна атмосфера й засмак щастя. І хоч до України було ще дуже далеко, вона вже відчувала її запах, спокійний і нестримний, приємний і терпкий запах далекого дитинства й холоднувато-ніжного пухнастого снігу.

06.08.2003

Так, я вже студентка, хоча ще й гадки не маю, як це воно. Я не була абітурієнткою, бо вступила до інституту без іспитів, поза конкурсом, тому, певно, і не цілком усвідомлюю, що значить бути студентом і як це важко.

Зараз я цим не надто переймаюся. До початку занять іще місяць, ще встигну подумати про своє майбутнє навчання. А нині я повернулася із санаторію й досі не можу оговтатися. Я давно нічого не писала, та цей ностальгійний, сльозливий настрій, який завжди буває, коли прощаєшся з якоюсь частинкою свого життя, надихнув мене на оповідання. Треба якось показати керівничці. Що вона скаже?

Цей твір присвячено вічній проблемі. Я таки не втрималася перед спокусою і вплела в його канву реальну подію. Не давала спокою тогорічна трагедія в Скнилові, та викласти свої емоції на папір усе не виходило. І ось я нарешті все обіграла, правда, лише як тло, як допоміжний елемент сюжету, але совість моя спокійна − я не промовчала.

Ніколи не бувала у Львові, але дуже люблю це місто. Як так? Не знаю. Може, побувавши там, розчаруюся.

Але зараз чомусь абсолютно впевнена, що закохаюся у Львів із першого погляду. Отже, й оповідання моє про любов. І про смерть. Які завжди ходять поруч.

Львів прокидається…

Ні, життя таки не має сенсу. Для чого взагалі жити? Іноді думаєш, що всім би стало легше, якби тебе просто не стало. Часом хочеться заснути й не прокинутися, щоб ніколи не бачити невдоволених облич близьких і друзів, не чути докорів, погроз і сварок. Ніколи не думати про те, що скажуть інші, коли ти зробиш крок, другий, третій… десятий…

Ірина дивилася вологими очима у вікно й бачила, як прокидався старий поважний Львів. Божевільні думки крутилися в її голові − вона не хотіла жити. Їй хотілось вийти на балкон і кричати так, щоб аж рвалися голосові зв’язки, про те, як її все і всі дістали. Якби Іра не вірила в Бога, то, мабуть, давно вже наклала б на себе руки, а так лише просила у Всевишнього смерті. Звісно, це був не менший гріх, але інакше вона не могла.

Такі напади меланхолії з нею ставалися дедалі частіше й частіше. Так, вони минали на певний час, і тоді здавалося, що життя знову набуло сенсу, а дрібні непорозуміння − то річ минуща, проте біль вщухав ненадовго, і будь-яке криве слово знову нагадувало дівчині про її нікчемність і зайвість.

Сьогоднішній день не став винятком. Він іще не встиг початися, а вже завдав Ірині удару нижче пояса. Спершу була зрада. Зрада гірка й несправедлива. Особлива зрада, та, якою, на перший погляд, нікого вже не здивуєш, і водночас така раптова й болісна. Зрада найкращої подруги.

Ірина не могла знайти собі місця. Та потім втрутилися батьки, і стало ще гірше. Знову почалися чергові моралі про те, що вона нікчема, ні на що не здатна, нічого не вміє, нічого не хоче, навіть друзів не може обрати собі нормальних. І взагалі для чого вона живе? Контрольним пострілом у голову стала спересердя кинута батьком фраза: «Краще б тебе взагалі не було!»

Світ, що скидався на картковий будиночок, почав розлітатися відразу від фундаменту, який досі ще хоч якось підтримував цю непевну споруду.

А Львів прокидався, і йому було байдуже, тільки один сентиментальний левик на багатовіковій споруді зронив сльозу, хоча, можливо, вона означала лише те, що його вже пора реставрувати.

Це був її, Іринин Львів. Єдине місто у Всесвіті, яке завжди могло втішити, допомогти, поспівчувати. А зараз воно мовчало. Разом із подругою, мамою й татом мовчав і її найрідніший у світі Львів. Він був із ними заодно. Теж натякав, що Ірина вже вичерпала всі свої життєві ресурси й втратила шанси. Залишалося тільки благати про смерть, а що Іра така пасивна й нерішуча, то надіятися, що Бог її пожаліє й таки позбавить страждань.

Ірина не божевільна, вона просто знала, що має вмерти, тому й пішла з дому попрощатися з містом. І хоча місто зрадило дівчину, вона його все одно любила. Щемко любила.

Її зустріло море людських облич, стурбованих і байдужих. Сьогодні їх снувало на диво багато. Мабуть, туристи. Тут їх багато. Усім хочеться бодай раз у житті побачити Львів. А він уже й звик, у нього навіть немає зіркової хвороби.

Дівчина йшла й просто вдивлялася в обличчя перехожих. Для чого? Щоб попрощатися? А який сенс, вона ж їх не знала. Та й чи мало це тепер якесь значення? Раптом: що це? Блискавка? Сонячний удар? Так, так, це сонце, яскраве сонце зійшло на землю. Очі дівчини впіймали постать, яка рішуче простувала до неї. О, Ірина його впізнала. Це неслухняне золоте волосся, ця жовтогаряча футболка, ця яскрава усмішка. Чим не сонце?

Постать наближалась, і тієї миті, коли вони мали випадково зустрітися поглядами й розминутися, хлопець зупинився.

− Іра?!!

− Ігор?!!

Ірина не знала, що коїться. Раптом до неї дійшов якийсь звук. Ні, це неможливо! Так! Можливо. То просто картковий будиночок раптом зашарудів, почав відновлюватися один ярус карт, потім другий…

Вони зупинилися, і натовп почав обтікати їх, немов річка обтікала камінь на своєму шляху.

− Іро, ти що тут робиш? − Хлопець не міг приховати свого здивування.

− Я тут живу.

− Справді? Я стільки шукав тебе, а ти, виявляється, живеш зовсім поряд.

Так, вони справді були знайомі. Колись їхні стежки перетнулися десь чи в «Артеку», чи в Трускавці, і хоч це тривало недовго, якихось двадцять чотири дні, та виявилося достатньо, щоб між ними спалахнула якась іскра. Проте вони, тоді ще зовсім юні, не знали, що робити з цим почуттям, ба навіть не знали, як його назвати. Уже пізніше, удома, пройшовши невеликий, але достатній шлях, що складався із залицяльників і приятелів, Ірина зрозуміла, що то було кохання, справжнє коханням, те, що не кожному дається і яке вона так легко відпустила. Звісно, вона надіялася зустріти Ігоря, але не мала жодних шансів.

Через дитячу глупоту вони навіть не обмінялися адресами, та й узагалі відтоді минуло стільки часу, що дівчина вже втратила надію колись його зустріти. І тут на тобі: її щастя жило зовсім поруч, у рідному й милому Львові.

Побачивши Ігоря, Ірина збагнула, що й він її шукав усі ці роки, бо теж відчув, що Бог подарував їм найбільше й найщиріше почуття. О Боже милий! День, який іще зранку був найжахливіший, перетворився на найкращий у житті. Вона вже не думала про смерть, бо нарешті збагнула, що життя таки має сенс, і це кохання, велике й осяйне, як сонце. І всі проблеми (меланхолія, нехіть до життя, нереалізованість) виникали через те, що вона, уже заражена вірусом кохання, досі не могла ним по-справжньому перехворіти, що досі був лише нудний, вичікувальний інкубаційний період. А тепер почуття вирвалися, немов вулканічна лава. Вона збагнула, що причини, через які хотілося вмерти, такі нікчемні та жалюгідні, що їй стало смішно.

Вони стояли серед натовпу й просто дивилися одне на одного. Двоє божевільних і закоханих, два яскравих сонця. Їм так хотілося стати вільними, щоб виросли крила, щоб відчути велич польоту.

− Ти хочеш літати? − мовив Ігор.

Ірина влетіла у квартиру. Жива і яскрава, така, якою її ще ніколи не бачили батьки. А вони вже переживали, шкодували за свої слова, кинуті в гніві, бо збагнули, що це могло завдати болю їхній дитині, яку так любили, яку вважали найкращою, найталановитішою, найдобрішою, і якби її не стало, то не стало б і їх. Помітивши доньчин настрій, батьки здивувалися й зраділи. Тато вже почав просити пробачення:

− Доню, вибач мені, я погарячкував…

Дівчина знала й розуміла, вона почувалася щасливою.

− Я все розумію. І люблю вас.

− І ми тебе дуже любимо, ти нам пробач, − мовила вже мама.

Ірина літала на крилах, цілувала батьків. Просто не знала меж своєму щастю.

− Доню, ти кудись ідеш? − запитала мама, коли Ірина почала похапцем збиратися.

− Так, мамо. Я йду назустріч щастю.

− Ти що, закохалася?

− Мамо, я завжди кохала, просто не знала цього. А сьогодні ми будемо літати!

− Що? − тато вже захвилювався. − Що ти надумала?

− Та не хвилюйтесь. Сьогодні ж свято. Хіба ви не знали? Ми сьогодні споглядатимемо всі принади польоту, а колись зробимо це разом, я і мій коханий.

− Де ж це ви їх споглядатимете? У зоопарку?

− Та ні. Сьогодні ж у Скнилові свято, авіашоу. Ну, все. Бувайте! На мене чекають.

Мама з татом здивовано перезирнулися. Та все-таки вони раділи, бо в їхньої дитини тепер з’явився сенс життя − кохання. І лише для годиться тато промовив:

− Не будь довго, і дивися − обережно там.

− Авжеж, − з порогу кинула дівчина. − Тепер усе буде добре. Я це знаю.

Львів не хотів прокидатися. Його душили сльози й біль через втрачених нещасних любих своїх дітей, які плакали й ридали, а декотрі з них уже замовкли навіки. А в одній із переповнених львівських лікарень лежав хлопець. Він був без ноги й заледве дихав. Він іще не знав, що скоро помре, а приходячи до тями, розпитував за якусь дівчину. А дівчини вже не було…

Львів плакав, а на площі реставрували левів…

28.09.2007

Наука пожирає змогу творити. За весь час навчання я не написала жодного оповідання. Це ж жахливо! Колись я не уявляла свого життя без писання. Тепер я пишу лише конспекти лекцій, реферати, статті, курсові, дипломні…

Дедалі частіше згадую школу. Навчання мені тоді давалося складніше, адже були такі дисципліни, як фізика, математика, хімія. У виші всі предмети близькі й цікаві, але це все одно, що кожного дня їсти свою улюблену страву. Спершу дуже смачно, та згодом приїдається й зрештою з улюбленої страви стає ненависною.

Ні, я не зненавиділа літературу, але, здається, сама втратила можливість щось створювати. Я так досконало опанувала літературознавчі терміни, навчилася аналізувати твори, що варто сісти самій писати оповідання чи новелу, відразу вмикається нещадний критик і науковець, і я починаю доскіпливо шліфувати кожну фразу. Усе закінчується тим, що просто втрачаю думку, а головне − бажання писати далі.

Але сьогоднішній день став винятком. Я ніби відпустила себе. Просто забула, що я студентка філфаку, що вивчаю всі ці стилістичні прийоми, і уявила себе звичайнісінькою дівчиною, ученицею-старшокласницею. Я так увійшла в роль, що навіть висловлюватися почала так, як колись, багато (чи це не так і давно було) років тому. Вийшло простеньке оповідання. Якийсь потік свідомості. Чи має він художню цінність? Не знаю й не знатиму, бо не збираюся нікому його показувати. Це так і залишиться надбанням мого щоденника.

Мама зрозуміє

Запальна «Dolly song» розпанахала тишу кімнати. Дзвонив мобільний. Мама…

− Алло… Так… Так… Добре. Бувай. Цьом.

Я так і не змогла їй сказати. Хоча… Правильно зробила. Це не телефонна розмова.

Мені погано. Але ж не лише мені. Ось Віталік, мій шкільний друг, зараз у лікарні. Учора його дуже побили: струс мозку, поламані ребра й тріщина в щелепі. Увечері він повертався з тренувань (Віталік уже п’ять років боксом займається), вийшло троє хлопців із битками й кастетами, відлупцювали його, забрали мобільний, гроші (20 гривень) і сумку зі спортивним костюмом та кросівками. Класні були кросівки, асікси… Я сьогодні хотіла його перевідати, але те, що сталося… І думати про це не хочеться, а мамі розповідати − то й поготів… Віталік − хороший хлопець, нехай видужує. Та краще покинув би свій бокс, назбирав грошей та купив би собі газовий балончик чи краще пістолет. Я так думаю…

І все-таки те, що сталося зі мною, не так страшно. Он у Віки біда просто. Відколи вона почала зустрічатися з Котом (Кіт − чудовий хлопець, він мій найнайнайкращий друг і не винен у Вікиній проблемі), геть закинула навчання. Скоро батьківські збори, і сьогодні наша класна керівничка сказала їй, що все розповість батькам, − тоді вона вже точно візьметься за розум. Віка цілий день проплакала. Шкода її. У неї дуже суворі батьки. Для них головне, щоб дочка добре вчилася. Якщо вони про все дізнаються, то можуть вигнати з дому. І таки виженуть. Я не сумніваюся. Що їй робити − не знаю. Хоч із мосту та й у воду.

Діані теж погано. Сьогодні ми з нею сварилися, і вона сказала, що я така ж хвора на голову, як і мій покійний брат (його вбили два роки тому у вуличній бійці, а Діана з братом зустрічалася). Тому я зацідила їй кулаком у голову (колись ми з Віталіком разом ходила на бокс), а потім іще раз. Узагалі вона непогана дівчина, але ніхто не сміє так говорити про мого брата. Ніхто.

Так, зараз усім нелегко. Але як про все розповісти мамі? Про що? Стоп. Хіба не сказала? Сьогодні мене вигнали зі школи. Після бійки з Діаною мене викликали до директора. Він придурок. Його ніхто не любить, і про нього на парканах пишуть усіляку гидоту. Я ніколи цього не робила, але тепер шкодую. Так от. Він сказав, що з нього досить, що він утомився від моїх вибриків і терпіти вже несила, що тепер йому, дякувати Богу, не доведеться боятися мого батька-горлоріза (так і сказав!) і він нарешті встановить справедливість та ізолює таку ненормальну дитину. Чомусь тоді мені було лише смішно. Так, я не приховую, що мій батько − бандит (кримінальний авторитет) і півроку тому сів. Але він ніколи не ходив до моєї школи й навряд чи був знайомий із директором. Крім того, уже чотирнадцять років він із нами не живе… А Діана − перша людина, яку я за своє життя вдарила. Та мені шкода цього придурка. Це ж треба, стільки років, коли я й на думці не мала хоч із якого-небудь приводу скаржитися батькові, цей бідолаха жив у постійному страху.

…А зі школи мене все-таки вигнав. І я не хочу йти до Віталіка в лікарню, бо доведеться йому сказати, а він засмутиться. Віталік − дуже хороший хлопець.

А от Віка взнала і ще дужче розплакалася. Я й сама ледь втрималася. Не можу спокійно дивитися, коли хтось плаче. Шкода дівчину. Хтозна, що ще на неї чекає. Кіт розлютився і сказав, що попробиває всі шини на директоровій «Волзі». І це ще не все… Але як розповісти мамі? Вона буде шокована. Мама хоч і не сувора, як Вікині батьки, але теж хоче, щоб я добре вчилась і поводилась. Вона так раділа, коли я посіла друге місце на міській олімпіаді з математики.

А ще в нас закінчився «Корвалол». А сьогодні він мамі знадобиться. Після братової смерті вона без нього взагалі не може… Ну як їй про все розповісти?

Мама прийде пізно, адже сьогодні середа, отже, виходить газета, і всі сидітимуть у редакції до ночі. Як же його зробити так, щоб цей час швидше минув. Що я їй казатиму? Що мене вигнали через бійку? А кого я побила? Діану? А чому? Бо вона обізвала брата? Як скажу, що вона обізвала брата? Мама дуже любить Діану. Це для неї буде удар. Казати за батька? Що його згадував директор? Але мама завжди жаліла цього чоловіка, казала, як йому важко керувати школою, що вона розуміє бідолаху. Як їй почути таке про нього? Я втомилася. Краще трохи посплю. І хай мені насниться море. Я дуже люблю море. І люблю маму. І все їй розповім. Тільки б вона зрозуміла…

13.03.2009

Я не знаю, що зі мною сталося. Не знаю, як це назвати. Хтось із моїх знайомих письменників сказав би, що до мене прилітала муза. Може, і так. Кілька днів тому мене охопив якийсь дивний стан. Щось мене мучило, не давало спокою. Я ходила, мов неприкаяна. Ніщо не тішило: ні друзі, ні робота, ні відпочинок. У голові крутилися слова, ідеї, що самі просилися на папір.

Таке часто буває з письменниками. Не одну книжку я прочитала про творчі майстерні митців, де було змальовано стан неймовірного осяяння, коли приходить натхнення. Тоді нічого не можеш робити, лише писати.

Щось схоже пережила і я. Було таке відчуття, ніби я вагітна, у якої почалися перейми, − вона мучиться і знає, що її не попустить, аж поки не розродиться. Зрозумівши, що це саме собою не мине, я не мала іншої ради, як засісти за комп’ютер і почати писати.

І мене прорвало. Складалося враження, що до мене хтось під’єднався й диктує свої думки, за якими я просто не встигаю. У мене боліли пальці, очі. Я, звісно, робила перерви на їжу, сон, відпочинок, але це мене не тішило. Я хотіла якнайшвидше знову сісти писати. Бо, навіть відпочиваючи, лише те й робила, що думала про свій твір, він не відпускав мене й на мить. Можна подумати, що я кудись поспішаю, що мені бракує часу.

Коли ж я врешті поставила крапку, то відразу провалилася в сон і проспала майже добу, а потім іще кілька днів відходила від свого стану. Не перечитувала готового твору, лише відлежувалася, від’їдалася, робила щось зовсім стороннє.

Коли ж сили було відновлено, перечитала все, що написала, і… дуже здивувалася. Якщо спершу мала враження, що це пишу не я, а хтось мені диктує, то тепер була майже впевнена, що все це справді написала не я. Невже це мої думки, мої ідеї? Сюжет роману такий несподіваний, дивовижний, що я ніколи б до такого не додумалася.

Проте факт залишався фактом: я написала досить несподівану річ. Та чи сподобається вона комусь, крім мене?

Не знаю, що робити. Але це дітище чомусь таке дороге мені, що не можу його покласти в шухляду, як усі ранні твори. Я покажу його своїй керівничці. Вона хоч і не прозаїк, але має хороший смак, до того ж у неї багато знайомих у видавничій справі. А хто, як не вони, зможе оцінити вартісність твору? І хоч ці люди самі нічого не можуть створити, вони дуже добре розуміються на творчості інших.

Чомусь вірю, що все це не просто так. Стан, у якому я писала роман, був такий дивний, що коли з’ясується, що текст нічого не вартий, я просто розчаруюся в житті. А я завжди вірила, що в ньому нічого не відбувається просто так, отже, думаю, продовження має бути… І книжку повинні видати… Її повинні читати… Я в це вірю…

ІІІ. Повернення

Першою, кого я побачила, оговтавшись, була огрядна медсестра, яка щось уважно розглядала на невідомих приладах, під’єднаних до мого тіла. Чи вона так сильно перейнялася моєю долею, чи подружилася з мамою, яка майже весь час, поки я була в комі, сиділа при моєму ліжку, бо жінка так зраділа моєму поверненню, що мало не стрибала на місці.

Медсестра зчинила такий рейвах, що незабаром біля мене вишикувався майже весь медперсонал, але головне − тут була моя мама. Ще ніколи не бачила її такою щасливою. Та найщасливішою була сама, бо сталося справжнє чудо. Якби мама знала, що звідти, звідки я повернулася, ще ніхто не повертався, то зрозуміла б, що вона таки надзвичайна жінка, якщо Бог змилостивився над її дочкою.

Та почувалася я жахливо. Порівняно з постійним станом ейфорії, у якому перебувала в Країні, коли абсолютно не турбує тіло, коли його просто не відчуваєш, тут я наче в пеклі опинилася. Моє тіло нестерпно боліло, воно геть не слухалося, голова гула так, наче її щойно витягли з дзвону, у який довго колотили. Я була мов у тумані, мало що розуміла, здавалося, мій мозок не здатен мені служити, бо я не можу нічого ані згадати, ані повторити.

Саме тоді я й почала сумувати за Нічгородом. За всім тим, що безповоротно втратила. Я втратила вічність, втратила мистецтво, втратила те, чого завжди так прагнула в житті.

Але я здобулася на спокій. Поруч були мої рідні, друзі. Коли вже почала одужувати й до мене почали пускати відвідувачів, я страшенно здивувалася, дізнавшись, що маю дуже багато близьких людей. Приходили друзі, говорили, як сумували за мною, що пам’ятали про мене щодня й навіть молилися за мене. І вони це казали щиро. Відвідати мене приходили навіть такі люди, що я й не сподівалася їх побачити, з якими давно не спілкувалася, а вони, виявляється, усе про мене знали, турбувалися. Дивно. Я чомусь завжди думала, що насправді нікому не потрібна, що, коли помру, ніхто про мене і не згадає. Ну, можливо, найближчі спочатку трохи посумують, але й вони забудуть і почнуть жити нормальним життя. Адже це так природно. Людина зникає, а світ залишається. І залишається таким, яким був.

Але я повернулася. Так, я повернулася геть іншою людиною й ніколи вже не стану такою, як досі. Чи добре це? Час покаже. Звісно, шкода, що тут я не зможу мати такої зовнішності, як у Країні, бо тоді мені було б легше полюбити себе, а це значно додає впевненості. А щодо характеру, то я, мабуть, уже більше Лія, ніж Юлія. Я стала рішуча, наполеглива, сильна. Я готова жити.

Якась вища сила нагородила мене небаченим талантом. Він надто сильний, тому я мусила повернутися. Хтозна, може, у Реальності він справді потрібніший, ніж у Країні. Мій талант ніяк іще не проступив. Та я й не знаю, як би він мав проявитися. Там я могла бачити справжні обличчя людей, але Тут усі й так мають свої обличчя. То як же я маю виявити свою інакшість? Жодних надприродних сил я поки що не відчула. Може, з часом?

А може, усе це сталося лише для того, щоб я потрапила Туди й Назад, щоб стала єдиною людиною, що їй вдалося зазирнути за межу? Може, головним моїм завданням і було розповісти про це людям? Що ж, якщо так, то я його виконала. Адже знаю, що зараз, поки я ще в лікарняному ліжку, десь уже друкується Книжка, яку я написала. Ні, яку написали ми вдвох із реципієнтом. І скоро цю Книжку читатимуть, отже, знатимуть правду. Я ж сама і словом не обмовлюся про те, що пережила насправді.

А зараз я лежу й набираю свої спогади на новенькому ноутбуці, що мені подарували з нагоди одужання. Тут дуже нудно, тому треба себе якось розважати. І хоч лікар заборонив зловживати цим диво-приладом, але поки він не бачить, я потроху виклацую невелику історію свого перебування в комі. Звісно, нікому цього не покажу. І не розкажу нічого. Друзі вже питали, чи я щось пам’ятаю з того періоду, коли була в комі. Людям властиво цікавитися всім незвичним, тому я вирішила їх не розчаровувати й дещо розповіла. Правда, не те, що сталося насправді, а те, що вони хотіли почути.

Оскільки я двічі пережила клінічну смерть (це коли опинялася в Коридорі), то й вигадала історію про довгий тунель і світло в його кінці (ну, не вигадала, а трохи прибрехала, бо Коридор − це не зовсім тунель). Цим я нікого не здивувала й не видала мешканців Країни. Нехай вони мені пробачать, бо взагалі нічого не розповідати просто не могла. Я ж фантазерка, письменниця. Я маю розказувати історії, щоб моїм друзям було цікаво зі мною. Саме за це вони мене й люблять.

Не знаю, чи скоро видужаю, але вже готова жити повним життям. Спочатку, звісно, буде непросто, − травми після аварії виявилися досить складні, і реабілітація буде тривала, − але я вже хочу творити. Часом це нелегко, бо, як уже казала, у мене іноді бувають проблеми з пам’яттю, увагою, адже черепно-мозкова травма − це не жарти. Сподіваюся на допомогу музи. Мені ж обіцяли, що час до часу під’єднуватимуться до мене як до реципієнта. Що ж, побачимо. На цьому ставлю крапку, бо трохи втомилася, та й лікар зараз прийде і сваритиметься. До того ж описувала я подорож до Країни, яка вже, по суті, завершилася. Тепер на мене чекає нове життя, нові розповіді, нові історії. А це вже матеріал для іншої книжки.

IV. Книжка

Вони зустрілися поглядами. Перша − темноволоса, коротко стрижена, з довгим косим чубом, що прикривав шрам на лобі. Вона трохи накульгувала на ліву ногу, коли підійшла до столу, за яким сиділа друга, − худорлява, бліда, з кучерявим каштановим волоссям, − підписуючи всім охочим свої книжки. Сьогодні була чергова зустріч із читачами. Роман, який вона так швидко написала, усупереч різним проблемам у сучасній видавничій справі, надрукували, і він відразу став популярним.

Юна письменниця не сподівалася й на соту частку від здобутого успіху. Але ставилася до цього спокійно. Люб’язно роздавала автографи своїм прихильникам. Її не цікавили увага, популярність, та й навряд чи письменник може бути по-справжньому популярним. Інша річ співаки, актори, спортсмени… А книжки мало хто читає. Мабуть, самі лише письменники й читають. Для дівчини було значно важливіше просто потримати в руках власну книжку − справжню, з усіма реквізитами, у якісній кольоровій обкладинці, зі своїм фото. Але й такі зустрічі були приємні. Серед різних людей, які співали їй дифірамби, виголошували пафосні промови, кидалися модними незрозумілими термінами, щоб показати свою ерудицію й освіченість, траплялися часом справді цікаві особистості, з якими хотілося поспілкуватися довше, почути їхню думку про твір (хай навіть ці люди дуже далекі від літератури), просто пізнати їх краще.

Коли до столу наблизилася ця незнайома дівчина, вона чомусь одразу її виокремила з-поміж решти читачів. У незнайомки був дуже хворобливий вигляд, наче пережила якусь травму, проте мала блискучі, життєрадісні очі. Вона простягла свій примірник для автографа і просто сказала:

− Підпишіть, будь ласка, для Юлії Альданової.

Письменниця написала якусь небанальну фразу, залишила автограф і повернула книжку. Здавалося, ніби вона знає цю дівчину. Чи просто та належала до людей, до яких одразу, з першого погляду відчуваєш симпатію.

Юлія подякувала, всміхнулася й попрямувала до виходу. І була тепер цілком щаслива. Вона побачила свого реципієнта, побачила Книжку, побачила, що вони потрібні людям, читачам. Вона вже майже видужала, а останні два дні перебувала в стані дивного піднесення. Таке враження, що до неї хтось намагався під’єднатися (мабуть, уже готова записувати). Цікаво, хто це буде? Каміла? Оксентій? А може, сам Метр? І про що ж буде ця Книжка?..

Травень, 2009 р.

Назад. Відтінки чорного

І. Книгарня

− Він його вбив! Розумієте? Вбив!!! Отак просто йому захотілося.

Аврора волала на всю Широку Залу Для Вузьких Засідань, хоч там, окрім Метра та Іллі, нікого не було.

− А як же я? А порадитися зі мною? Моє слово більше нічого не важить?

Ілля сидів у кріслі біля одного з дзеркал і думав щось своє. Мабуть, він так звик до істерик дівчини, з якою йому доводилося ділити одного реципієнта на двох, що вже й не зважав на них і навчився абстрагуватися від ситуації, не беручи її близько до серця.

А от Метр таких концертів не любив.

− Авроро, заспокойся. Не треба так волати. Ми не глухі. Здавався спокійним, хоч усередині, певно, ледь стримувався, бо ненавидів, коли хтось не контролював своїх емоцій.

Останню фразу вимовив із притиском, тож Аврора зрозуміла, що Метра роздратувала її поведінка. Тому вже тихіше, з якоюсь дитячою образою в голосі мовила:

− Але ж то наш спільний реципієнт. І якщо вже його свідомість для нас як комуналка, то треба дотримуватися правил, що їх диктує спільне прожиття. Слід ураховувати потреби іншого…

Тут уже Ілля підняв голову.

− Не порівнюй непорівнюваного. − Він не підвищував голосу (така вже особливість характеру), але вочевидь був обурений. − Я пишу для Дениса книжки, я придумав для нього цього міфічного Гната і я маю повне право його вбити, коли мені забагнеться. Що я й зробив, бо вважаю, що Гнат уже вичерпав себе. А Денис має йти далі, прогресувати.

− Он як?! − Аврора знову підвищила голос.

− Тихо-тихо… − Метр спинив її.

− Пробачте, − мовила дівчина, винувато поглянувши на наставника, і продовжила вже тихіше, але з таким притиском, що чути було, як риплять її щелепи: − Але ж я створювала ілюстрації, я малювала Гната. Мої найкращі роботи − це він: харизматичний, демонічний; його очі − це ж фантастична палітра кольорів, самі лише очі можна малювати нескінченно…

Художниця примружилася й поринула у світ, де існувала лише вона та очі її вигаданого героя. Метр мимоволі всміхнувся. Його потішило наївне захоплення дівчини. Та вона вмить прийшла до тями і, кинувши нищівний погляд на Іллю, продовжила:

− А ти його вбив. Безсердечно. Як чортів маніяк. Як же я тепер малюватиму Гната, якщо його не буде в тексті?

− Я вже сказав: Гнат себе вичерпав, − незворушно вів хлопець. − А якщо вже ти так сильно його полюбила, то малюй і далі на своїх полотнах. Хто ж забороняє? Ну, не буде цих малюнків у нових книжках, то й що? Демонструватимеш свої творіння на виставках у галереях. Думаю, буде чимало охочих на них подивитися. Досить Там інфантильних дівчаток, які закохуються у вигаданих харизматичних героїв.

− Он як? − Дівчина сплеснула в долоні й благально глянула на Метра, шукаючи в нього захисту, але він був незворушний і спокійний.

− Ви лише погляньте на нього! Малюй свої полотна…Та кому він тепер буде потрібний, той Гнат, якщо ти створиш іншого героя?

− То малюватимеш іншого.

− А чому це ти вирішуєш, кого мені малювати? Чому я маю підлаштовуватися під тебе? Це малюй, а цього не малюй; оцього я вбив, тож забудь про нього, а створюй образ нового… Чому це я повинна малювати ілюстрації до твоїх книжок, а не ти писати свої книжки до моїх ілюстрацій?

Метр знову всміхнувся. Тепер він зрозумів справжню причину дівочої люті. Її обурювало не те, що Ілля убив їхнього спільного героя, а те, що в їхній парі саме він головний. Амбітна дівчини не могла з таким змиритися.

− Чому? − не вгавала Аврора. − Чому все вирішуєш ти?

− Бо першим було Слово, − по-філософськи відповів Письменник, але для дівчини це пролунало як знущання.

Вона хоч і запальна, але не дурепа, тому вирішила зіграти на цьому й використати фразу на свою користь.

− Ви чуєте, що він каже? − звернулася вже до Метра. − Це що ж виходить: у нас є первинні таланти і вторинні? Художники − митці другого ґатунку? Так?

Дівчина вже поводилася, як справжній політик, адже знала, що в Країні всі таланти рівноцінні й ніхто не взявся б цього заперечувати.

Назрівав скандал. Відчувши, що запахло смаленим, Ілля, поки не втрутився Метр, швидко і всупереч своєму флегматичному темпераменту випалив:

− А чого це ти так ухопилася за цього Гната? Так пристрасно його захищаєш, ніби й сама, як ті дурнуваті недорослі читачки, закохалася в нього.

− Не можна так зневажливо казати про своїх читачів, − Метр таки вирішив утрутитися. − Адже завдяки їм ми існуємо.

− Так, − здавалося, Ілля й справді завівся. − Але я не про всіх читачів, а про тих, які тільки спотворюють нашу творчість.

Він сердився й молов очевидні дурниці. Це було на користь Аврорі, тому вона мовчки вичікувала момент, щоб завдати нищівного удару.

− Тобто? − Метр відчув, що самовладання його от-от зрадить.

− Я створюю свої книжки з певною метою, я хочу донести до читача якусь думку, мораль… Багато читачів це розуміють, захоплюються красою слова, замислюються над істинами, викладеними на сторінках, але дехто бачить там лише гарненького хлопчину й читає цю безкінечну історію лише заради нього. Тому я вирішив його вбити. Я не хочу множити таких читачів. Хто по-справжньому цінує мою творчість, той матиме задоволення від інших героїв.

Метр замислився.

− Може, ти й правий…

Аврора лютувала. Ще б пак. Утратила таку нагоду розгромити свого опонента. А він, хитрий, дуже вправно вивернувся з доволі непростої ситуації.

− А як же я? − пролунало як відчай. − Ти дбаєш про своїх читачів. А як же шанувальники моєї творчості? Їм подобаються зображення Гната. Чому я не можу заступитися за них?

− Я вважаю, що саме тому, що ти так закохано малювала Гната, цим фанатичним читачкам і передалися твої почуття. Тому сама винна, що мені довелося його знищити. Я не мав права далі травмувати їхні душі й псувати Денисові репутацію…

− А це тут до чого? − дівчина здивувалася. − Як мої малюнки могли зіпсувати йому репутацію?

− А так, що ти жінка, а він чоловік. І хоч ти, як і я, його донор, та не маєш права забувати про цей суттєвий факт.

− Усе одно не розумію.

− І я, − це вже озвався Метр.

− А те, що так малювати можна лише того, кого любиш, свій ідеал. А для чоловіка (це ж логічно) ним має залишатися жінка. Коли ж чоловік так поетично зображає іншого чоловіка − це вже, даруйте, трохи… − Він замовк, добираючи слова. − Емм… трохи не по-джентльменському. Ну, ви мене зрозуміли…

− Але ж ти сам вигадав Гната. Це твій головний герой.

− Але ще більше я вигадав жінок-героїнь, якими такі рясніють сторінки моїх книжок. Вони змінюються, як дівчата Джеймса Бонда, але ти їх чомусь не малюєш, а як і малюєш, то це не повноцінні ілюстрації, а якісь ескізи, штрихи… Я не мав іншого вибору. Гната я мусив убити.

− Ні. Ні, ні, ні. Це нечесно. Аврора розплакалася, мов дитя.

− Я все одно його малюватиму, і ніхто мені цього не заборонить.

− Звісно. − Метр розчулився й навіть хотів був обняти дівчину. Адже вона не винна, що їм з Іллею дістався один на двох реципієнт, до того ж чоловік. А це дуже ускладнювало ситуацію.

Зазвичай у Країні до гендерних питань ставилися дуже обережно. Намагалися так формувати пари «донор-реципієнт», щоб вони були однієї статі. Адже чоловіча й жіноча ментальність, психіка, погляди на життя дуже різні. Та що ж удієш, коли в них виявився один донор?

Хто й чому вирішив свого часу об’єднати Аврору з Іллею в одну творчу пару, Метр уже не пригадував. Нащо вони це зробили? Може, не вірили, що поодинці кожен із них здатен створити щось вартісне? Чи вирішили здійснити експеримент − перевірити, чи може одна людина одночасно бути талановитим письменником і художником? І чому не підібрали тоді двох чоловіків чи двох жінок, щоб запобігти конфліктам? Зараз це вже не мало значення. Уже нічого не можна змінити. Реципієнтів не міняють. Якщо ти вже до когось під’єднався, то він навіки твій, і лише ти можеш для нього творити. І якщо з ним чи з тобою щось станеться (не дай Боже, звісно, але ж таке трапляється), то інший лишається сиротою.

Метр замислився. А що може статися? Мимоволі пригадав Лію. Так, те, що відбулося з нею, − нонсенс, такого ніколи не було, але ж факт залишається фактом − вона повернулася, і її донор, бідолашна дівчина, написавши одну-єдину книжку, більше нічого не створить, бо до неї вже ніколи не під’єднається жоден інший донор. Це табу. Її, як прокажену, уникатимуть, і тепер вона може розраховувати лише на власні сили. А кожен знає, що це не дає вартісних результатів.

Ну, от. Стою перед дзеркалом і вдивляюся в його срібну глибину. Простягаю руку. Торкаюся. Холодна й тверда поверхня. Дивно. А колись я крізь них проходила. Правда, не так уже й часто, але…

Про що це я? Пора б уже звикнути, що я повернулася звідти й автоматично втратила хист, який мала в Країні. Не варто шкодувати. Ні про що в цьому житті не варто шкодувати. Слід радіти вже тому, що я маю неоціненний скарб − знання. Знання, що десь існує інший світ, не схожий на Реальність, що ми залежимо від нього, але й він не може існувати без нас.

Ну от. Я змирилася, бо вже не зараховую себе до жителів Нічгорода, хоча спочатку не могла звикнути до думки, що я не одна з них.

Стою перед дзеркалом. З нього на мене дивиться якась незнайома дівчина. Це не Юлія, яка жила до аварії, але й не Лія, яка, уперше побачивши себе в Країні в дзеркалі Широкої Зали Для Вузьких Засідань, дуже собі сподобалася.

На мене дивиться хворобливо худорлява висока дівчина. Мама каже «довга». Бо коли ти дуже худа, то й видаєшся значно вищою, ніж є насправді. Та це мене не надто засмучує, хоча зараз я й намагаюся набрати вагу так само завзято, як колись хотіла її скинути. Та щось у моєму організмі безповоротно змінилося, і вся поглинута їжа іде ніби в прірву.

Стоп. Знову я про тіло. І що мені до нього? Адже знаю, що головним у житті є щось інше, і мої подорожі паралельними світами це лише доводять. Але спинитися не можу. Дурна людська натура.

Чи не дурна? Я ж живу у світі людей. І тут є свої правила. Хай там як, а ми заручники наших тіл. От і зараз починаю роздивлятися в дзеркалі своє обличчя й розумію − хоч як би я чхала на свою зовнішність, хоч як би нею нехтувала, та вона визначає мою подальшу долю.

Обличчя. Худе й вилицювате. Коротко стрижене чорне волосся з непропорційно довгою гривкою, зачесаною на лівий бік так, що затуляє майже все око. Нічого, здавалося б, незвичного. Якби не…

Простягаю руку й прибираю чуб. З’являється потворний довгий шрам. Він починається на лобі ще під волоссям, перетинає брову, поділивши її на два майже однакові відрізки, і прямує до ока. Там уривається й з’являється вже значно лівіше, на вилиці, під оком, а потім, зробивши різкий поворот ліворуч, знову ховається під волоссям над вухом. Отакий зиґзаґ. Наче річка на мапі. Ні, у принципі не дуже й потворно. Моя теперішня зачіска чудово приховує дефект. Але часом це не дуже зручно, бо волосся майже цілком затуляє око, тому трохи псує видимість. Я часто шпортаюся, а іноді навіть падаю. Та коли залишаюся на самоті, високо прибираю неслухняну гривку й прихоплюю невидимкою. Дякувати Богу, зір у мене чудовий, і навіть черепно-мозкова травма ніяк на ньому не позначилася. Тому можу читати й писати, скільки заманеться, а це зараз моє головне заняття.

Лікарі кажуть, мені пощастило, що той уламок лобового скла, який так нещадно пройшовся по моєму обличчю (і хоч рана була неглибока, та слід залишила помітний, найгірше, що неестетичний), дивом не зачепив ока. Мабуть, урятувала будова мого обличчя. Маю доволі рельєфні випнуті надбрівні дуги, чіткі масивні вилиці, а очі, хоч вони в мене й немаленькі, посаджено досить глибоко.

Тож загалом не все так страшно. Крім того, зараз усілякі шрами − не проблема. Існує безліч методик пластичної хірургії, спрямованих на усунення подібних дефектів. Аби гроші були. Та от біда − де їх узяти? Ми з мамою вже давно живемо в борг. На моє лікування й реабілітацію пішла купа коштів… Та й зараз, хоч минуло вже більш як півроку, я весь час приймаю якісь ліки і ходжу на процедури. Найбільше проблем із лівою ногою. Вона майже не розгинається в коліні. Спочатку допомагала собі паличкою, та зараз, утомившись від постійних поглядів перехожих, відмовилася від неї. Це не дуже зручно, але так краще: може, я швидше розпрацюю свою кінцівку, бо масажі та решта не дуже приємних фізіотерапевтичних процедур чомусь не дають жодних помітних результатів. Головний біль? Про це краще промовчати. Мене попередили, що з цим мені доведеться вікувати. Що вдієш? Добре, що знеболювальних препаратів зараз більше, ніж хвороб, за яких їх слід уживати. Та я вже так звикла до цих своїх особливостей, що іноді обходжуся без знеболювального, терплю, вчуся робити щось і з такими неприємними відчуттями, хоча раніше, до аварії, уже стогнала б, падала б на ліжко й жменями поглинала б пігулки…

А ще я зрозуміла, що таке щастя. Це коли ти прокидаєшся вранці, а в тебе нічого не болить. І в мене таке буває. Розплющую очі в ліжку й розумію, що нога не ниє, голова ясна, нічого не коле й не свербить. Правда, це триває недовго. Вставши й трохи походивши, я починаю відчувати своє нерухоме коліно, потім і голівонька дає про себе знати, бо надто вже важке для неї будь-яке навантаження, навіть якщо це просто якісь елементарні розумові вправи…

А я розводилася про те, що тіло нічого не варте. Виходить, що варте, ще й як!

А ще варті гроші. Бо без них страждає й наше тіло. Зараз я ніде не працюю й не можу допомогти своїй мамі зводити кінці з кінцями.

Мама має пристойну роботу, і за нормальних умов могла б прогодувати не лише нас двох. Працює вона в проектному інституті, отримує високу платню, та й багато підробляє. Вона бере додому додаткові замовлення й ночами їх виконує.

А як же я старалася знайти роботу. Спершу сподівалася підшукати щось за фахом. Марно. Я − філолог. І хоч свої послуги я могла б надавати в різних царинах, скажімо, як коректор, копірайтер, діловод чи принаймні секретар, проте тут на моєму шляху ставав уже інший чинник. Знову ж таки моє тіло.

Не одну співбесіду мені довелося відбути, поки я остаточно не переконалася, що знайти роботу за фахом мені не світить. Помітивши мій шрам ледь не на все обличчя й ногу, яку волочу за собою, мов кривенька качечка, роботодавці сахалися від мене, як від чуми, і переконати їх змінити своє рішення не міг ні гарний послужний список із попередніх робіт і відгуки колишніх керівників, ні майже казкове резюме-мрія, ні те, що я впевнено й розумно спілкувалася. Адже до кожної співбесіди я ретельно готувалася. Через Інтернет дізнавалася всю можливу й неможливу інформацію про фірму, на яку збиралася влаштовуватися, її власників, специфіку роботи тощо. На співбесіді не оминала нагоди продемонструвати ці знання, що втішило б кожного роботодавця. Власне, так і було. Вони розуміли, що кращого претендента на посаду не знайти… Розуміли, проте…

Проте щоразу мені мило всміхалися, казали, що зателефонують, і… все.

І я їх чудово розуміла. Кому потрібен працівник, який у кращому разі викликає бажання відвести від нього погляд, як то завжди буває з каліками чи хворими (хоч як би ми це приховували й брехали самі собі), а в гіршому − може й клієнтів відлякати своїм малоестетичним виглядом. Бо, коли бачиш людину покалічену, у шрамах, завжди чомусь здається, що вона якась неблагополучна: чи з кримінального середовища (бо з якого це ще дива людину можуть так спотворити, як не через якісь її неправомірні дії), чи неврівноважена й конфліктна, яка завжди шукає собі пригод на одне місце.

А головне − усі вважають, що, переживши щось таке, як пережила я, людина вже ніколи не зможе повернутися до нормального життя.

Тому мої пошуки були приречені. І хоч, спілкуючись зі мною, роботодавці розуміли, що я цілком адекватна, спроможна продуктивно й фахово працювати не гірше за інших, та все одно керувалися стереотипами, дбаючи, як їм здавалося, про репутацію своїх фірм, тому й давали мені відкоша. Отак я втратила надію знайти нормальну роботу: у колективі, з оплачуваними лікарняними й відпустками, з відрахуваннями податків…

На відповідальну роботу в солідні компанії мене не брали. Та існують роботи, де не треба бути обличчям офісу, коли ти, скажімо, секретар чи якийсь менеджер середньої ланки. Прибиральниці, посудомийки, двірники. Коли не маєш коштів, то й на таке згоден. Але тут уже втрутилася мама.

− Поки я жива, − ледь стримуючи свій біль і розчарування, говорила вона, − я знайду гроші, щоб прогодувати і тебе, і себе, і не дозволю, щоб моя дитина пішла мити посуд.

Я заперечувала:

− Якщо ти й надалі працюватимеш у такому темпі, то навряд чи довго проживеш.

Мама сердилася, але не здавалася:

− Нічого. Проживу. Не хвилюйся. А ті копійки, що ти зможеш назбирати, миючи посуд чи підмітаючи подвір’я, навряд чи нас порятують, бо будь певна, що з твоїм здоров’ям ітимуть лише на лікування, тому нічого, крім нових болячок, ти собі не заробиш.

І тут мама теж була права. І не тільки тому, що я навряд чи змогла би витримати такі фізичні навантаження, а ще й тому, що хоч мені й здавалося, що на такі найпростіші роботи беруть будь-кого, проте й там роботодавці, побачивши мене й дізнавшись про мій діагноз, не квапилися працевлаштовувати.

Що ж. Якщо вже вісім років мого безперервного стажу безнадійно перервано і трудову книжку заповнити нема як, то залишилася принаймні дистанційна робота. Що вдієш: гроші потрібні. А це варіант.

Я вирішила стати фрілансером. Це дуже зручно. Комп’ютер у мене є, користуватися ним умію. А головне − дистанційна робота означає, що роботодавцям абсолютно байдуже, хто я, яка із себе, красуня чи чудовисько. Аби добре виконувала свою роботу. Так я стала писати статті для різних сайтів. Іноді створювала щось сама, та частіше рерайтерствувала: скачувала статті з одних сайтів, переробляла до непізнаваності й наповнювала ними інші. Звісно, через брак досвіду кілька разів довелося обпектися, лоханутися, інакше кажучи, потрапити на фіктивних роботодавців. Але мою наполегливість було винагороджено і я зрештою вийшла на кілька фірм, які періодично постачали мене завданнями й тішили систематичними виплатами. І хоч це не такі вже й великі гроші, проте вже щось. А головне − то була моя перша перемога.

Отак я й живу. І це наче й нормально. Працюю вдома, і в цьому є безліч плюсів. Зокрема, не витрачаю грошей на транспорт, менше їх іде на їжу та одяг (не виходжу на люди, тому й не треба дбати, щоб оновлювати свій гардероб). Та й фізичних навантажень значно менше, отже, мій організм має всі шанси швидко адаптуватися. Працюю, коли хочу і скільки хочу, а не скільки треба. Якщо почуваюся погано, можу лягти відпочити, а як треба розім’яти кістки, іду в парк або просто гуляю містом.

Тривалий час мене це влаштовувало. Але брак спілкування з людьми, брак будь-яких, навіть малозначущих подій почав потроху виїдати мій мозок.

Спершу до мене частенько навідувалися знайомі, друзі. Іноді випадало сходити в якусь кав’ярню, та з часом, зрозумівши, що я вже майже оговталася, кожен із них почав жити своїм буденним життям, де на першому місці − власна сім’я, колектив, а вже потім хвороблива подруга, якій уже, до речі, час починати жити своїм життям.

Я їх чудово розуміла. Але як же це важко. Спершу, поки моталася з однієї співбесіди на іншу в марних пошуках роботи, не помічала своєї катастрофічної самотності й відірваності від людства, та коли стала фрілансером й остаточно засіла в чотирьох стінах, то мало вовком не вила. Тепер моїми єдиними співрозмовниками стали мама й бабуся, що жила в селі за чотири кілометри від нашого міста й до якої я почала дедалі частіше їздити. А ще сусіди, з якими іноді перетиналася в під’їзді чи в магазині. Тепер новини про те, хто з маминих співробітників що сказав, купив чи з ким посварився, стали для мене чи не єдиними цікавинками в житті, що на них чекала вечорами, коли мама поверталася додому. Та вона розповідала неохоче, бо дуже втомлювалася на роботі, а потім, повечерявши й трохи відпочивши, знову бралася до діла − часто працювала мало не всю ніч.

Може, у пригоді став би Інтернет, та я не мала часу спілкуватися. Майже всі години, що мені дозволяло здоров’я, я витрачала з користю − писала статті.

І тоді моєю віддушиною, моїм спасінням стала творчість.

Через постійні пошуки хліба насущного я майже забула про неї, про Нічгород, про книжки. Я майже не читала художньої літератури, не ходила на виставки картин, презентації. Я вже й забула про піднесений стан натхнення, що сходив на мене невдовзі після лікарні, коли я вже була подумала, що хтось хоче до мене під’єднатися. Хтось із моїх друзів із Країни.

Та ось я нарешті відчула, що мені, як повітря, бракує мистецтва. Я запоєм почала читати книжки. Та потреба живого спілкування залишилася.

І тоді я відкрила для себе Книгарню. Вона й стала моїм порятунком. Моїм Нічгородом у Реальності.

Рівна поверхня одного із дзеркал заворушилася, і тієї ж миті в Широкій Залі Для Вузьких Засідань з’явилася Каміла. Її обличчя було стомлене, проте щасливе. Не звернувши жодної уваги на драму, що спалахнула між нічгородцями, жінка вмостилася в одне з крісел і ще якусь мить думала свої думи.

− …це несправедливо, − почула вона уривок Аврориної фрази, сповнений гіркоти й обурення.

− Що несправедливо? − жінка вмить вийшла із задуми. Перед нею відкрилася картина, яку навряд чи можна назвати незвичною. Ці двоє частенько сваряться, втягуючи у свої сварки когось зі старших: Метра, Оксентія, а часом і її, Камілу.

Метр кинув на жінку благальний погляд. Мовляв, рятуй. Але така перспектива її не тішила. Знала, що зараз розіллється безперервний потік скарг молодої Художниці на такого ж молодого й недосвідченого Письменника і це нічим путнім не закінчиться: кожен залишиться при своїй думці, а настрій буде остаточно зіпсовано. Саме тому Каміла й вирішила, що не стане зараз для Аврори «вухами», а спробує змінити тему розмови. Як це зробити, вона ще не знала, та на допомогу прийшов сам Метр:

− Ой, Каміло. Нарешті ти тут. У нас же з тобою стільки важливих справ.

− Але… − почала жінка, та, збагнувши, що Метр просто хоче позбутися надокучливих відвідувачів, схаменулася: − Що ж… Я, звісно, хотіла відпочити, бо дуже втомилася, але ти правий: справ у нас по зав’язку, так що, любі мої, − це вже до Іллі з Авророю, − вибачайте, я мушу забрати у вас Метра.

− А як же… − запротестувала було дівчина, але, перехопивши Камілин рішучий погляд, замовкла.

− А з вами я розберуся пізніше, − запевнив Метр. − Вгамуйтеся, поговоріть, і, можливо, вам удасться дійти якогось консенсусу. Я б дуже втішився, якби ви самі хоч раз запропонували вихід із ситуації. Отже, даю вам трохи часу. Щось вирішите, тоді й приходьте. А зараз на нас із Камілою чекають справи, важливі для всієї Країни, а не лише для окремих її мешканців, навіть якщо вони такі чудові, як ви.

Аврора засмутилася, та й Ілля не надто зрадів. Перспектива вести перемовини з дівчиною його не радувала. Та Метр був категоричний, тому доведеться шукати якесь рішення самостійно.

Тим часом Метр підвівся і швидко попрямував із зали, щоб не дати Аврорі шансу оговтатися й вигадати щось, здатне його зупинити чи ще хоча б на мить затримати в цьому приміщенні. Каміла пішла за ним. І хоч насправді в них не було жодних нагальних справ, та розповісти вона мала що, адже саме повернулася з подорожі, на яку її намовив Оксентій. Вона відвідала деякі міста Країни, щоб дізнатися, чим зараз живуть митці.

Це зазвичай робив сам Метр, але зараз він був дуже зайнятий, а Каміла вже й сама могла з таким упоратися.

Відколи їх покинула Лія, мало що змінилося на краще. Якісь незрозумілі процеси й надалі відбувалися в Реальності, гальмуючи надходження новопристалих. Народжувалося чимало талантів, але мало хто з них потрапляв у Країну. Реципієнтам бракувало донорів, тому більшість неймовірних людей втрачали можливість реалізувати свої здібності, бо не було кого до них під’єднати.

− Фуух, − зітхнув Метр, зайшовши в кабінет, і зачинив за собою двері.

− Що цього разу? − поцікавилася Каміла, знаючи, що навряд чи почує щось нове про сварливу парочку.

− Ілля показав характер і вбив їхнього книжкового героя Гната, якого Аврора обожнює. Каже, що їй тепер нікого малювати. Хоча, як на мене, її обурює, що колега з нею не порадився.

− Так, це на Аврору схоже. Але сам ти як вважаєш? Він справді мав право самостійно приймати таке серйозне рішення?

− Якби це зробив хтось інший, я б, звісно, теж обурився, але ж ти знаєш це нестерпне дівчисько. Вона іноді так його дістає, що мені аж шкода бідолаху. Тому зараз я на його боці. Та ще й ці її істерики!

− О, так, − погодилася Каміла.

− Гаразд, годі про це, − продовжив чоловік. − Я вже від них утомився. Хай вчаться самі собі давати раду. Вони ж не звичайні люди. Вони обрані. Вони генії. А генії просто зобов’язані вміти розв’язувати проблеми.

− Але насправді це зовсім не так. Генії можуть створювати шедеври, вони розкручують неймовірні сюжети, головоломки, у них феноменальна пам’ять, вони можуть без спочинку працювати, створюючи свої картини, книжки, мелодії, та до щоденного життя ці люди не пристосовані. Елементарні проблеми, які звичайні смертні легко розв’язують, стають для них суцільною мукою, покаранням, нездійсненним завданням…

Метр замислився. Може, й так. Він і сам часом був безпорадний у, здавалося б, найпростішому. Та все одно залишався людиною зібраною, урівноваженою, такою, що цілком відповідає за свої дії та емоції. Може, тому, що, ставши Метром, уже давно був більше адміністратором, керівником, аніж творцем? Коли він востаннє щось писав? Та й для кого писати? Не мав він у Реальності реципієнта…

Чоловік підійшов до полиці й дістав книжку, що її червона яскрава палітурка аж око різала.

− Вона знову почала писати. Це добре.

Каміла підійшла ззаду й поглянула Метрові через плече.

− Лія Альданова, «Орендоване тіло», − прочитала вголос. − Хороша назва. Шкода, що це лише одна з її невиданих книжок.

− Отож, − зітхнув чоловік.

− Як вважаєш, може, їй уже час починати писати по-справжньому?

− Я думав про це, і не раз. Але розумієш: Лія ж особлива дівчина. Не хотілось би давати їй у донори абикого, а оскільки нам катастрофічно бракує свіжих людей, дівчина не скоро напише щось путнє.

− Розумію, але уяви, як їй зараз. Вона таке пережила, їй так тяжко зараз із тим новим тілом. Лише творчість могла б хоч трохи прикрасити її сумне життя, у якому немає ні приємної роботи, ні цікавого хобі, ні кохання…

Метр звів на жінку свої проникливі очі, які завжди одночасно відображали стільки різноманітних емоцій, що важко було зрозуміти, що ж насправді він відчуває.

− Думаєш, мене це не турбує й не мучить? Помиляєшся. Лія не виходить мені з голови. Та що я можу вдіяти? − Він замислився, а потім раптом продовжив уже геть іншим тоном: − А звідки ти так докладно поінформована про її життя?

Жінка зашарілася, бо зрозуміла, що видала себе. Мандруючи містами Країни, вона ризикнула без дозволу відвідати Реальність. Ненадовго, лише щоб побачити одну людину, дівчину Лію, до якої так прикипіла серцем, хоч та зовсім недовго була в них.

− Ти мандрувала в Реальність? − не вгавав Метр.

Довелося зізнатися. Хоч їй і довірили самій подорожувати містами Країни, інспектувати митців, але за межі вона й досі не мала права виходити сама. Чекала, що чоловік не на жарт розлютиться, та його голос звучав на диво спокійно:

− І що ти побачила?

Перед Камілиними очима постала напівтемна кімната, розкидані на письмовому столі пігулки, згорблена над комп’ютером дівоча постать із потворним шрамом на обличчі. Вона щось друкувала, вуста ворушилися, наче намагалися проговорити щойно написану фразу чи перебирали точніші синоніми. На столі було багато книжок. Усі в яскравих обкладинках, новенькі. Цікаві назви й гучні імена прикрашали їх. Імена відомих сучасних письменників, яких любили, читали, цитували. Це були хороші, талановиті книжки. Але не її. Дівчина читала їх, захоплювалася ними, а сама не могла написати нічого вартісного. Чому? Чим же вона гірша?

Уже хотіла щось створити. Точно. Каміла була в цьому переконана. Зрештою, червона книжка, що її тримав Метр, свідчить про це. Хотіла створити, але сама. А чого варте писання самотужки, Лія добре знала. Чудово розуміла, коли увечері, лягаючи спати, вигадувала історію життя дівчини, чиє тіло стало для неї чужим, ніби орендованим на певний час, тілом-тягарем, тілом-покаранням. Але це були її власні думки, ніхто не під’єднувався до свідомості, бо не відчувалося того неймовірного почуття піднесення, ейфорії, натхнення…

Каміла знала: не писатиме Лія такої книжки, хоч їй дуже потрібні гроші (а видавши і продавши твір, могла б непогано заробити), а власної майстерності точно вистачило б на роман, який, може, і не став би геніальним, проте таким, який чудово продаватиметься й читатиметься пересічним читачем. Дівчина знала стільки прийомів, що зуміла б цікаво закрутити сюжет, знайти якусь родзинку… Але вона не робитиме цього. Якийсь внутрішній цензор не дасть узятися за перо й почати творити без донора. Та де ж його взяти?

Каміла мовчала. Що вона могла відповісти на запитання? Метр і сам усе чудова бачив і розумів.

− Знаєш, − мовила вона, але якось так несміливо, наче боялася того, що зараз скаже. − А може, варто до неї під’єднатися комусь зі старших? Мені чи Оксентію. У нас же зараз немає вільних донорів.

Метр запитально глянув на жінку. Сам про це думав?

− А може… − Каміла невпевнено вела далі. − А може, ти спробуєш?..

Такі думки вже виникали в чоловіка. Але це ж яка відповідальність! Якщо зараз він обере Лію своїм реципієнтом, то вже не зможе відмовитися від дівчини. А коли ж тоді писатиме для неї? Часу й так бракує. Доведеться працювати тоді, коли це зовсім неприпустимо для реципієнта: ночами, коли вона перебуває в транспорті чи на роботі. Але ж вона ще зовсім слабка. Чи витримає таке навантаження? Зазвичай донори, які мають достатньо вільного часу, підлаштовуються під своїх реципієнтів і обирають найзручніший час для творчості. А в його ситуації Лії доведеться підлаштовуватися до Метра, коли він, розв’язавши всі нагальні проблеми Нічгорода й усієї Країни, зможе спокійно для неї писати.

− Це хороша думка, − відповів він несподівано для самого себе. − Я подумаю, − додав після паузи, але його голос пролунав так, ніби рішення вже остаточно прийнято.

Книгарня. Ні, книгарень у нашому місті багато, а от Книгарня одна. Вона так і називається, а не якось банально: «Домівка книжок», «Книжковий базар» чи взагалі «Книжковий магазин». Просто Книгарня. Але вона зовсім непроста.

Одного разу я зайшла туди геть випадково, бо не збиралася нічого купувати, − саме читала якусь не дуже цікаву, але розрекламовану книжку, − то аж зойкнула від зачудування. Переді мною постав Нічгород у мініатюрі. Величезне приміщення було вщент заповнене книжками: стелажі, полиці; книжки на столах, стільцях; композиції з книжок; книжки зображені на картинах і фото. Та головне, що все це не накидано, не нагромаджено хаотично, а розташовано зі смаком, продумана кожна деталь інтер’єру.

Я довго приходила до тями і, мабуть, здивувала продавців, що почали витріщатися на мене, не наважуючись навіть підійти. Потім я таки наблизилася до однієї з полиць і почала ретельно вивчати її наповнення. Як же я втішилася, побачивши, що асортимент нічим не поступається дизайнові. Тут я не знайшла ні бульварних романів, ні чорнухи, ні всілякого розрекламованого мотлоху, що ним рясніють інші книгарні нашого міста. І все рідною мовою: художня література, підручники, словники, довідники, альбоми…

Одним словом, я закохалася в Книгарню й стала постійним її відвідувачем. Я йшла туди, коли ставало сумно, хотілося розвіятися, отримати якусь порцію позитиву. Довго блукала її лабіринтами. Витягала книжки, гладила їх, нюхала… Ретельно вивчала. Мені здавалося, що як у Нічгороді, зараз простягну руку й дістану… власний роман.

Ні. Цього не могло статися. Але саме існування Книгарні урізноманітнювало моє сіре життя.

Звісно, усього купити я не могла, та й не збиралася, але дещо часом осідало у фірмовому пакеті магазину. Потім, якщо було погідно, я йшла в парк, сідала на лавку й насолоджувалася читанням. Справді насолоджувалася, бо жодної поганої книжки мені там не трапилося. Це дивувало. Такого просто не могло бути. Адже хоч яка хороша була книгарня, хоч які фахівці добирали її асортимент, це все-таки насамперед бізнес, себто справа, яка має давати прибуток. А сучасний читач не надто вибагливий, і багато хто купує неякісні, банальні, а часом просто бездарні твори. У Книгарні такі теж мали б бути. Та мені, на щастя, вони не траплялися.

Отак я з головою поринула в казковий вигаданий світ. То були не мої герої, хоч я чудово знала, що й сама незгірше могла б організувати свій власний фантастичний світ, та без донора сумління не дозволяло мені братися за перо. А донори мовчали. Невже забули про мене?

Та віртуальні світи небезпечні. У них можна поринути з головою й не повернутися. Я так втяглася в читання, що одного разу, поглянувши на себе збоку, вжахнулася. Я ніби зрослася з книжкою. Так, наче вона стала моєю невід’ємною частинкою. Хоч що б я робила, паралельно завжди читала: їла, читаючи, ішла гуляти − тягла за собою томик, навіть якщо він був доволі важкий. Я вже мовчу про транспорт чи сидіння в черзі біля кабінету лікаря. Я вже й телевізор не могла спокійно дивитися. Складалося враження, що під час перегляду якоїсь передачі чи фільму мій мозок працює не на повну силу, тому я мала лівим оком ще й читати чергову книжку.

Я виносила надвір сміття, а під пахвою, у руці чи в кишені була книжка. З мене почали глузувати. Мама невдоволено бурчала щось собі під носа, але поки ще не висловлювалася з цього приводу дуже різко, бо це ж не найгірша шкідлива звичка, яку я могла б набути, та ще й враховуючи мій нестійкий психічний і фізичний стан.

Тоді я й поглянула на себе збоку. Чужі думки, ідеї, образи юрмилися в моєму мозку й перемішувалися там. Мені вони снилися: вінегрет із романів, повістей, віршів і поем готувався в казанку моєї голови і вже мало вухами не ліз. А найстрашніше, що я не мала з ким поділитися прочитаним, розповісти комусь, тож знову і знову мала все пережовувати й перетравлювати сама.

Я не мала міри. Та добре, що залишки здорового глузду ще жевріли в мені, тому вирішила трохи пригальмувати, щоб остаточно не з’їхати з глузду − з моїми травмами це було не так уже й складно. Ніхто б і не здивувався. Та я цього не хотіла.

Саме тоді знову стала в пригоді Книгарня. Крім того, що в ній продавали чудову літературу, час від часу влаштовували різноманітні зустрічі з талановитими людьми від літератури. А це ж, якщо подумати, не самі лише письменники. Література є всюди: у музиці, живописі, а що вже казати про театр і кіно…

Спершу я трохи скептично ставилася до таких заходів, і хоч в Інтернеті через соціальні мережі постійно отримувала запрошення на них, чомусь не відвідувала. Безпосереднє спілкування з книжкою було для мене більшим таїнством, аніж знайомство з автором. Окрім того, побувавши в Країні, я знала, хто насправді пише ті твори, тож письменники − це лише своєрідні зв’язкові. А дехто з гостей узагалі видавався мені надто пихатим як на свою скромну роль. Та звідки бідоласі про це знати? Він же вірить у свою неперевершеність, у свій непересічний, неповторний талант.

Та одного разу якась невідома сила підштовхнула відвідати одну з таких зустрічей. І хоч, власне, сам поет тоді не справив особливого враження, але атмосфера, що панувала в Книгарні, запам’яталася так, що я вирішила якнайчастіше відвідувати такі заходи. Слухачі − а їх прийшло не так уже й багато − виявилися, мабуть, значно талановитішими за того, кого вони прийшли послухати. У той момент я пригадала Матвія. Пригадала, що бути Читачем − це не менший талант, ніж бути Письменником.

Отак у моєму житті з’явилось іще одне задоволення. Я почала спілкуватися з близькими за духом людьми, які не уявляли свого життя без книжок. У мене вже було з ким обговорити прочитане, подискутувати й посперечатися. Тепер я нетерпляче чекала на нове свято в Книгарні. Знала, що вона мене знову чимось порадує. Я стала щасливішою.

Під час одного такого заходу я й познайомилася з ним.

− Мирон мене не на жарт лякає.

Каміла розповідала про свою подорож Країною. Метр уважно слухав. Зазвичай він самотужки здійснював планові ревізії, тому зараз намагався не випустити жодної деталі.

− Ця нова рок-опера, яку він задумав, дуже суперечлива. Надто вже вона важка для сприйняття. А ти ж сам розумієш, що музика має дуже великий вплив на людей, значно більший за, скажімо, літературу, хоч як це сумно визнавати.

− Але ж опера, як я зрозумів, іще не готова. Є лише задум. Чому ж ти вирішила, що ця музика може стати згубною для шанувальників Миронового таланту, чи то пак цього, як його?..

− Світозара Славетного…

− Так, так. Фронтмена «Синіх вовків». І що за назва? Хто її вигадав? Не знаєш, що вона означає?

Каміла зітнула плечима.

− Гадки не маю.

− Треба запитати в Мирона.

− Метре, ти відійшов від теми. Це зараз не головне.

− От і ні. Навпаки.

Він замовк. Жінка спробувала продовжити, але промовчала, наче здогадалася, до чого йдеться.

− Це головне. Це ще раз нагадує нам, як мало ми знаємо про наших товаришів, про донорів. Про що вони пишуть? Що намагаються донести? Ми так повірили в їхній талант, що цілком довіряємо всьому, що вони творять. Але ж тезу про те, що геній і зло несумісні, давно спростували. Краяни − геніальні митці. Але які вони люди? Геніальним може бути й негідник. От що відбувається в Мироновій голові, коли він пише свою музику? Які химери там рояться?

− Що ти пропонуєш? Цензуру запровадити?

− Та де там.

Метр знову замовк. Він щось уважно обдумував.

− Не цензуру. Ми не маємо права впливати на творців. Їх уже обрано, до того ж не нами.

− Що ж тоді?

− Та хоч би просто більше цікавитися їхньою творчістю. Тоді ми, якщо не зможемо вплинути на них, змінити щось, то хоч принаймні знатимемо, чого від них очікувати, щоб якась прикра несподіванка не вибила нас із колії. − Метр трохи помовчав і запитав: − То що ти там казала про нову рок-оперу?

− Я її не чула, бо, як ти слушно зауважив, твір іще неготовий. Але той запал, з яким Мирон розповідав про свій задум, мене чомусь налякав. Якийсь нелюдський, божевільний блиск був у його очах, аж я мимоволі здригнулася і якнайшвидше поспішила покинути Червону Вежу − мало не потрапила з переляку з Дороги Вітру на Болота.

− От тобі й маєш. − Чоловік знизав плечима.

− Та не хвилюйся, усе нормально. Але неприємне передчуття в мене залишилося. Некомфортно якось у Країні.

− Отож. Якісь наші донори стали занадто самовпевнені. І цей конфлікт між Авророю та Іллею, до речі, це засвідчує.

− Так, − Каміла замислилася. − Справді. Я про це якось і не подумала. А ти правий. Не скажу, що раніше вони дослухалися до сторонніх думок і порад, але принаймні ніколи не були такі категоричні, такі не прогнозовані. Якийсь внутрішній цензор гальмував їхні сміливі задумки, які могли б так чи так стати небезпечними, сумнівними.

− А що ж змінилося?

− Це ти, Метре, мусиш сказати.

− Якби ж знаття, − сумно констатував чоловік. − Я можу лише припускати, але не стверджувати. Якась невідома сила впливає на них. І я відчуваю, що коріння її росте звідти, звідки й решта наших проблем: і Коридор почав занадто часто про себе нагадувати, і ново присталих дедалі меншає. І, відчуваю, наші негаразди на цьому не завершаться…

− Тіпун тобі… − Каміла не стрималася.

− Ну, ну. Не розкисай. Упораємося. Що там іще цікавого?

− Та ніби нічого особливого. Усі працюють: пишуть, малюють, грають…

− Добре.

Метр підвівся й підійшов до дверей. Уже був узявся за ручку, щоб їх відчинити, аж раптом вони відчинилися самі, мало не збивши його з ніг, і до кімнати влетів розпашілий і страшенно збуджений Мирон.

− Мироне? − Метр розгубився. Яке нахабство! Отак без дозволу вриватися в його кабінет! − Що сталося?

Мирон намагався відсапатися, щоб спромогтися сформулювати свої думки, що бджолами вирували в його голові.

− Метре, вибачте. Заради Бога вибачте. Просто це неприпустимо. Такого ще не було. Ніколи…

− Та що врешті сталося? − не втрималася Каміла. − Ти ж мало не прибив Метра дверима.

Закид, звісно, цілком безглуздий. Навряд чи хтось у Нічгороді міг когось прибити, але хлопець знітився.

− Та вибачте… − розгублено пробурмотів, і Метр вирішив вступитися за бідолаху.

− Пусте. Розповідай по порядку, що сталося?

− Хтось краде мої ідеї, − випалив він на одному подиху так, наче сам боявся сказаного.

Чоловік із жінкою перезирнулися. Почуте справді вражало, бо такого просто не могло статися в Країні. Жоден донор ніколи б не наважився вкрасти в іншого ідею, якби той нею сам не поділився. Це найстрашніший злочин, який тільки можна було уявити. Тому ніхто й ніколи такого собі не уявляв.

Метр спохмурнів і попросив хлопця аргументувати свої слова, бо ж таке страшне обвинувачення не можна ставити на хистких підвалинах.

− А я аргументую, − Миронів голос звучав невпевнено, і це лякало ще більше. − Я давно вже замислив для свого Світозара чудову рок-оперу. Каміла не дасть збрехати − я нещодавно ділився з нею своєю ідеєю…

− Так, − мовила жінка, − я розповідала про це Метрові. То що ж сталося? Хтось украв цю ідею? Чи тобі зараз не про мене йдеться?

− Боронь Боже. Та що ти, Каміло! − Композитор замахав руками, відхрещуючись від такої думки. − Мені б і в голову ніколи не вклалося. Та й ніхто з наших ніколи б такого не зробив…

Обидва слухачі пильно й здивовано глянули на юнака. Що це все означало? Хто ж іще, як не їхні, міг украсти ідею? Зворотного зв’язку між жителями Країни й Реальності не існувало.

− Мироне, не муч. Що ти маєш на думці? − Метр був пригнічений. Новини щодалі були гірші й гірші.

− Я вже досить давно виношував свій задум, але все не наважувався за нього взятися, бо розумів, що це вкрай важка робота, що забере багато сил, тому хотів добре підготуватися. А коли я нарешті наважився взятися за гітару, то вирішив спершу подивитися, що там у Реальності поробляє мій реципієнт. І що ви собі думаєте? Він грав. Він сидів і награвав на своєму інструменті мелодії, які досі лише крутилися в моїй голові, лише визрівали в моїй уяві.

Присутні розгубилися. Але цьому мало бути якесь пояснення.

− Думаєш, до нього під’єднався ще якийсь донор?

− У тому-то й річ, що ні! − Мирон просто вибухнув емоцією. − Він сам її створив!!!

− Це неможливо, − категорично заявила Каміла. − Такого не може бути.

− Може, − наполягав хлопець. − Ви ж знаєте, що вони й самі можуть творити. То чому б і він не зміг?

− Можуть. Це правда, − втрутився Метр. − Ми знаємо. Але ми знаємо й те, що на справді вартісні, геніальні твори вони неспроможні. Це просто вправляння, тренування, шліфування їхньої майстерності. А якщо музику, яку замислив ти, і справді написав Світозар, то вона має бути саме геніальною.

− Вона така і є. Ви б тільки почули…

Хлопець поринув у свої думки. Він ніби прокручував у голові аудіозапис і насолоджувався ним.

− То як же реципієнт без донора може таке створити? − вивела його із задуми Каміла.

− Не знаю, − промимрив Музикант. − Тому я до вас і прийшов. Сподівався, що ви мені це скажете.

Запала тиша. Сьогодні це вже не перше запитання, на яке слід пошукати відповіді.

− Слухай, Мироне… − Каміла всміхнулася. − А може, ти сам йому ту музику надиктував, а потім просто забув?

− За кого ти мене маєш? − Юнак аж побуряковів із люті. − Я що, по-вашому, недоумок якийсь? Не пам’ятаю, коли й до кого під’єднуюся? Не забувайте, ми не в Реальності. Тут усі притомні. Немає ні алкоголіків, ні наркоманів, що страждають на амнезію…

− А як інакше це пояснити? − Каміла теж розлютилася. Їй здалося, що хлопчина з нею не достатньо шанобливий. − Якби якийсь донор украв твою ідею, я ще могла б це зрозуміти. Але те, що це міг зробити реципієнт, − абсурд. Цього просто не може бути!

− Але це так. − Мирон уже мало не плакав. − Світозар створив музику, про яку я лише мріяв. Він зробив це без моєї участі!

Усі мовчали. Та й що тут скажеш? Треба мандрувати в Реальність і на власні очі подивитися на весь тамтешній безлад. Метр негайно почав збиратися в дорогу, а Каміла зголосилася його супроводжувати.

Імені Дениса Лісового я досі не знала, хоча воно, як з’ясувалося, досить відоме не лише в Україні, а й за її межами, зокрема в Польщі, Росії, Ізраїлі, де перекладали його книжки. Про те, що в Книгарні має відбутися зустріч із молодим талановитим письменником, я дізналася з інтернет-розсилки за тиждень до самої події.

Правду кажучи, спершу я туди не збиралася. Зустріч було заплановано на суботу, а я вже домовилася з друзями піти кудись погуляти. Та за кілька днів зайшла до Книгарні по щось новеньке й побачила афішу майбутнього заходу. Чи то вдала анотація, чи обіцянки, шикарно розписані арт-менеджером, та щось змусило мене відшукати на поличці книжки цього автора й погортати їх.

На обкладинці однієї з них (здається, то був третій Денисів роман «За три години до восьмої») було зображено вродливого чоловіка, і мені відразу стрельнула думка: я вже це десь бачила. Перегорнула кілька сторінок. Прочитала анотацію. У ній обіцяли нові пригоди Гната, героя творів Лісового, його чергові подорожі часом та історією. Водночас роман був абсолютно самостійним твором, тому той, хто вперше познайомиться з таємничим Гнатом, усе зрозуміє, але неодмінно захоче дізнатися про героя більше.

Я закрила книжку. Текст не пояснив мого дежавю. На зворотному боці книжки були невелике фото автора й коротка біографія. Але й це мені нічого не говорило. Я ніколи досі не бачила Дениса. Хлопець доволі типової зовнішності, як з’ясувалося, жив і творив у тому ж місті, що і я (отже, організувати зустріч із ним не так уже й складно, попри те, що він начебто зірка українського письменства), видав вісім книжок, хоч і був майже моїм ровесником.

Ого! Я була вражена. Це ж треба. Такий молодий, а такий продуктивний. Якби ще знати, що це за книжки. Чи пише він їх сам, чи за допомогою донора?..

І тут мене осяяло. Я знову почала пильно роздивлятися ілюстрацію на обкладинці.

Розкішний малюнок. Рідко можна побачити таке в оформленні книжок. Зазвичай ілюстратори − це не талановиті художники, а звичайні собі дизайнери, що штампують жахливі шаблонні, схожі, мов близнюки, зображення, і це завжди псує враження від самої книжки. Але тут я помітила руку майстра. Не халтурника, а справжнього митця.

Наче нічого особливого. На передньому плані обличчя молодого чоловіка. Риси всі дуже розмиті, крім очей. Вони неймовірні. Здавалося, що вони гіпнотизують. Ефект, як у різних прикольних штучок з Інтернету, коли дивишся на відео, на якому крутяться якісь кола, а через деякий час у тебе самої перед очима починає щось крутитися, виникають якісь галюцинації. Як художнику вдалося досягти такого ефекту на нерухомому, статичному зображенні, для мене залишилося загадкою. Та я − далі від біди − швидко відвела погляд від героєвих очей. На задньому плані маячіли якісь розмиті постаті, невпізнавані, не збагнеш − люди то чи якісь невідомі істоти. Усе це було намальовано якимись мазками, штрихами, але видно, що це свідомий задум художника.

Картина мене вразила. Я знову розгорнула томик, щоб довідатися їм’я художника. І що я побачила? Книжка ілюстрована автором…

Отже, цей Денис сам і пише, і малює? Тієї ж миті мене осяяло. Еврика! Я точно згадала, де раніше з цим зустрічалася. Не цю ілюстрацію я бачила, але дуже схожу. Я згадала Аврору. Так, помилки бути не могло. Я вперше зустрілася з реципієнтом. Зі справжнім реципієнтом.

Денис Лісовий − письменник, для якого творили два донори з Країни − Аврора та Ілля. Я їх добре запам’ятала. Цю парочку, мабуть, знав кожен нічгородець, адже не можна було не стати свідком їхніх нескінченних сварок. А малюнок я тому й упізнала, що Аврора весь час носилася зі своїми творіннями й тицяла їх усім під носа, щоб показати, наскільки вони кращі за те, що пише її колега. Решту її робіт можна було побачити лише в Лісогірську, там, де Художники зазвичай і творили, але ця дамочка зі своїми малюнками, здається, ніколи не розлучалася…

У день, коли вперше побачила книжку Лісового, я пережила неймовірне, непередаване відчуття. Здогадувалася, що тут ходить безліч таких Письменників, Художників, Музикантів, а в Книгарні ще й безліч Читачів. Але коли вперше переконалася, що переді мною митець, який підтверджує те, про що вже часом думала, як про химеру, то розгубилася… Бо, правду кажучи, почала потроху сумніватися в тому, що Нічгород насправді існує. Може, пережите мною − лише плід хворобливої уяви, що виник через травму голови й пережиту клінічну смерть? Ні! Я тримала в руках роман, якого ніколи не читала, про який навіть не чула досі. Зате я знала його справжніх авторів.

Тоді я залишила в Книгарні мало не весь свій тижневий заробіток, скупивши всі наявні там п’ять романів Лісового. А ще постановила, що нізащо не пропущу зустрічі з ним, що скасую всі заплановані посиденьки з друзями, а ще обов’язково познайомлюся з автором особисто. І хоч раніше я такого не практикувала, але цьому письменнику спокою не дам: хай це йому не сподобається, нехай вважає мене нав’язливою фанаткою (а таких у нього вочевидь не бракує), − мені байдуже, бо це винятковий випадок. Я переступлю через свої принципи − не набридати, не нав’язуватися людям − і знайду можливість поговорити з цим геніальним (а в цьому вже немає сумніву) митцем.

Притиснувши до грудей, мов дитину, пакет із книжками, я чимдуж побігла додому, щоб якнайшвидше зануритися в захопливий світ, створений моїми колишніми знайомцями з Країни. Того дня замовники не дочекалися від мене обіцяних рерайтерських статей, мама залишилася без вечері, а нова зачіска сусідки Катерини − без уваги…

Осінь у Реальності. Прекрасна пора для письменників. Благодатна. Плідна.

Метр із Камілою сиділи у сквері й роздивлялися перехожих. Чудова погода наштовхувала на роздуми. Тут прибульці знову здобули відчуття часу, а з ним і решту притаманних людям відчуттів, навіюваних осінню: ностальгію, бажання натішитися останніми теплими сонячними днями…

− Цікаво, скільки наших ходить зараз серед цих людей? Камілине запитання геть не здивувало Метра. Але дещо він мав уточнити.

− А кого, власне, ти вважаєш «нашими»? Донорів? Реципієнтів?

− І тих, і тих. Кожен із них щось вигадує, творить, щоб одному потім потрапити до Країни й надиктовувати щось іншому.

Чоловік мовчав і пильно вдивлявся в людей.

На сусідній лавці сиділа парочка. Він − на вигляд звичайний хлопець у шкірянці, синіх джинсах, вона − така ж типова дівчина, добре вдягнена, зі стильною зачіскою, вочевидь щойно з перукарні. Закохані обіймалися, втупившись у щось, що бачили лише вони, і мовчали. Щось зворушливе було в цьому безслівному діалозі. Так красномовно могли спілкуватися лише митці.

Але Метр перевів свій погляд на літню жінку, яка прогулювалася з малям. Не дуже нове, заношене пальто і берет, мабуть, іще з радянських часів, підкреслювали її вік. Онук, ніби космонавт, у великому дутому комбінезоні, весь час падав, наче справді перебував у стані невагомості. Чи він був іще замалий для таких тривалих прогулянок, чи винен був комбінезон, який сковував рухи, та жінка ледве встигала бігати за хлопчиком, піднімати його, обтрушувати пісок і листя…

Вона теж не зацікавила спостерігачів. А от наступний перехожий, що, мов сніг на голову, виник десь із кущів і вмостився на їхню лавку (звісно, бачити їх він не міг), Метра зацікавив.

− А оцей схожий на нашого, − мовив він.

Каміла пильно подивилася на сусіда. Хлопчині на вигляд було років вісімнадцять. Зодягнений, як багато сучасних тінейджерів: широкі безформні джинси, болоньєва куртка з різнокольоровими вставками з написами іноземною мовою, величезний годинник на руці, а ще купа якихось пістрявих браслетів-фенечок, бейсболка захисного кольору… Незнайомець одним рухом зняв зі спини величезного наплічника, обвішаного стрічками, значками, брелоками з написами й малюнками переважно націоналістичного змісту, що чітко вказувало на громадянську позицію власника, рвучко розстебнув його, запустив руку досередини і, покопирсавшись у купі важливого для нього непотребу, дістав звідти невеличкого записника й ручку. Розгорнув цей пошарпаний нотатник десь посередині й, поклавши на коліно, почав щось дуже зосереджено писати, не звертаючи ні на кого жодної уваги.

− Так. Схоже на те, − погодилася Каміла і зазирнула в блокнот. Здається, хлопець відчув якусь присутність, бо раптом відірвав погляд від записника і якось насторожено кілька разів покрутив головою в різні боки. Не помітивши нічого підозрілого, знову повернувся до писання. Але вже якось спокійніше, без попереднього запалу, досі косуючи туди, де сиділа Каміла.

− Обережніше, − мовив до неї Метр, − не вияви себе. Наші завжди сприйнятливіші до сторонніх сутностей. А головне − вони в них вірять.

− Вірш… − захоплено проказала жінка, ніби не чуючи застереження. − Здається, верлібр. Але як же гарно…

Метр повірив їй на слово.

− Як думаєш: він майбутній донор чи вже реципієнт? − не вгавала вона.

− Судячи з того, як швидко і завзято він почав писати, так, ніби боявся, що думка зникне, то, мабуть, реципієнт, і саме зараз хтось у Нічгороді щось йому надиктовує.

− Схоже, що так. Але не факт.

− Згоден. Можливо, це лише особливості його характеру: поривчастість, нестримність, запал… Якщо тобі так цікаво, можемо задля експерименту дізнатися, повернувшись додому. Хоч усі ці люди проходять через мене, але навіть я не можу пам’ятати кожного митця що Тут, що Там.

− Не зважай, − мовила Каміла. − Це просто думки вголос. Насправді це зовсім несуттєво. Зараз значно важливіше те, задля чого ми сюди прийшли: зрозуміти, що ж відбувається в Реальності. З чого почнемо?

Метр замислився. Справді, з чого б його почати? Останнім часом дивні речі ставалися з реципієнтами Мирона та Аврори з Іллею. До кого з них завітати? Чи, може, поспостерігати за потенційними донорами, подивитися, як вони живуть, що заважає їм приходити в Країну? Але як же їх вирахувати? Узяти хоча б цього хлопчину. На перший погляд ніби один із них. Але як у цьому переконатися? Ні, у такі подорожі треба йти підготовленим, а цього разу Метр вирвався в Реальність абсолютно спонтанно, експромтом… Невже він просто змарнував час?

Із задуми його витяг той самий хлопчина. Точніше, його мобільний, який раптом заволав на весь сквер, роздратувавши тим незнайомця, мабуть, більше, ніж Метра, що відчулося з того, як різко той натиснув на кнопку відповіді й гаркнув: «Алло!» Та роздратування раптом змінилося якимось чи переляком, чи розгубленістю, і тієї ж миті він скочив із лавки, ухопивши, навіть не застебнувши, свій наплічник, і помчав у бік дороги.

− От бачиш, як важко митцям, − по-філософськи прорекла Каміла, − як важко творчим людям. Весь час нам хтось чи щось заважає спокійно творити… Ніде немає спокою. І все цей клятий науковий прогрес…

Її роздуми несподівано перервав пронизливий вереск гальм, різкий звук від удару й чийсь істеричний крик…

Те, що вони за мить побачили, стало логічним завершенням сьогоднішньої картини. Посеред дороги боком стояло сіре авто з величезною вм’ятиною на бампері, а перед ним на асфальті лежав хлопець, який іще кілька хвилин тому спокійно сидів собі на лавці й писав чарівні вірші про осінь.

− От тобі й відповідь на запитання, хто він, − мовив Метр.

Каміла не могла оговтатися. Хоч вона чудово знала всю процедуру переходу донорів у Країну, але сама ще жодного разу не була її свідком. Вона поглянула на Метра, та тієї ж миті її блискавкою вдарила думка:

− Але ж якщо він донор, то тебе зараз мали би викликати супроводжувати його до нас?

Метр розгубився. У цьому вирі подій він випустив з уваги очевидне. Щойно він спостеріг те, чого вже давно боявся: щось завадило ще одному новенькому пройти шляхом дзеркал до Країни.

Денис Лісовий. Саме це ім’я я ввела в пошуковій системі Ґуґл перед тим, як почати читати його книжки. І хоч як мені свербіло щонайшвидше зануритися в океан слів, словосполучень, речень, які малювали світ образів, героїв, подій, та я мала дурну (чи навпаки) звичку: перед знайомством із твором ознайомитися з особистістю автора. А що, як не Інтернет, допомагає нині зробити це якнайкраще. Тут усе: біографії (як офіційні, так і ні); інтерв’ю, що відображають внутрішній світ митця, його принципи, переконання; рецензії, які не лише аналізують доробок митця, а й показують, що про нього думають читачі, а головне − колеги, бо відразу видно, хто з письменників із ним дружить, хто заздрить, а хто й відверто ворогує…

Звісно, вивчаючи таку інформацію, я дещо псувала той момент першовраження від читання, можливість самостійно скласти думку про автора, і можливо, краще було б спочатку прочитати книжки, а вже потім збирати досьє на письменника, але таку вже мала звичку й нічого не могла із собою вдіяти. Мабуть, вона залишилася ще з дитинства, бо я завжди любила розтягувати задоволення, відкладати щось приємне на потім, насолоджуватися кожною хвилиною чекання. Коли мені давали запашний шматок апетитного на вигляд торта, я не накидалася на нього відразу, а довго розглядала, нюхала, потім відставляла вбік, а сама йшла собі щось робити, проте й на мить не забуваючи про ту смакоту. Та коли вже вирішувала, що годі себе катувати, і врешті поглинала той тортик, яким смачним він мені видавався! От і зараз. Переді мною лежало п’ять книжок про життя химерного хлопця Гната, що подорожує часом і розплутує різноманітні історичні таємниці, психологічні драми з життя відомих осіб, з декого знімає маски.

Я ретельно проштудіювала всі реквізити (від року видання, імен редакторів до тиражу та часу підписання до друку), перечитала анотації, рецензії, передмови-післямови, відгуки в пресі, що їх часто друкують на зворотах обкладинок, вивчила всі ілюстрації (фотографії автора, Аврорині малюнки, колонтитули). Зрештою, обнюхавши книжки (до речі, хоч усі вони й пахли типографією, але кожна мала ще й свій неповторний запах), я почала ґуґлити Лісового в Інтернеті.

Ох, скільки всього цікавого мені відкрилося! Більше уваги я звертала не на аналіз романів (усе ж хотіла, щоб кожен із них став для мене несподіванкою), а на статті, пов’язані з особистістю автора. І тут багато чого знайшла. Зокрема дізналася, що він має не тільки друзів і прихильників, яких, дякувати Богу, значно більше, а й прихованих ворогів. Чому прихованих? Просто здогадувалася, що за прізвищами, якими було підписано розгромні статті, стояли геть інші люди, які боялися відверто висловити свою позицію, можливо, тому, що в глибині душі й самі розуміли, що критика ця несправедлива, а продиктована лише тим, що критик − теж автор, який претендує на нішу в літературі, що її вже заповнив Лісовий, і нікого більше туди пускати не хоче. Таке враження в мене склалося про пана Ореста Гострого (ну, видно ж, що ім’я не справжнє!), чиїми розгромними статтями просто ряснів Інтернет. У яких тільки смертних гріхах було обвинувачено Дениса! Але всі закиди суперечили самі собі. То критик називав романи зразком дешевої масової літератури, то закидав письменникові «високочолість», що заважає непідготовленому читачеві зрозуміти, про що йдеться. То цей бідний Орест стверджував, що Денис відверто й нахабно бреше, коли інакше змальовує якусь історичну постать чи події, ніж це звикли робити історики, то насмішкувато переконував нас, що Лісовий не відкриває жодної Америки, вкотре змалювавши давно вже відомий факт із життя якогось короля, письменника чи філософа. А ще він весь час критикував мову творів. То вона занадто проста, то занадто наукова; то вона не відповідає добі, то перенасичена архаїзмами й історизмами. Одним словом, Гострий таки був дуже гострим хлопом, але вочевидь страждав на роздвоєння особистості, а ще страшенно ненавидів Лісового. Докладніше досліджувати такі рецензії мені не хотілося, щоб наперед не дізнаватися сюжетів, адже тоді читати буде нецікаво.

Сам же письменник ніяк не реагував на таку критику. І правильно. Кожна мисляча людина розуміла, чого ті статті варті, тож не зважала на них, а прихильникам досить і книжок, від яких просто неможливо відірватися. Принаймні так було зі мною.

Романи Лісового можна було б назвати історичними, якби не фантастичні елементи, присутні в кожному, а головний із них − сам герой, мандрівник із майбутнього, що за допомогою машини часу подорожує різними країнами, століттями і розплутує різноманітні історичні таємниці. Ідея, можна сказати, банальна, її використовував не один письменник. Але не все так просто. Не слід забувати, що писалося це для Лісового в самому Нічгороді, отже, і твори ці особливі. Ідея з машиною часу − то лише канва, незначний елемент, який дозволяв, звертаючись до різних епох, не вигадувати щоразу нових героїв, а використовувати одного хлопця. Що це давало авторові? А те, що, подорожуючи часом, він набував певного досвіду, міг порівнювати побачене на власні очі, тому іноді йому було легше вийти з якоїсь ситуації, ніж це вдалося б зробити простому сучасникові подій. Окрім того, фантастичний елемент дозволяв іноді пояснити деякі історичні події краще, ніж це можна зробити з погляду звичайної логіки.

А ще автор просто геніально володів словом. Чудово розумівся на психології. Глибоко знав історію. І це не дивно. Прочитавши Денисову біографію, я взнала, що він здобув дві вищі освіти: історичну й психологічну. Мав звання кандидата історичних наук, певний час навіть викладав в університеті, був автором кількох наукових досліджень, опублікованих серйозними виданнями, а потім пішов працювати журналістом, чим нині й заробляв собі на хліб.

До того ж він виявився цікавою особистістю, про що свідчили інтерв’ю з ним. Його відповіді завжди були цікаві, небанальні, несподівані… Навіть про звичайні уподобання, як-то: улюблена страва, музика, хобі, відпочинок (а наші журналісти не часто відрізняються ерудованістю й ставлять украй банальні, а подекуди смішні шаблонні запитання) − Денис так цікаво розповідав, що ті інтерв’ю читалися не менш захоплено, ніж його художні твори.

Вимкнувши врешті комп’ютер, набравшись по вінця різноманітної інформації про автора, я розгорнула другу за хронологією книжку (на жаль, першої в Книгарні вже не було, тому я поки не знатиму, хто він, звідки взяв машину часу, чому вирішив подорожувати, але вирішила неодмінно ту книжку знайти) − «Коли хрипне вітер» − і поринула в прекрасне забуття, де не існувало нічого й нікого, крім фантастичного світу Іллі, Аврори і, звісно ж, Дениса…

− То що ж це коїться? − хвилювалася Каміла.

Вони були вже далеко від місця аварії, але Реальності покидати не поспішали. Запитань ще дуже багато, до того ж таких, що в Країні на них навряд чи вдасться відповісти.

− Не знаю, − мовив Метр, хоч запитання те було швидше риторичним і спрямовувалося не до нього. − Хтось нам заважає.

− Цей хлопчина мав би потрапити до нас? Так?

− Мабуть…

− То, може, ще не час? А як ти взагалі розумієш, коли слід іти по когось?

Метр задумався. Це не можна пояснити словами. Якийсь внутрішній голос завжди говорив йому, спрямовував у Реальність і ніколи досі не підводив. Раніше перед тим, коли хтось із майбутніх донорів мав упасти в кому, чоловік завжди чітко відчував, куди й до кого має йти. До того ж це відбувалося задовго до самої події, щоб він мав змогу підготуватися. У призначений час його внутрішній годинник подавав знак, і тоді Метр прямував до дзеркала й переміщався в потрібне місце в потрібний момент. Так було завжди. Що ж змінилося? Що може йому заважати? Хто втручається в цей процес? А може, річ у ньому? Може, щось змінилося саме в ньому? Щось зламалося? Якийсь невідомий радар, що завжди вловлював відповідні сигнали.

Остання думка злякала чоловіка, і він вирішив її не озвучувати.

− Я завжди відчуваю, коли маю йти по них. Цього разу нічого такого не було. Отже, по нього я вже й не піду.

− А що, як ми помилилися? − відповіла жінка, і голос її прозвучав якось оптимістичніше. − Що, як він зовсім не наш клієнт і насправді не мав іти в Нічгород?

Метр здивовано глянув на співрозмовницю, але ці слова його потішили.

− Чому ми вирішили, що він − донор? Тільки тому, що він пише вірші? Та скільки їх таких? Бо потрапив в аварію? Це може бути просто збіг. Ось він зараз візьме й опритомніє…

− …або помре, − продовжив думку чоловік.

− Або й так, − знехотя погодилася Каміла, − хоч це, звісно, значно прикріший варіант.

− Дякую тобі, Каміло, − мовив по якійсь хвилі Метр. − Ти маєш неймовірний талант ніколи не опускати рук і не панікувати. Ти заспокоїла мене. Дякую.

− Та я ж просто хочу знайти логічне пояснення тому, що відбувається. Ти ж сам знаєш: усьому можна знайти пояснення, хай навіть і божевільне.

− Так. А збіг обставин, випадковість − це завжди універсальне пояснення для всього незрозумілого.

− Ось тільки не треба сарказму, − Каміла сердилася, бо розуміла, що колега не вірить їй, що переконаний − відбувається щось жахливе і вони стоять на порозі відкриттів, які можуть перевернути все їхнє усталене буття.

− Це не сарказм, − Метр говорив спокійно і якось приречено. − Я справді дуже хочу тобі вірити. Хочу вірити, що все те, через що ми сюди прийшли: і проблеми зі взаємодією донорів із реципієнтами, і їхня незбалансованість у Реальності і в Країні − усе це лише надумано, усе це минеться, і скоро знову все налагодиться…

Він замовк. Мовчала й Каміла. Кожен думав про своє. Та коли тиша стала вже гнітючою і її можна було відчути на фізичному рівні, Каміла заговорила:

− То що тепер? Повертаємося? Метр заперечно похитав головою.

− Ні. Я вже оговтався. Ми ж не для цього мандрували в Реальність. Якщо вже прийшли, треба щось зробити.

− Що? Куди підемо?

− У мене виникла ідея. Що, як завітати до Дениса? Подивитися, як він працює, як творить.

− А це слушна думка.

Справді, варто перевірити, як відбувається взаємодія їхніх проблемних донорів. Може, вони зрозуміють, чому хлопець раптом збунтувався і вбив свого героя, не порадившись із колегою? Може, на це якось уплинув сам Денис? Так, так. Остання думка видавалася божевільною, але з огляду на останні події (зокрема, розповідь Мирона про те, як його реципієнт творить без нього) могла бути цілком реальною.

Нічого схожого я досі не читала. Не те, щоб це була найкраща книжка, яку я колись брала до рук. Просто роман Дениса Лісового «Коли хрипне вітер» справді не можна ні з чим порівняти. Це щось несподіване, свіже, а головне − незбагненне. Так, його недаремно друкували, наші видавці мають смак, та й читачі, судячи з їхньої любові до автора, теж не підкачали. Воно й не дивно. Цікавий сюжет, яскраві, живі герої… А мова! Смачна! Я не знайшла кращого слова, щоб передати майстерність письменника висловлювати свої думки. Здавалося, розповідь дуже лаконічна, але вона текла так плавно, переходячи з абзацу в абзац, що читач наче плив нею, як повільною течією чистої річки. Нічого зайвого, жодних непотрібних красивостей, але відчувалася і якась прихована гра слів, непомітна з першого погляду.

Перегорнувши останню сторінку, я заплющила очі й зрозуміла, що спраги своєї не втамувала, а ще більше її розпалила. Є такі книжки, що їх ніколи вдруге не візьмеш до рук, а ця належала до тих, згорнувши які, хочеш знову розгорнути й почати читати. Та я цього не робила, бо переді мною лежало таких іще чотири, і я була певна, що вони не гірші. І не помилилася.

Та раптом зауважила, що за вікном уже темно. Годинник показував восьму. Я лежала на канапі біля балкона, тому й не помітила, що дочитувала вже майже в сутінках, бо ж устати і ввімкнути світло навіть не спромоглася.

Сечовий міхур настирливо давав про себе знати. Овва. І що ж це виходить: я прочитала досить великий роман (на чотириста сторінок) за кілька годин? Нічого собі! Такого в мене ще не було. Ні, брешу, було. Коли не помічала часу й запоєм ковтала деякі твори. Наприклад, свої. Але ж то було в Нічгороді. Там часу не існує. І втоми немає. А зараз я відчувала, що мої очі немов укрилися плівкою, вони пекли, сльозилися…

Я підвелася й побігла в туалет. Потім повмикала у квартирі світло, яке різонуло мені по очах, і ще довго до нього призвичаювалася.

Ще раз згадавши про час, зрозуміла, що скоро має повернутися мама, а мені навіть немає чим її нагодувати. Тому швиденько попрямувала до кухні, та щойно ввімкнула плиту, аж за дверима почулися кроки, провернувся ключ у замку і ввійшла мама.

Отак. Зараз сердитиметься. І правильно зробить. Це ж яка я егоїстка: вона працює не покладаючи рук, а я навіть нагодувати її не можу. Що ж, їй тепер самій ставати до плити?

Та, на щастя, мама не була голодна.

− О, доцю, ти щось збираєшся мені готувати? − мовила вона, зайшовши до кухні. − Не треба. Я після роботи зайшла з колегою в кав’ярню.

Гм. Дивно. Відколи це мама ходить із колегами по кав’ярнях? Досі вони обідали на роботі. Такої звички я за нею не помічала.

Мабуть, прочитавши мої думки (а мамі це завжди чудово вдавалося), вона уточнила:

− Ну, не зовсім із колегою. З давнім знайомим. Але в майбутньому, може, з колегою.

Тобто?

Уголос я нічого не промовила, але мама знову все зрозуміла.

− Сьогодні під час обідньої перерви вирішила піти до супермаркету трішки скупитися, бо в нас уже продукти в холодильнику закінчуються… О, до речі, − ляснула себе по лобі, − геть забула. Я купила твоє улюблене печиво. Якщо хочеш, дістань із пакета.

Печива мені хотілося, але більше цікавив таємничий давній знайомець.

− Пізніше, − відповіла й налаштувалася слухати.

− Так от. На чому я спинилася? А! − Вона сама запитувала й відповідала. − Я ходила між рядами супермаркету і ось бачу: іде назустріч Олег. Я одразу його впізнала. Ми разом навчалися в інституті. Він теж мене впізнав, хоч ми з ним лише двічі чи тричі бачилися на зустрічах випускників. Дуже зрадів. Сказав, що тривалий час жив у столиці, а зараз повернувся додому. Започаткував власну справу. Запропонував після роботи зустрітися й поговорити. Я погодилася.

Мама замовкла.

− І що ж було потім? − Я згорала з цікавості, бо відчула, що це була не просто зустріч колишніх одногрупників, а щось більше. Що саме − можна лише припускати.

− Після роботи він по мене заїхав…

− …і всі твої колежанки мало не повмирали з цікавості. Вони ж, думаю, не пропустили цього моменту?

− Атож. − Мама вдоволено всміхалася. − Шоста п’ятнадцять. Усі дружненько випурхують надвір, а там стоїть розкішне авто, а біля нього чоловік, який на когось чекає. Тут з’являюся я, і виявляється, що чекає він саме мене.

Ну от. Я могла лише уявити відвислі щелепи маминих співробітниць, які вже давно не бачили біля неї жодного чоловіка. А тут на тобі. Ось уже буде тема для розмов на весь наступний тиждень.

− Потім ми поїхали до ресторану…

− Ти ж казала − до кав’ярні.

− Ну, він це саме так і назвав, хоч я б сказала інакше, судячи з рівня обслуговування, дизайну й контингенту. Та для Олега це, мабуть, буденне місце, а от я не звикла до подібних розкошів. Спершу навіть запанікувала, зрозумівши, що в моєму гаманці вочевидь не вистачить грошей навіть на каву в такому закладі.

− Але ж платив, звісно, він?

− Звісно. Хоч я спочатку для пристойності трохи поламалася. − Мама засміялася. − Але ж він джентльмен. Тому розрахувався сам, а ми замовили на кругленьку суму. Отак ось…

− Що «ось»? − Це зовсім не те, що я хотіла почути. − Про що ж ви говорили?

− Та про все. Згадували навчання. Розповідали про своє життя. З’ясувалося, що він має в місті свою фірму, що спеціалізується на проектуванні. До речі, непогано стоїть на ногах. Я йому розказала про свою роботу. − Мама замовкла. Поглянула на мене і за хвильку додала: − Про тебе розповіла.

Вона шукала в моїх очах реакції: чи не розгніваюся я, що вона отак просто посвячує незнайомих людей у наші проблеми. Для чого вона це робила? Щоб викликати співчуття? Чи, може, хотіла, щоб їй допомогли?

Я мовчала, тому вона продовжила:

− Олег засмутився, але сказав, що нам дуже пощастило, бо й сам колись мав схожу проблему. Один його дуже близький друг теж потрапив в аварію. У нього відмовив мозок, чоловік довго пролежав у комі і, так і не прийшовши до тями, помер.

Я не знала, що думати: злитися чи тішитися, але десь у глибині душі відчувала, що цей незнайомий чоловік не випадково з’явився в нашому житті. Наступна мамина фраза це підтвердила:

− А ще Олег запропонував мені йти до нього працювати. Каже, що йому потрібні хороші фахівці, а я − і він це пам’ятає − була однією з найкращих на курсі. Платитиме добре. Усе законно. Трудова книжка, оплачувані відпустки й лікарняні. Усе як у людей…

Що я могла відповісти? Це лише мамин вибір. І хоча вона начебто чекала на мою пораду, проте, здається, уже все вирішила. Щоб її не засмутити, я підтримала цей авантюрний задум. А ще мені здалося, що мамою керувала не лише професійна зацікавленість. Якось по-особливому сяяли сьогодні в неї очі. Давно я вже не бачила її такою. Може, у них тоді, під час навчання, були якісь стосунки. Я не хотіла запитувати, однак видала свої здогади:

− А він одружений?

Мама здивовано звела брови, але опанувала себе.

− Думаєш, що між нами може бути щось більше, ніж професійні взаємини?

− А чому б і ні?

Я справді так думала, бо дуже бажала мамі щастя. І насамперед особистого. Завжди хотіла, щоб мама вийшла заміж, а вона чомусь думала, що цим мене травмує, тому, поки я була маленька, відшивала всіх залицяльників, яких після розлучення з батьком у неї було хоч греблю гати. Завжди казала, що вийде заміж, коли я виросту. Певно, час уже прийшов. Бо я вже давно виросла, а от чи вийду колись заміж зі своїм «посагом» − складно сказати. Що ж тепер? Мамі, цілком нормальній, здоровій, гарній жінці, страждати через це? Вона й так багато чим пожертвувала заради мене, а час на місці не стоїть, ми не вічні.

Моє запитання її втішило, бо виказало в мені союзницю.

− Розлучений, − відповіла. − Має двох синів. Вони разом із колишньою дружиною живуть у Києві. Але ти не думай, що я поклала на нього око, − почала виправдовуватися мама, швидше сама перед собою.

Ми ще довго розмовляли. Про різне. Почали жартувати, уявляти, як би могли жити, коли мама отримає нову роботу, більше грошей… Потім іще попили чаю з печивом, і мама пішла до кімнати працювати над черговим замовленням, а я повернулася до книжок.

Неймовірно. Я отримала такий шмат інформації, що не мала б ні про що інше думати, та щойно побачила книжки, як усе відійшло на задній план, а рука сама потяглася до «Карти на сітківці». Тепер не існувало більше нічого. Тільки я і книжка.

Сказати, що в кімнаті панував безлад, − не сказати нічого. Такого Каміла з Метром давненько вже не бачили. Крім того, чомусь зовсім не так вони уявляли собі кабінет письменника й водночас художника. Хоча чому б ні? Від творчих особистостей можна очікувати чого завгодно. Але ж тут було не просто понакидувано різного незрозумілого мотлоху, тут безладно валялися папери з текстами, готові малюнки та ескізи, деякі з них зім’яті, поквецяні фарбами, а подекуди в масних плямах. Митець, навіть абсолютно неохайний у побуті, просто не міг так зневажливо ставитися до своїх творів. Він міг ходити в брудному одязі, роками не мити посуду, розводячи колонії комах на кухні, не митися й не чистити зубів, але над своїми роботами тремтів би, як над найбільшим у світі скарбом. А тут на тобі. Така недбалість. Складалося враження, що той, хто мешкав у цій квартирі, малював ці картини, писав ці твори, геть несерйозно ставився до своєї роботи, не вважав її за якусь особливу, варту уваги. А може, він просто втомився?

Хоч за вікном була погідна пообідня пора, − сяяло сонце й освітлювало кожен темний закапелок міста, − у кімнаті панував напівморок. Важкі темні портьєри майже не пропускали світла. Кімната була досить велика. У кутку стояв стіл, на якому, крім комп’ютера та різноманітного начиння до нього, було ще безліч різних речей, про призначення яких можна лише здогадуватися. Усюди валялися книжки, деякі розгорнуті, із закладками, помітками олівцем чи фломастером. Ручки, олівці, пензлики… Біля дверей на балкон стояв мольберт. Зараз він був порожній. Але біля нього, притулена до стіни, стояла незакінчена картина, тому важко навіть уявити, що ж саме там мало бути зображено. І всюди: на підлозі, на журнальному столику, на телевізорі, що примостився на табуретці в одному з кутів, та й навіть на імпровізованому ліжку, яке, по суті, було лише застеленим не дуже свіжою білизною матрацом, валялися папірці з текстом або ж малюнки: деякі − у фарбі, деякі − створені гелевими чорними ручками на звичайному папері формату А4. І хоч кожен із них, якщо добре роздивитися, видавався мало не шедевром, та уявити собі, що це можна взяти до рук і продемонструвати на якійсь виставці, було неможливо.

Гості з Нічгорода стояли посеред майстерні Дениса Лісового. І хоч його самого не було в кімнаті, та про те, що він таки вдома, свідчив його втомлений голос, що стиха долинав із кухні. Хлопець розмовляв із кимсь по телефону.

− …хочу сьогодні завершити, − чулися уривки його фраз. − Дуже. Але не знаю, чи зможу. Так. Та я вже другу добу не сплю.

Голос у хлопця був виснажений, тремтів, перескакував із високих тонів на низькі. Після деяких фраз він спинявся, прокашлювався, говорив уже хрипкіше:

− Знаю, що маю відпочити, але боюся. Чого, питаєш? Не пускає мене. Боюся − спинюся й утрачу запал, ідею. Та й не можу зрештою. Так. Пробував уже. Та щойно приліг, заплющив очі, а заснути не можу − перед очима все крутяться образи, пальці сверблять, самі тягнуться до пензля. Та й соромно мені: якась невідома сила підіймає мене, ніби каже: «Вставай, працюй, час не стоїть на місці, треба все встигнути…»

Метр із Камілою перезирнулися. Вони то знали, що то за невідома сила вже дві доби не давала заснути бідоласі.

− Знаєш, − мовила жінка, − по-моєму, вони взагалі знахабніли, ці Аврора з Іллею. Мало того, що не можуть розібратися з тим, про що і як писати й малювати, так і ще й геть вимордували цього бідолаху. Так же не можна. Він же людина, а не робот.

Метр замислився. Як багато він недогледів в організації роботи своїх колег! Як мало уваги звертав на їхню працю! А слід було б. Слід було б помітити, що такий шалений Денисів успіх − вісім книжок за геть короткий період, сотні ілюстрацій до них, картини, а ще ж постійні презентації, виставки, автограф-сесії, інші заходи − не минає безслідно. Якщо працювати в такому темпі, можна згоріти. Донори мусили б розуміти, що мають давати трохи спочинку своєму реципієнтові. Але ж постійна конкуренція між ними (чого більше створить Денис: романів чи картин) підганяла їх, знищуючи самого Лісового. Та хіба ж дурники не розуміли, що не лише він від них, але й вони від нього залежать? Якщо з ним щось станеться, то саме вони постраждають найбільше, адже ризикують його втратити.

− …вирішив остаточно, − продовжував Денис. − Так. Це не обговорюється. Я не можу більше писати про Гната. Усе. Мені потрібен новий герой. Ще не знаю. Допишу цей роман − останній − і подумаю. Так, я його вбив. Так. Не воскресне.

− От бачиш, − вела своєї Каміла. − Ілля дотримав слова: убив Гната. Але, судячи з цих картин, які ще зовсім свіжі, − вона вказала на кілька полотен, які валялися під стіною і на яких ще навіть не висохла фарба, − Аврора й далі його малює.

− Так. Але, як я зрозумів із розмови, останній роман ще не опубліковано, тому це закономірно, що вона захоче увічнити якнайбільше образів улюбленого персонажа, бо потім вони вже стануть неактуальні.

− І що, через це своє бажання вона вирішила вбити Дениса?

− Не дай Боже, − Метр злякано глянув на жінку. − Ми не можемо допустити цього. Щойно повернемося в Нічгород, я викличу обох і дам добрячого прочухана.

Він хотів іще щось сказати, та в кімнату зайшов Денис, притискаючи до вуха мобільний і продовжуючи з кимсь розмовляти.

− Так, я пам’ятаю про зустріч. Так. Не хвилюйся, я підготуюся нормально. Наберуся сил. Ще є час. Добре…

Хлопець мав іще гірший вигляд, ніж можна було уявити з його голосу. Втомлене обличчя землистого кольору, мішки під очима, скуйовджене волосся, триденна щетина… У вільній від телефону руці він тримав чашку кави. Мабуть, вона вже не допомагала.

− Добре. Зателефоную пізніше. Бувай. Бережи себе. Денис вимкнув телефон, кинув його на своє умовне ліжко, ковтнув кави й сів за стіл перед увімкненим комп’ютером, на якому світився відкритий вордівський документ із текстом.

Це було сумне видовище. Червоні очі Лісового нервово пробіглися текстом. Щось йому, мабуть, не сподобалося, бо він виділив мишкою уривок і видалив його. Потім іще довго вдивлявся в яскравий екран, що контрастував із загальною темрявою кімнати, потім видав якийсь приглушений звук, схожий на стогін і, кілька разів стукнувшись головою об стіл, різко підхопився й підбіг до мольберта. Прилаштував на ньому незакінчену картину й почав вертіти головою в пошуках фарб і пензлика.

− Господи, − знову простогнав він. − Я ж маю закінчити роман…

Зрештою психонув і навзнак упав на ліжко.

Метр із Камілою розуміли: зараз усередині хлопця вирувала немилосердна боротьба. Двоє божевільних донорів хотіли заволодіти його тілом, щоб реалізувати свої амбіції. Денис був на межі.

− Це неподобство! − Метр так лютував, що аж похитнулася важка портьєра. − Негайно повертаймося! Я маю покласти цьому край! Ох, зараз хтось від мене заробить!

Довго чекати не довелося: дзеркало у ванній кімнаті вже було готове впустити мандрівників…

З багатьма постійними відвідувачами Книгарні, які не пропускали майже жодного заходу, я була знайома. З деким навіть заприятелювала. Того дня (здається, у четвер, перед очікуваною суботньою зустріччю з Лісовим) мала відбутися дискусія про сучасну еротичну поезію. Я зручно вмостилася посередині другого ряду за п’ять хвилин до запланованого початку, хоч переді мною було ще чимало вільних місць. Такі заходи зазвичай були не велелюдні. Захекана й розпашіла, біля мене сіла Оленка, моя нова знайома. Коли я вперше її побачила, то одразу ж зарахувала до касти Читачів. Дівчина обожнювала літературу. Здавалося, вона знає про книжки все. Хоч якого автора назви´, вона мала що розповісти про нього та його твори. Не пам’ятаю, коли саме ми з нею познайомилися, та відтоді завжди сідали поруч, спілкувалися під час зустрічей, а часом і залишалися на довше, щоб докладніше обговорити певні теми з такими ж зацікавленими читачами. Дівчина, на відміну від мене, не пропускала жодного заходу. Хоч я, мабуть, теж так робила б, але мала одну, але дуже вагому причину, що ставала на заваді − моє здоров’я.

Тривале сидіння в одній незручній позі, брак кисню (приміщення було замале для великої кількості відвідувачів), різке яскраве освітлення − під кінець заходу я почувалася просто мертвою. Тіло заклякало, голова нестерпно боліла, ногу судомило… Я вже почала брати із собою знеболювальне й воду в пляшці, і коли дуже допече, випивала все це просто там, притягуючи до себе здивовані та розгублені погляди. Та, як я вже казала, більшість відвідувачів − ті самі люди, згодом вони вже звикли до мене й не звертали уваги. Та й мій не дуже здоровий вигляд (маю на увазі неприховане каліцтво) промовляв сам за себе.

Але часом мені ставало так погано, що доводилося на півдорозі повертатися додому. Скажімо, коли до нас із Києва приїхала Анна Войцеховська − одна з моїх найулюбленіших сучасних письменниць, одна з перших, що її нетиповими постмодерними романами я зачитувалася ще до аварії й Нічгорода, − я вирішила, що нізащо не пропущу цієї події. І от цей день настав. Я причепурилася, вкинула до наплічника один із її романів, щоб узяти автограф, і, звісно ж, не забула озброїтися. Себто запакувалася таблетками і (на крайній випадок) шприцами та знеболювальним в ампулах. У Книгарні був туалет, тож якби мені стало вкрай зле, можна було б там замкнутися й зробити собі рятівну ін’єкцію.

О, ці уколи! З ними в мене цікава історія. Я їх любила й боялася однаково тривалий час. Любила, бо ніщо так добре не знімало болю, а боялася, бо довго не могла наважитися сама собі колоти. Завжди просила маму. Але підлий і підступний біль мав звичку приходити тоді, коли її не було поруч. Спершу терпіла, ковтаючи жменями пігулки. Потім ми з мамою знайшли вихід − навчили робити ін’єкції сусідку, і коли я залишалася вдома сама, могла будь-коли до неї звернутися.

Та якось страшенний головний біль несподівано зійшов на мене просто під час однієї зі співбесід, ще тоді, коли я вірила, що знайду путню роботу.

Я сиділа під дверима директора якоїсь туристичної фірми й чекала на свою чергу, коли мене ніби прошило наскрізь тисячею стріл. Не знаю, як це на мені відбилося, та секретарка, що сиділа за столом навпроти, перелякалася й мерщій побігла по воду. Я заспокоїла її й попленталася до туалету, точніше − поповзла по стіні. Добре, що він був близько.

У дзеркалі я побачила перекошене й спотворене болем обличчя. Навіть шрам так його не псував. Розуміла, що якщо зараз не зроблю собі укол, то просто вибухну тут і мене знайдуть уже мертвою. Біль був такий сильний, що я ладна була битися головою об стіну, розтрощити собі череп, видавити очі, тільки б він минувся…

Я присіла на підлогу, уперлася в стіну, витрусила із сумки весь її вміст. Шприц з ампулами був у косметичці. Тремтячими руками я дістала все це, а ще пилочку для нігтів і вологі серветки.

Хоч як це дивно, та мені дуже вправно вдалося відпиляти кінчик ампули, втягти звідти рідину в шприц. Якась сила допомагала мені, ніби розуміючи, що не можна гаяти часу, що він іде не на хвилини, а на секунди. Я вже підвелася, спустила штани, протерла вологою спиртовою серветкою місце на сідниці, куди мала колоти, аж раптом моя рука за міліметр від шкіри зупинилася…

Мене охопив жах. Я не могла себе вколоти! Попри страшенний біль і безвихідь, адже тут не було кого попросити про допомогу. Я стояла оторопівши. Я − боягузка? Мені боліло, викручувало, ламало… А я не могла себе порятувати…

Досі не знаю, звідки в мене з’явилися сили, бо вже почала вірити, що я, як та жабка з байки, перестану бовтати ногами в глечику зі сметаною і піду на дно, так і не збивши рятівного масла. Та щось ніби штовхнуло мене, ніби не моя рука з величезною силою встромила ту трикляту голку в дупу, і я оговталася вже тоді, коли великим пальцем тиснула на шприц, уводячи ліки у своє тіло.

Не піднімаючи штанів, я так і сповзла по стіні на підлогу. Мабуть, турфірма мала не так багато відвідувачів, бо за той час, що я відходила у вбиральні, ніхто не намагався туди потрапити. А може, я й не так довго там сиділа, як здалося, бо думала, що минула вічність, перш ніж мені полегшало і я зуміла підвестися, привести себе до ладу і пошкутильгати додому, бо вже й не розраховувала відбути співбесіду. Не мала ні сил, ні бажання, та й секретарка вже, певно, доповіла шефу про неадекватну кандидатку в працівники.

Але відтоді я сама собі роблю уколи, нікого не турбуючи. Цю процедуру вже звела майже до автоматизму. Тепер мені здавалося, що можу здійснювати зі своїм тілом будь-які маніпуляції: різати, колоти, шити. Справді, здолати сильний біль може лише біль сильніший. Іноді доводиться самій собі завдати болю, щоб убезпечитися від чогось значно страшнішого.

Та до чого ж я вела? До зустрічі з Войцеховською.

Я вже стояла на зупинці, чекаючи своєї маршрутки, аж у мене раптово запаморочилася голова, ноги стали ватяними, підкосилися, і якби не якийсь чоловік, я б упала. Незнайомець підхопив мене й посадив на лавку. За мить мені стало краще. Запевнивши дядечка, що зі мною все гаразд, я поволі підвелася й пішла додому.

Як у тумані, добрела до помешкання. Руки тремтіли, довго не могла втрапити ключем до замка. Коли ж зайшла в передпокій, лише прикривши вхідні двері, не роззуваючись, пішла до зали, де й завалилася на канапу. Але я вже навчилася ставитися до таких випадків по-філософськи. Не вийшло − значить не судилося! Гірше було б, якби таке сталося під час зустрічі (а ставалося ж!). То взагалі жахливо. Мене кидало в жар, хитало з боку в бік, я пітніла, ніби щойно зі спортзали, кінцівки тремтіли, у голові паморочилося. Видовище, мабуть, не з найкращих. Просто огидне. Спробуй потім поясни, що в тебе стався напад. Ти швидше схожа на п’яну. Так можна відлякати всіх знайомих. Тому я намагалася якнайшвидше втекти, що було не так уже й просто, адже часом не мала сил навіть підвестися. Мій розсіяний погляд блукав по присутніх, язик ледь ворушився, і я лепетала щось незрозуміле, іноді просто безглузде. Одним словом, сумне й несимпатичне видовище…

От і цього разу, щойно Оленка гепнулася біля мене на стілець, я різко крутнула голову в її бік і відчула, що навколо все попливло й ніби вкрилося туманом.

Вона щось скоромовкою казала, махала перед очима якоюсь книжкою (мабуть, збіркою котрогось із запрошених на зустріч поетів), та я вже була далеко звідси, у своєму захмарному світі.

Не знаю, як можна було не зауважити мого стану, та дівчині це вдалося, чи просто вона тактовно вдала, що не помічає. Я помітила, що за столики сідають двоє незнайомих мені людей, чоловік років тридцяти і трохи молодша жінка, а також модератор заходу, місцевий епатажний поет Георг Рихліцький.

Власне, він був звичайним Георгієм, а знайомі називали його просто Жориком. У цьому відчувалася поблажлива іронія, і не даремно. Чолов’яга, що його творчість нічим особливо не вирізнялася, намагався здобути собі популярність усілякими дивакуватими вибриками. Участь у різноманітних непевних акціях, зібраннях, зв’язок з опальними письменниками − це те, до чого завжди прагнув Георг. От і зараз хто б сумнівався, що саме він стане модератором заходу, присвяченого еротиці в поезії.

І чого мене потягло до Книгарні? Я ж ніколи не цікавилася еротикою, ба більше − вважала, що до неї письменники вдаються, коли не можуть нічим іншим захопити читача. До того ж мені потрібно було набратися сил перед суботньою зустріччю з Лісовим. А тут маєш − сиджу, як дурепа, серед купки вже немолодих збоченців (до речі, помітила тенденцію, що досягши певного критичного віку, чоловіки-поети починали завзято занурюватися в усілякі непристойності; мабуть, те, чого бракувало в житті, вони намагалися втілити в мистецтві), кліпаю очима й намагаюся вловити бодай щось, та свинцева голова невтомно хилиться додолу.

Запрошені гості, чоловік і жінка, що їхніх імен я не запам’ятала, саме почали про щось захоплено сперечатися, аж раптом вхідні двері Книгарні відчинилися і, розстібаючи на ходу синій шкіряний плащ, до стільців попрямувала висока дівчина. Усі погляди вмить повернулися в її бік, і на секунду відвідувачка знітилася. Але, швидко оговтавшись, сіла в останньому ряду біля самого проходу.

Я впізнала її ще до того, як Оленка штурхнула мене в бік і почала екзальтовано шепотіти на вухо:

− Ой, так це ж Таміргазіна. Я її так люблю! Ти читала її «Подорож до Країни»?

«Читала? Ха! Та я ж писала її!» − мало не прохопилося в мене, проте я вчасно стрималася.

У голові вже трохи посвітлішало, тому я досить чітко чула всі схвальні слова, що лилися з Оленчиних уст на адресу мого колишнього реципієнта.

− Неймовірна книжка. Я перечитувала її кілька разів і щоразу знаходила щось нове. Я постійно до неї повертаюся. Часом, входячи в якийсь особливий стан піднесення, беру «Подорож до Країни», розгортаю на будь-якій сторінці й починаю читати. На мене тоді сходить неймовірна гама різноманітних почуттів, до того ж щоразу нових…

О, я її розуміла. Бо саме в такому стані й писала книжку. З розмови я збагнула, що Оленка налаштована після зустрічі обов’язково перехопити Таміргазіну, довго мучити її запитаннями й мордувати власними враженнями.

Так, це була вона − моя давня знайома. Знайома? Яке там. Я лише кілька разів у житті її бачила. Перший − на презентації книжки. То був єдиний раз, коли ми поспілкувалися. Хоч це теж дуже гучно сказано. Я попросила автограф, подякувала, а вона сказала: «Прошу». Потім я ще зо два рази перетиналась із нею у Книгарні на якихось зустрічах, які дівчина відвідувала вкрай рідко. Вона, на відміну від мене, була, певно, дуже заклопотана. І якщо її я помічала завжди, то мене вона точно не пам’ятала, незважаючи на мій досить нетиповий вигляд, що відразу всім упадав в око.

Оце й уся історія наших зустрічей. Проте я стежила за життям свої реципієнтки. Читала про неї статті в газетах, журналах, дивилася інтерв’ю для телебачення, переглядала її особисту сторінку в Інтернеті. Після виходу «Подорожі до Країни» Тетяна стала дуже популярною й інформація про неї сипалася звідусіль.

І якщо спочатку про дівчину казали лише як про талановиту авторку вдалої комерційної книжки, то згодом вона стала ще й активною громадською діячкою. Інтернет просто ряснів її світлинами та вдалими висловлюваннями на ТБ. От Танюша в компанії учасників руху захисту тварин годує собак у притулку; а ось вона вже підкорює вершини Карпатських гір у товаристві відомих українців; он де дівчина продає на інтернет-аукціоні вечерю із собою коханою, гроші від якої мають піти на придбання дорогого обладнання для новоствореної клініки; а там уже Таміргазіна гостро висловлюється про письменників-плагіаторів на одному з державних телеканалів…

Так, вона стала дуже популярна. І я впіймала себе на тому, що мене це дратує. Чому з нею так панькаються? Бо написала з біса гарний роман? Але ж це я його написала! Я! Та кому про це розповіси? Кому доведеш? І хоч у самій книжці й була відповідь на це питання, проте ніхто й припустити не міг, що це правда. Саме так і було задумано. Так вирішили я і нічгородці − треба розповісти про Країну, не видавши її.

Але річ у тім, що мені почало здаватися, ніби Тані приділяють аж надто багато уваги, як на автора лише однієї книжки. А я ж знала, що більше вона й не напише. І спершу, коли не було ще такого ажіотажу навколо неї, навіть співчувала дівчині, бо думала, що з часом, не підкріплюючи свого імені новими творами, вона просто зникне з поля зору читачів, і хтозна, як це на ній позначиться. Та дівчина не поспішала нікуди зникати. І хоча з моменту виходу «Подорожі…» минуло чимало часу, письменниця залишалася популярною. Своєю активною громадянською позицією вона лише посилювала інтерес до моєї (маю право так казати!) книжки, тому її весь час перевидавали щораз більшими тиражами, а ще перекладали іншими мовами. І хтозна, можливо, десь уже витала в повітрі ідея екранізації…

Тому я злилася. Чи заздрила? Складно сказати, але так і є. Плоди моєї праці пожинала зовсім невідома мені людина, а я, хвора, покалічена, нікому не потрібна, не могла написати й рядочка. Звісно, багато чого залежало від самої Тетяни. Можливо, книжка стала лише поштовхом до її популярності, і якби сама по собі вона не була такою активною, енергійною, то відразу б затушувалася й зникла з поля зору всіх своїх шанувальників. Та мені від того не легшало. Мені не так дошкуляла слава дівчини, як те, що я сама не могла нічого створити. Де ж ви, мої донори? Агов! Чи поснули? Ви ж обіцяли приходити й диктувати! Нащо ж покинули мене саме зараз, коли так важко?

Розмову завершено. Безапеляційний вираз Метрового обличчя свідчив про це дуже красномовно.

− Дайте хлопцеві відпочити. І взагалі ви змушуєте мене до радикальних заходів.

− Яких? − Аврорині очі округлилися.

− Скажімо, зобов’язати донорів складати попередній графік співпраці з реципієнтом, який я переглядатиму й затверджуватиму, перш ніж допускати вас до роботи.

Каміла, яка була присутня під час розмови Метра з Письменником і Художницею, невдоволено зітхнула. Зараз у Нічгороді і так справ по зав’язку, а тепер іще це. Скільки треба часу, щоб переглянути плани всіх донорів? Якщо вже таке робитиметься в Країні, де, здавалося, цьому не місце, де творчість, необмежена і вільна, понад усе, то що вже казати про Реальність? Як бути з нею?

Але Метр, звісно, жартував. І жінка це зрозуміла після того, як перелякані донори вже покинули їх, пообіцявши, що вже не знущатимуться з Дениса, тільки не треба карати їх, а через них і решту краян, які ні в чому не винні.

− Ясна річ, що я пожартував, − мовив чоловік, коли вони залишилися в кімнаті удвох. − Бо інакше вони б не змінилися. Хоч у кожному жарті, як то кажуть, є частка жарту.

− Про що ти?

− Про те, що мені слід більше уваги приділяти нашим донорам. Я вже, здається, казав про це, та, мабуть, іще не замислювався всерйоз, як це втілити в життя. Надто вільно ми стали жити.

− Але ж на те й Країна, щоб вільно жити й творити. Хіба ні?

− Я теж раніше так вважав, але зараз починаю розуміти, що все не так, як би мені хотілося. Спостерігаючи за життям людей у Реальності, ми завжди дивувалися й обурювалися з їхньої поведінки, з бажання підігнати все під якісь стандарти, правила, системи. Тому намагалися давати якнайбільше свободи своїм мешканцям. Та зараз потроху починаю розуміти, що не все так просто, що, мабуть, недаремно люди вигадали цю систему контролю у своєму світі. Адже це не хтось дурний узяв раптом і запровадив певні закони, − вони складалися й шліфувалися роками, століттями, тисячоліттями. Що вдієш: така вже людська природа. Ми не можемо жити вільно, творити, працювати, не завдаючи шкоди іншим, тому й доводиться нас обмежувати, брати в певні рамки, інакше ми все зруйнуємо. І байдуже, де живуть ці люди, − у Реальності чи в Країні, − вони все одно залишаються людьми з характерними вадами.

− То що ж тепер: впроваджувати земні правила Тут? − Каміла опиралася, хоч і розуміла: Метр на сто відсотків правий.

− Звісно, ми цього не в змозі зробити буквально, тобто скопіювати модель поведінки людей Там, але дечого в них варто повчитися.

− Чого саме? Як ти це бачиш? Чоловік замислився.

− Поки я не маю відповідей на твої запитання, та вірю, що невдовзі вони з’являться.

У кабінеті запанувала тиша. Кожен про щось зосереджено думав.

− Знаєш, − почала Каміла, − здається, я знаю, що могло б тобі зараз допомогти, що б тебе стимулювало…

− Що? − чоловік здивувався. Хоч Каміла мала значно менше досвіду, ніж він чи, скажімо, Оксентій, проте до неї часом приходили справді геніальні ідеї. Може, завдяки вродженій інтуїції або особливостям мислення, ще не затьмареного тривалим перебуванням у Країні?

− Ти коли востаннє щось творив? То он вона про що!

− Так, − ніби прочитавши Метрові думки, продовжувала Письменниця, − я до того, що тобі слід забути про свої адміністраторські обов’язки й згадати, що ти насамперед митець. Упевнена, щойно ти почнеш писати, у тебе відкриється нове дихання, очистяться ментальні канали, засмічені чужими проблемами, негараздами, успіхами. А тоді, на хвилі натхнення, організаційні проблеми теж не видаватимуться такими складними. Так завжди буває: натхнення потрібне не лише у творчості, а й у буденних, приземлених справах.

А вона правду каже. Метр не міг не погодитися.

− І для кого ж я маю писати? − запитав, уже знаючи відповідь наперед.

− А ти як думаєш? − лукаво всміхаючись, запитанням на запитання відповіла жінка.

Ясно, для кого! Для Лії, звісно. Він і сам про це часто думав. Дівчина стала дуже дорога Метрові. Він просто боявся, що не зможе створити для неї справді вартого таланту Письменниці твору. Чому боявся? Він же володів небаченим даром, інакше ніколи не став би Метром Країни! Але ж він так давно нічого не писав, так давно був лише керівником, виконавцем і контролером, що, здавалося, зараз уже ні на що не здатен. Але Каміла вірила в нього.

Якоїсь миті Метрові здалося, що вона придумала все це лише для того, аби змусити його почати писати для Лії, долею якої дуже переймалася і страждання якої в Реальності вкрай важко переживала; що в її такій аргументованій і виваженій промові йшлося геть не про те, щоб розкрити його творчі можливості. Каміла розумна і вміє маніпулювати людьми. А хіба він деспот якийсь безсердечний? Він теж жалів бідолаху й страждав через неї. І хай там що замислила Каміла, проте Метр уже знав, що таки її правда і він негайно візьметься за книжку для Лії. І це буде його найкращий твір!

Не знаю, що тоді найбільше на мене вплинуло, − погане самопочуття чи присутність Таміргазіної, − та по закінченні зустрічі я відразу пішла додому, навіть не попрощавшись з Оленкою (хоч вона, мабуть, цього й не помітила, так захопилася розмовою з улюбленою письменницею) та рештою знайомих, яким вочевидь кортіло обговорити досить несподіваний і провокативний захід.

Щойно я увійшла до помешкання, як мій стан різко змінився: голова прояснилася, слабкість як рукою зняло, натомість з’явилося почуття піднесення й бажання щось робити.

Спершу я поприбирала в кімнатах. Давненько вже цього не робила. Звісно, пилососити й витирати пилюку доводилося щодня, але щоб так одразу ще й підлогу помити, вікна та дзеркала, поскладати в шафах одяг та посуд…

Потім я заходилася готувати їсти. О, це взагалі дивина. Кухня, плита − це для мене як знаряддя середньовічних тортур. Я зробила курячі відбивні, зварила гречану кашу з підливою, компот із заморожених ягід.

Оце мама здивується. Хоча сьогодні вона, мабуть, прийде пізно, бо збиралася на зустріч з Олегом, новим-старим знайомцем. І точно не голодна. Але це мене не засмучувало. Я відчувала такий приплив енергії, що не знала, куди його подіти.

Очі бігали кімнатами в пошуках якогось заняття. Та десь глибоко в душі я відчувала, що все це щось не те. І тоді мій погляд почав спинятися на речах, які безслівно, проте дуже промовисто подавали мені знаки. Спочатку в полі зору опинилася «Подорож до Країни», яка чомусь стояла не на полиці, де їй і місце, а на письмовому столі (не пам’ятаю, щоб я її туди клала; може, мама?). Я взяла її, переглянула автограф авторки, погортала… Але нащо? Я ж тут кожне слово знаю напам’ять. Тієї ж миті роман примостився біля Денисового «Коли хрипне вітер» та «Енциклопедії ворожінь». Я знову згадала Таню. Знов у мені заворушився неприємний хробачок заздрості, проте вже слабше. Надто світлим і приємним видався мій тогочасний стан.

І знову знаки, натяки… Старий записник, куди вносила певні ідеї й задумки щодо майбутніх творів. Списані ще дитячим почерком папірці із зошитів у клітинку − мої перші оповідання, новели, початі й незакінчені романи… Усе це я відкопала, коли прибирала у квартирі, і вже збиралася викинути, та не наважилася.

Тоді я й зрозуміла, куди зараз маю подіти свою енергію, що хтозна звідки взялася й просто фонтанувала з мене. Швидко ввімкнула комп’ютер і, навіть не зайшовши в Інтернет, створила вордівський документ і почала набирати.

Так, саме набирати! Ще хвилину тому в мене не було ні задумки, ні ідеї, я не знала, якими будуть мої головні та другорядні герої, не здогадувалася, що саме маю написати: роман, повість, оповідання; гадки не мала і про жанр (фентезійний, історичний, реалістичний чи романтичний твір)… Я просто писала. І зовсім не мала страху, бо відчула − це воно. Те, чого так чекають усі без винятку письменники, − натхнення. Муза. Але ж саме я знала, як це відбувається насправді.

До мене під’єдналися. Нарешті. Вони почули мене й змилостивилися. Я ж знала, що нічгородці спостерігали за моїм життям у Реальності, тому просто не могли не бачити моїх вагань, зневіри, розпачу. Тільки творчість могла мене порятувати. І це нарешті сталося! Коли десь о восьмій повернулася мама, то застала мене біля комп’ютера. Я дрімала, схиливши голову на стіл, а на екрані монітора був відкритий документ із рівними рядками літер.

− Доню, тобі погано? − Мама легенько торкнулася до мого плеча. Хтозна, яка перша думка виникла в її голові, коли вона побачила мене в такій позі. Може, мені стало зле і я знепритомніла?

Але я спала. І мама, зрозумівши це, коли я підвела голову й поглянула на неї сонними очима, полегшено зітхнула.

− Ні, я просто трохи втомилася й заснула, − виправдовувалася я, упівока глипаючи на екран. Що там написано? Стоячи наді мною, мама могла прочитати. Але вона цього не зробила, бо вела далі:

− Сонце, ти дуже багато працюєш. Ці твої статті − така невдячна робота. Не виснажуй себе. Воно того не варте.

Добре. Вона не зрозуміла, що я пишу художній твір, а мені геть не хотілося зараз щось пояснювати. Ще не прийшов час. Хоча, звісно, коли я завершу свою роботу (якщо завершу), мама стане першим моїм читачем і критиком.

− А що робити? − підіграла їй я так, ніби насправді писала статтю. − Гроші ж нам потрібні. А просто так їх ніхто не дасть.

На мить мама замислилася.

− Думаю, скоро все зміниться.

Цікаво. Але ж я зовсім забула, куди вона ходила.

− Сьогодні ми розмовляли з Олегом і я остаточно вирішила, що піду до нього працювати. Умови, які він запропонував, просто фантастичні.

− А в чім заковика?

− Яка ще заковика?

− Ну, без неї ж не буває. Безкоштовний сир лише в пастці. Хіба сама не знаєш? Просто так фантастичні умови ніхто не пропонуватиме.

Мама зітхнула й ледь помітно зашарілася.

− Здається, − почала вона, − Олег не зовсім байдужий до мене. Тому й хоче допомогти.

− І ти ж, ясна річ, не проти?

− Не проти. Він теж мені подобається.

Ця новина мене не здивувала. І хоч сама я жодного разу не бачила цього чоловіка, але чомусь думала, що він добра людина, хотіла мамі щастя й вірила, що ця зустріч змінить її життя.

− Тепер, сподіваюся, − вела вона далі, і в голосі її звучала надія, якої я вже давно не чула, − у нас усе буде краще. Я менше працюватиму, а більше уваги приділятиму тобі і твоєму здоров’ю. Та й ти сама не муситимеш виконувати цю твою дурну, нікому не потрібну роботу, бо в нас вистачатиме грошей. А там, дивися, підлікуєшся, і ми знайдемо тобі достойне заняття, щоб і для заробітку, і для душі.

О, вона говорила «ми». Цікаво, про кого це: про нас із нею чи них з Олегом?

На підтвердження моїх сумнівів мама додала:

− В Олега є безліч знайомих у видавничій справі, куди потрібні фахові коректори, редактори. Він може допомогти.

А хай і так. Я готова приймати чиюсь допомогу. Набридло бути гордою. Робота мені вкрай потрібна, щоб не заіржавіти й не деградувати.

Та знову поглянувши на монітор, зрозуміла − ось що мені зараз найпотрібніше. Мій роман.

Так, саме роман. Зараз я вже збагнула це остаточно. Прокинувшись після нетривалого, та глибокого сну, я побачила чітку картину того, що маю робити.

Це роман. Містично-історичний. Такого ще ніхто не писав. Він мав стати подією в сучасному письменстві. Як я це знала?

У творі розповідалося про чуму. Чому я вирішила писати про неї? Адже ніколи не цікавилася цією темою, хоча знала про всі ті біди, яких вона завдавала людству впродовж багатьох століть під час чергових спалахів епідемій. Але побачивши, що ця тема так невимушено й правдоподібно вимальовується на сторінках мого роману, я зрозуміла, хто саме під’єднався до мене. І страшенно зраділа!

«Хай трохи відпочине», − подумав Метр і зробив перерву.

На душі в нього було легко й приємно. Давно вже не творив. На відміну від решти донорів, він не мав постійного реципієнта, тому час від часу міг під’єднуватися до будь-якого талановитого митця в Реальності, а потім покидати, не завдаючи йому цим шкоди. Адже Метр − не просто Письменник, а ще й керівник, тож не може цілком віддаватися самому лише мистецтву, і якби прив’язав до себе когось одного, то прирік би його на безладне творче життя.

Скільки в нього було таких випадкових реципієнтів? Може, з десяток за весь час. Але всі книжки, що він для них створив, увійшли в історію світової літератури.

Про різне він писав, та ніколи про те, що йому боліло найдужче, − про особисте, про те, що ніколи не давало спокою, − про чуму.

Та чому ж він нарешті наважився сказати про це Ліїним голосом? Бо вона єдина, хоч і опосередковано, побіжно, мимовільно, але таки розгадала його таємницю. Коли він витягав Лію з Коридору, дівчина побачила справжнє Метрове лице. Хворобливе, смертельно бліде, а головне − приречене.

Чоловікові не хотілося Тут, у цьому світлому, спасенному місці, знову переживати все те, чого довелося зазнати в Реальності, але зараз він відчував, що тільки так зможе позбутися свого болю, свого жаху. Ясна річ, його книжка буде не просто про чуму, про ті жахи, які колись пережило людство. Про це вже й так багато написано. Чума слугуватиме лише тлом для інших речей: високих, справжніх, про які мають дізнатися читачі. І хто, як не він, що пережив усі її жахіття, зможе правдиво все викласти?

Метр знову почав працювати. Події в книзі мають розгортатися у двох часових вимірах: минулому, під час епідемії чуми, та теперішньому, у якому перебуває Лія, і перетнутися в одній точці. Бо час − одиниця абсолютно умовна. Минуле й сучасне − це як паралельні прямі, що наче й не перетинаються за законами, та за певних незвичайних обставин таке може статися.

У Метровій книжці не буде заплутаного сюжету. І хай читачі майбутнього твору дивуються, звідки в молодої дівчини такі складні філософські роздуми, висновки, для яких потрібен неабиякий життєвий досвід. Це його зараз хвилювало найменше.

А ще він знав, що дівчина неодмінно здогадається, хто водить її рукою. І чоловік прагнув цього. Йому хотілося розкрити душу перед цією незвичайною чуйною істотою. Вона недаремно опинилася в Нічгороді. Вони недаремно зустрілися. Лія мусить звільнити Метра від страждань. Може, коли йому полегшає, він працюватиме краще, а там, гляди, і в Країні справи налагодяться й буде розкрито всі таємниці…

Його роздуми перервав Оксентій, що непомітно з’явився в кабінеті.

− Ну що? Готовий до подорожі?

О, Метр зовсім забув, що збирався з дідусем відвідати Реальність. Оксентій запропонував скласти йому компанію після того, як вони повернулися звідти з Камілою й розповіли про всі негаразди, що їх спіткали.

− Узагалі-то, я не готувався, − мовив чоловік, − бо творив…

У його голосі звучало щось на кшталт вибачення, розкаяння, та Оксентій не засмутився, а, навпаки, зрадів.

− Та невже?! − Він усміхався в бороду. − Нарешті. Мені не треба питати, для кого?

− Звісно. Ти й сам знаєш.

− Знаю. Що ж, це тебе виправдовує. Тому я, хоч довіряю тобі й цілком покладаюся на твою відповідальність, таки перестрахувався й опрацював деякий матеріал самостійно.

− Справді? − Метр здивувався. Чи, може, образився? Чого б це Оксентієві перестраховуватися?

− Не ображайся. Я ж кажу: не тому, що сумніваюся в тобі. Просто мені й самому було цікаво. От хоча б той хлопець, що його ви з Камілою зустріли в парку. Він справді ще не був нашим реципієнтом, писав сам. Йому це дуже добре вдавалося, отже, мав би стати нашим донором. А та аварія мусила тому посприяти. Але цього не сталося.

− А що з ним? Він живий?

Метр боявся почути про найстрашніше.

− Дякувати Богу − так. Але в кому він не впав. Просто постраждав. Зараз у лікарні з кількома переломами й притомний.

− Отже, у Реальності залишився іще один наш. Боже, вона ж не гумова. Може й луснути.

Метр був у розпачі. А ще ж хвилину тому він, піднесений і сповнений щастя, творив свій шедевр.

− Головне, на мою думку, − вів далі Оксентій, − що спроба перенести його сюди (адже ж факт аварії очевидний) таки була. Отже…

− …отже, − підхопив Метр, − існує принаймні дві невідомі нам сили: одна намагається допомогти, інша усіляко перешкоджає.

− Саме так. І поки ми їх не виявимо, поки не розберемося, що й до чого, не знайдемо способу боротися з ворожою стороною.

− Так, − погодився чоловік. − Невідомий, таємний ворог найстрашніший…

− Тому давай, збирайся. На нас чекає нелегка робота. Про решту фактів, які я зібрав, і про плани розповім дорогою.

Дзеркало в Широкій Залі Для Вузьких Засідань уже чекало на них, наче вміло читати думки мешканців Країни.

Нарешті настав довгоочікуваний день зустрічі з Лісовим.

Але я так захопилася своїм романом, що ледь не проґавила цю важливу подію. У суботу заходи відбувалися о п’ятій вечора, а не о шостій, як у будні. Та я вчасно похопилася і, швиденько зібравшись, побігла до Книгарні.

У четвер, після розмови з мамою, я не написала й рядка, але все одно добре попрацювала: усе перечитала, проаналізувала, вибудувала якийсь логічний ланцюжок. Але це було зайвим, бо диктував мені сам Метр, тому я мала лише фіксувати готові думки на папері, майже не докладаючи зусиль.

Перечитавши розділ, де докладно було змальовано жахіття чуми, аж сама жахнулася. Уже потім, понишпоривши в Інтернеті, збагнула, що пишу про епідемію, яка вибухнула в Європі в чотирнадцятому столітті, так звану «чорну смерть», від якої загинула чверть населення континенту. Знайдені картинки боляче вдарили по моїй психіці, тому довго їх не розглядала. Не стала й збирати додаткового матеріалу, як це мав би робити кожен письменник, беручись за таку вкрай складну історичну тему, адже розуміла, що цього всього мені не потрібно − за мене все якнайкраще зроблять. І жодні енциклопедичні факти не зрівняються з досвідом очевидця, а мій донор, власне, був і свідком тих подій, і їхньою жертвою.

У п’ятницю, коли мама пішла на роботу, я ще трохи попрацювала, та вже більше писала про теперішній час. Писалося натхненно, до того ж я майже не відчувала втоми, та й біль мене геть не турбував. Творчість лікувала. І хоч я мала сил на цілий день, проте через дві години натхнення зникло так само несподівано, як і прийшло. Зрозуміла − Метр жаліє мене, не хоче виснажувати, а може, просто має інші справи.

Решту свого часу витратила на хатню роботу. А ще надвечір подзвонила подруга й запропонувала зустрітися. Я радо погодилася. Ми трохи посиділи в кафе неподалік від її роботи, позгадували давніх знайомих, одногрупників. Проговорили години дві, а згадати щось цікаве не можу. Світлана розказувала, хто з подруг уже заміжні, а хто розлучені, хто чекає на поповнення в сім’ї. Усе те я слухала з цікавістю, та надто не переймалася. Я давно вже віддалилася від звичайних дрібних людських турбот.

Мама була дуже заклопотана: збирала якісь документи, довідки. На роботі вона вже повідомила, що збирається звільнятися. Звісно, колеги і керівництво були дуже невдоволені. Ще б пак − втратити такого фахівця. Але жереб уже кинуто, і жодні обіцянки підвищити зарплатню (раніше треба було підвищувати) і зменшити навантаження не могли її переконати.

З п’ятниці на суботу мені наснився дивний сон. Власне, мені наснився Метр. Я не пам’ятаю подробиць, лише його образ і відчуття спокою, яке не полишало мене впродовж того марення. Я одразу впізнала чоловіка, хоч він і не надто був на себе схожий. Здавався значно молодшим і мав кучеряве темне волосся до пліч (я ж пам’ятаю його волосся підстриженим так коротко, що годі було й здогадатися, якого воно кольору). Зодягнений він був у якийсь старовинний одяг. Інтуїція підказала мені, що таке вбрання носили за тих часів, про які я писала у своєму романі, − у чотирнадцятому столітті. Прокинувшись і проаналізувавши побачене, я дійшла висновку, що це і є мій головний герой. І прототипом мав бути сам Метр. Але ж, судячи з усього, у Реальності Метр був геть інакший. Коли мені після повернення з Коридору відкрився він справжній, то це був геть молодий хлопець, аніскілечки не схожий ні на того Метра, якого я знала, ні на того, якого побачила вві сні. То хто ж цей чоловік?

Я писала про нього. Точніше, про нього писав Метр. А ще, потрапивши до Країни, він забрав із собою його зовнішність. То хто ж він: реальна людина чи лише фантазія Письменника?

Майже всю суботу я працювала. Відволікалася лише, щоб трохи перекусити. Мій донор так уміло, трепетно вів мене рядок за рядком, що я наче не писала, а читала якусь захопливу книжку. Часом я дивувалася, часом була заінтригована, а ще я уявляла своїх потенційних читачів. О, їм це сподобається! Точно сподобається!

Коли згадала про час (чи це Метр згадав?), то саме завершувала розділ про свого героя, таємничого чоловіка з темним волоссям і в темному вбранні: харизматичного, загадкового, такого, за яким умлівають жінки. І хай мені пробачить Лісовий, та його Гнат відпочиває поряд із моїм Іоаном.

Так, саме так його звали. І це ім’я давало йому можливість бути представником будь-якої нації, раси, культури чи віросповідання. Він − дитя всієї планети, він − утілення найкращих рис людства.

Я не шкодувала, що довелося перерватися, адже мені геть не хотілося писати занадто швидко. Воліла розтягти задоволення. Хтозна, може, написавши для мене одну книжку, Метр не скоро знову з’явиться або ж узагалі зникне. Я ще в Нічгороді довідалася, що він належав до тих небагатьох (разом із Камілою, Оксентієм і ще кількома незнайомими мені людьми), у яких, крім творчих, були ще й організаційні обов’язки, тому їм не можна було мати одного конкретного реципієнтом і творити лише для нього. Пишучи, я помітила одну дуже приємну особливість − у мене ніщо не боліло: ні голова, ні нога, навіть запаморочень не було. Творчість замінила найсильнішу й найефективнішу пігулку. Тож я хотіла лише писати, писати і ще раз писати…

Коли я прийшла до Книгарні, зустріч уже почалася. Народу зібралося стільки, що й голці ніде впасти. Та, на щастя, моя нова подруга Оленка зайняла мені місце біля себе в другому ряду, де мені було добре видно й чутно Дениса, який уже, емоційно жестикулюючи, про щось захопливо розповідав.

У житті він виявився такий же, як і на фото, − типовий хлопець із пересічною зовнішністю. Нічого особливого. На такого я б ніколи не озирнулася в натовпі. Русяве волосся, сірі очі, правильні риси обличчя − нічого такого. Доволі симпатичний, але часом люди зі значно гіршою зовнішністю, навіть із деякими вадами привертали до себе більше уваги. Якийсь шрам, родимка, завеликий ніс чи криві зуби відразу впадали в око й запам’ятовувалися.

Так, певно, сталося й зі мною, бо щойно я з’явилася в залі і, пробравшись до свого місця, сіла на стілець, як на мені зупинився Денисів погляд, який аж до завершення вечора час від часу до мене повертався.

Ні, я не намагаюся собі лестити, бо чудово розумію природу такого інтересу до моєї особи. Не лише красиве, але й потворне має звичку заволодівати нашою увагою. Так, мабуть, і з цим письменником. Його погляд, часом здивований, часом зацікавлений, а іноді (що мені подобалося найменше) співчутливий так і чіплявся за мій шрам, що його я хоч і добряче замаскувала під чубом, однак усе одно не могла повністю приховати.

І хоч картина вочевидь малоприємна, та Лісовий усе одно весь час на мене глипав, а що переді мною сиділа якась дуже дрібонька дівчина, то ми майже впритул дивилися одне на одного. Хлопець був схожий на малу дитину, яка, побачивши щось страшне, затуляє руками очі, але все ж розтуляє пальчики і, мружачись, дивиться крізь шпаринки на те, що так її лякає.

Однак це було згодом. А щойно я вмостилася на стілець, як Олена почала шепотіти мені на вухо:

− Ой, слухай, ти куди так несподівано позавчора зникла?

− Виникли термінові справи, − збрехала я, хоч і знала, що вона здогадується про мій не завжди хороший фізичний стан.

− Шкода, бо я тоді так плідно поспілкувалася з Таміргазіною!

Ну, от, маєш. Знову вона. Чому на зустрічі з Лісовим ми маємо говорити про геть сторонні речі, демонструючи таким чином неповагу до автора й до всіх присутніх?

− Знаєш, а вона сьогодні теж прийде, тільки вже під кінець зустрічі, бо має нагальні справи.

Бачу, дівчата вже й заприятелювати встигли, якщо моя співрозмовниця знала такі подробиці з життя улюбленої письменниці.

− Я хочу тебе з нею познайомити. От побачиш, Тетяна тобі сподобається. Я спілкувалась і з тобою, і з нею трохи, і хочу тобі сказати: у вас багато спільного − і деякі вподобання, і погляди на життя.

− Гм, справді? − я округлила очі. − Ну, тобі видніше.

− Не іронізуй, − образилася дівчина. − Я серйозно. А ще вона приятелює з Лісовим, тому могла б і нас із ним познайомити.

А ось це мені вже більше подобалося, хоч перспектива спілкуватися з Таміргазіною не приваблювала. Не тому, що я її так не любила, заздрила чи ще щось, просто не знала, як із нею поводитися. Адже мої знання могли б спонукати мене до якоїсь особливої поведінки, і я просто гадки не мала, як Таміргазіна її витлумачить. Ми були в нерівних умовах. Вона не знала про мою участь у своєму житті, натомість я знала. Спілкуючись із Тетяною, я мимоволі змушена буду брехати, грати, щось приховувати, чого страшенно не люблю. Завжди ненавиділа лицемірів, тому, повернувшись із Нічгорода, відразу постановила собі уникати свого колишнього реципієнта, ще коли навіть не бачила її й не знала. Одного разу не втрималася, коли пішла в бібліотеку на презентацію. То й була єдина спланована моя з нею зустріч, решта − випадкові.

А тут Оленка пропонувала мені Таміргазіну мало не в подружки, бо ж у нас, бач, стільки спільного. Та що я могла вдіяти? Як пояснити все дівчині? Знову втекти, не попрощавшись? Але ж я так хотіла познайомитися з Лісовим. Я так довго чекала цього дня, коли зможу наживо побачити реципієнта, що з його донорами знайома особисто, що його твори бачила ще тоді, як він про них і не мислив…

Що ж. Будь що буде. Любиш веселку, полюби і дощ.

Спілкування з автором стало таким цікавим, що затяглося майже на годину. Модераторові довелося вже спиняти глядачів, які так і сипали запитаннями, ніби горохом із мішка. І це не дивно. Денис так цікаво розповідав, що його хотілося слухати й слухати. Тепер уже його непримітна зовнішність відходила на другий план. Головним було те, що і як він говорив − захопливо, емоційно, з любов’ю. Таміргазіна прийшла вже тоді, коли офіційна частина добігла кінця й Дениса оточили шанувальники з книжками в руках і з бажанням отримати чарівний розчерк пера автора на своєму примірнику. Ще раз переконалася, що він мене запам’ятав, коли хлопець, до якого рвучко кинулося зо два десятки шанувальників, розгублено почав блукати поглядом по залі і, помітивши мене, уже спокійніше опустив голову й почав свою автограф-сесію. Я ж стояла в кінці черги з Оленою й нікуди не квапилася. Ми чекали, поки всі виговоряться, висловлять Лісовому своє захоплення, а вже потім збиралися підійти познайомитися ближче. А ще ми чекали на Тетяну, яка мала виконати роль зв’язківця.

Зайшовши до Книгарні, Тетяна привіталася з продавцями й попрямувала в натовп, вітаючись дорогою зі знайомими. Помітивши Дениса, який саме підвів голову, махнула йому рукою. Хлопець усміхнувся у відповідь, але якась бабуся саме тицьнула йому книжку під носа, тому він знову почав щось старанно писати.

− О, Тетянко, привіт! − вигукнула моя супутниця і, схопивши мене за руку, потягла до дівчини, вочевидь забувши про мою скалічену ногу, чим добре налякала Таміргазіну, коли я, перечепившись через стілець, мало не впала.

− Ой, вибач, − винувато мовила Олена, − я геть забула… Вона ще щось хотіла додати, та я зовсім не бажала, щоб Тетяна чула про мої хвороби, тому швидко її перебила:

− Та нічого, буває. Тут стільки люду, що не розминешся.

− О, так, − Оленка увійшла у раж, − це все Лісовий. Не пам’ятаю, щоби хтось із письменників збирав у Книгарні стільки народу! Він − золото.

Чомусь зараз мені стало трохи соромно за подругу. Соромно через те, як вона безцеремонно нав’язувалася Тетяні. Але помітивши заохочувальний погляд і усмішку на обличчі своєї колишньої реципієнтки, зрозуміла, що вона нічого не має проти. Може, Олена її, як і мене, зрештою зачарувала дитинністю, безпосередністю, щирим захопленням людьми, що мало кому вдавалося в наш час.

− До речі, − похопилася подруга, − познайомся, Танюшо, це Юлія, моя подруга. Вона теж пише.

Ти ба. Я колись ненароком прохопилася, що маю декілька оповідань, а вона, диви, запам’ятала. Уважна. Може, і справді варто з нею краще подружитися й не лише зустрічатися в Книгарні, а, скажімо, ходити одна до одної в гості чи разом у кіно. Хороша ж дівчина.

− Дуже приємно, − мовила Таня.

− Навзаєм, − відповіла я.

Дивно, але вона чомусь ніяк не реагувала на мій шрам. Складалося враження, наче звикла до нього й бачила не вперше.

Мої думки підтвердила її наступна репліка.

− А я вас пам’ятаю, − сказала Таміргазіна. − Ви були на моїй найпершій презентації в бібліотеці, коли «Подорож…» щойно вийшла.

Нічого собі! Запам’ятала! Ну, це точно через шрам. Адже тоді зібралося стільки народу, що виокремити й запам’ятати когось навряд чи вдалося.

− Так, була, − відповіла я. − Але не думала, що ви могли б мене запам’ятати.

Тут я, можна сказати, загнала дівчину в глухий кут. Що вона мала мені відповісти? Що мене не можна забути, бо я потвора? Бо мій жахливий шрам і нога, що волочиться десь позаду, відразу впадають в очі? Але те, що вона відповіла, мене остаточно збило з пантелику:

− Я б не могла вас не помітити. − Початок очікуваний, але потім: − Ви дуже схожі на героїню моєї книжки. Ви ж читали?

Тепер уже я не знала, що відповісти і як виплутатися з цієї ситуації. Так, я схожа на героїню «Подорожі…», бо то, власне, я і є, адже твір про Нічгород, про дівчину, яка, впавши в кому, потрапляє в Країну, а потім, повернувшись до життя, має саме такий вигляд, як я зараз.

Таня не знала правди, тому була переконана, що все, написане нею, вигадка. А що ж зараз мала робити я? Що відповідати? Як правдоподібніше збрехати, точніше, приховати правду, щоб не налякати дівчину?

І ось тієї миті я збагнула всю неоднозначність ситуації, що склалася. Що могла відчути дівчина, коли вперше побачила мене на своїй презентації? Побачила особу, яка ніби зійшла зі сторінок її роману? І те, що вона мене запам’ятала, свідчило, що всі ці дні вона думала про мене, вона думала про те, що насправді написала: чи це збіг, чи хтось пожартував із нею? А може, вона взагалі повірила, що Нічгород існує? Що хтось, можливо, навіть я, водив її рукою в моменти натхнення. Я ж то знаю, з яким запалом вона писала свій роман, як швидко, як потім, перечитуючи, дивувалася з написаного, як-от я сама зараз дивуюся з написаного мною під диктовку Метра.

Жах. Сто думок пронеслося тієї миті в моїй голові. Але Таміргазіна була напрочуд спокійна. Або вона справді простіше до всього поставилася, як наприклад, до звичайного збігу, або дуже майстерно вдає байдужу.

Я мусила щось відповісти на запитання, щоб не видатися дурепою.

− Звісно, я читала «Подорож…». Книжка дуже класна. − І тут я вирішила схитрувати. Якщо в Тетяни лишалися якісь сумніви стосовно моєї причетності до її книжки, то я маю цілком їх розвіяти. − Але мушу вам дещо сказати. Як ви, мабуть, помітили з мого вигляду, я теж нещодавно перенесла важку травму. Навіть більше − я була в комі…

Після цих слів Оленка охнула. Вона ж то знала, що зі мною сталося щось жахливе, але без таких моторошних подробиць.

− Так, так. Була. Проте до фантастичної країни митців не потрапляла, не бачила також тунелю, у кінці якого обов’язково має бути світло. Я пережила кому, і, мабуть, саме тому мене так зацікавила ваша книжка, тому я вирішила піти на презентацію. Хотілося побачити людину, яка пише про близьке тобі. А те, що в мене шрам, як у героїні, і травмована нога, то це цікавий збіг. Хоча й не дивний. Люди після таких аварій часто мають схожі травми.

Письменниця мовчала, бо я ніби відповідала на всі її невисловлені запитання. Я здогадувалася, що саме для цього вона й почала нашу розмову. Отже, від нашої першої зустрічі вона не раз думала про все це.

− А ваша зачіска?

Тут я вже вирішила збрехати:

− О, цим я маю завдячувати саме вам, Тетяно. − І для переконливості всміхнулася. − Це ви підкинули мені ідею підстригти гривку так, щоб вона бодай трохи маскувала шрам. Та, мабуть, у вашої героїні він не такий потворний, тож вона його приховала краще.

− Узагалі-то, я на цьому не акцентувала… − Дівчина, здається, почала мені вірити, тому трохи заспокоїлася. Це тішило. Моя брехня пішла на благо.

− Так, я помітила, − відповіла я.

Поки ми спілкувалися, Оленка, роззявивши рота, здивовано глипала то на одну, то на іншу.

− От бачите, як добре, що я вас, познайомила, − нарешті вдалося дівчині втрутитися в наш діалог. − Між іншим, можете вже перестати одна одній «викати».

− Справді, − всміхнулася Таня, і мені аж від душі відлягло. − Давай, Юлю, на «ти».

Отак ми й познайомилися з моєю реципієнткою. Вона виявилася досить хорошою дівчиною. І за інших обставин я б, мабуть, знайшла в ній не просто добру приятельку, а й щиру подругу. Та зараз не могла цього зробити. Я боялася, що, взнавши мене ближче, дівчина могла засумніватися у тій версії, яку я щойно їй так успішно впарила і яка була вигідною для нас обох, для нашого спокою. Однак Таня сама загорілася бажанням зі мною подружитися, про що я, правда, довідалася пізніше, після того, як нам удалося (нарешті!) поспілкуватися з Денисом.

Вони стояли біля стелажів із книжками й зацікавлено спостерігали за відвідувачами. Овва! Ця Книгарня − таки скарб. Он скільки своїх тут уже побачили. Але найбільше їх здивував, а може, і налякав гурт людей біля столу. Вони палко про щось сперечалася. Це ж треба! Тут і Лія, і Денис, і Тетяна, і навіть Оленка, Читачка. Але найбільше Метра з Оксентієм насторожила зустріч Альданової з Таміргазіною. І хоч дівчата спілкувалися цілком невимушено й між ними не було й натяку на якусь напругу, чоловіки розуміли − їхнє спілкування може бути небезпечним.

Спочатку мандрівники сюди не збиралися, та в останню мить щось ніби саме їх потягло, і вони таки відвідали Книгарню.

Перед цим вони вже побувати в студії звукозапису, де працював Світозар зі своїми «Синіми вовками». Хлопець − донор Мирон аніскілечки не перебільшував − дуже натхненно творив просто там. Він невтомно вносив якісь правки в уже створені мелодії, щось придумував на ходу…

− Ні, я в такі дива не вірю, − сказав Оксентій, коли вони вже покинули студію, − але мені таки здалося, що він робить це сам. Як таке може бути?

Метр мовчав. Він не знав, що відповісти. Схожі думки були і в нього. Але ж це нонсенс!

Світозар − талановитий реципієнт. Але ж він лише реципієнт! Колись хлопець добре себе зарекомендував, його помітили й вирішили приставити до нього донора з Країни, та сам він до рівня донора не доріс, тому мав залишитися в Реальності.

Стоп!

Метрові раптом стрельнула крамольна думка. Вона була неймовірна, проте з огляду на ці події лише вона й могла все пояснити. Де та межа, яка дає їм, краянам, зрозуміти, що один митець досяг рівня стати донором, а інший − ні? Як вони доходять висновку, що цього індивіда слід залишити, а цьому час впадати в кому й вирушати до них? А якщо припустити, що система іноді може давати збої і хтось, замість того, щоб потрапити в Країну, таки залишається з якихось незрозумілих причин у Реальності? Він набуває статусу реципієнта, але фактично залишається донором, бо це його справжнє покликання. Він пише під диктовку, але ж може творити й сам. І що, коли він таки починає це робити? Що, коли така людина стає універсальним солдатом: і приймає чужі послання, і водночас спокійно та не гірше робить свої?

Такі жахливі думки підтверджував і той факт, що останнім часом щось не пускало талановитих митців до Країни. Метра це лякало, та досі він жодного разу не замислювався про те, що ж відбувається з такими людьми далі. Ось, наприклад, той хлопець із парку, свідками автокатастрофи з яким вони стали з Камілою. Що з ним станеться після аварії? Адже він не потрапив у Нічгород, де йому й місце. І навряд чи юнак перестане творити, бо він природжений митець, він − по суті своїй − донор. Тому він таки творитиме далі. Тут. А це жахливо, бо перевертає дійсність, це руйнує всі закони існування мистецтва.

І хто знає: може, цей процес триває вже давно, просто вони його не помічали? Може, по землі ходить безліч таких, як він, і Світозар − один із небагатьох, хто, будучи реципієнтом, спокійнісінько здатен творити самостійно.

− Ти знаєш, про що це може свідчити? − запитав Оксентій, коли Метр висловив йому всі свої сумніви.

− Озвуч.

− Про те, що з’явилася якась сила, яка хоче знищити Країну. Адже коли люди тут, у Реальності, і самі можуть творити, − писати, малювати, музикувати, − то навіщо тоді ми? Який сенс нашого існування?

Метр зблід. Навіть у найстрашніших кошмарах він не міг собі такого уявити. Але дідусь був правий − тільки так можна було пояснити все, що відбувалося.

З цим неприємним осадом вони попрямували до наступного пункту своєї подорожі. За Оксентієвим планом слід було відвідати ще кількох письменників і художників із минулих століть (якщо за точку відліку часу брати століття, в якому жили ті люди, які їх зараз найбільше турбували: Лія, Світозар, Денис) і композитора з майбутнього. Там не помітили нічого дивного, за винятком кількох незначних порушень, про які одразу, повернувшись до Країни, повідомлять донорам митців.

− Слухай, а тобі не здається дивним, − почав Оксентій, коли вже здійснили всі свої заплановані відвідини й ще не вирішили побувати в Книгарні, − що стільки наших одночасно зібралося в одному часовому відрізку, та ще й в одному місті, до того ж зауваж, не в столичному, а в невеличкому, провінційному?

Так, і Таміргазіна, і Альданова, і Лісовий − земляки, а ще ж були інші митці, та й Читачів назбиралося чимало.

Мабуть, тієї миті нічгородці й вирішили навідатися до книжкової крамниці. І чи дуже здивувалися, коли, немов на підтвердження власних здогадів, побачили всіх щойно згаданих людей, які зібралися разом, мило про щось спілкуючись?

− А вони ще й знайомі! − не зміг приховати свого чи то захоплення, чи то обурення Метр.

− Варто послухати, про що вони говорять, − порадив дідусь.

Парочка непомітно пробралася до столу, біля якого стояв господар заходу і його співрозмовники. Раптом Лія повела головою наче в їхній бік, чим трохи здивувала Дениса, бо вона ж наче дуже уважно слухала його розповідь, аж − ні сіло ні впало − відволіклася й втупилася поглядом у порожнечу. Так, саме в порожнечу, бо дивилися туди, де нікого не було.

− Щось сталося? − поцікавився Лісовий.

− Що? − Дівчина знітилася, бо не відразу збагнула, що письменник звертається до неї. − Та нічого, − відповіла, оговтавшись, − усе нормально. У мене так часом буває: здається, ніби хтось дивиться тобі в спину.

− Але ж там нікого немає, − зауважила вже Оленка, простеживши за поглядом подруги.

− То я ж і кажу: здалося.

Що вона могла відповісти їм? О, як багато ви не знаєте. Те, що ви нікого не бачите, ще не означає, що там нікого немає. Коли подорожувала з Метром у Реальність ще в іпостасі мешканки Країни, Лія на власному досвіді в цьому пересвідчилася. Але ж звичайні люди про це не знають. Хоча, правду кажучи, і серед них є надчутливі, здатні це відчувати, просто назви не можуть дібрати.

− А в мене теж часом буває таке відчуття, − ніби вступився за Лію Денис. Він якось по-особливому поставився до дівчини. І дуже зрадів, коли після автограф-сесії до нього підійшла Таня й познайомила з дивною відвідувачкою.

Її присутність хлопець зауважив від самого початку. Щось незвичне так і промінилося з незнайомки. І річ навіть не в потворному шрамі, який мав приховувати якусь надзвичайну, захопливу історію. Дівчина сама була немов оповита ореолом таємничості. Денис як письменник завжди помічав таких людей: у натовпі, у громадському транспорті, на концертах, виставках, інших заходах. Схожі образи неодмінно хотілося закарбувати в пам’яті, а потім змалювати на сторінках книжок.

− І тут немає нічого надприродного, − вів він далі. − Певен, що бувають такі моменти, коли ми мимоволі звертаємо увагу на щось незвичне, але заспокоюємо себе: мовляв, нам це здалося, адже те, що не піддається визначенню, завжди лякає.

− О, ну це вже ви далеко пішли, − Лія спробувала перевести все на жарт. Хоч хлопець і заступився за неї, щоб вона не скидалася на дурепу чи таку, що через травму голови страждає на якісь запаморочення чи провалив пам’яті, як то часто трапляється з людьми після аварій, але цієї розмови дівчина не хотіла продовжувати. Подібні філософські роздуми могли далеко завести. І взагалі спілкування з новими знайомими викликало в неї відчуття постійного перебування на непевній кризі. Лія весь час мала пильнувати, контролювати кожен свій жест, слово, щоб не бовкнути чого зайвого, не видати себе. Але, може, вона просто панікерка? Ну, як вона могла себе видати? Ці ж люди навіть у найфантастичніших своїх мареннях не змогли б повірити в реальне існування Країни та її мешканців.

«Ні, Ліє, − подумала вона, − ти таки маєш розслабитися. Усе не так страшно».

Але цю дражливу розмову все-таки мала завершити:

− Насправді я просто задивилася. Щось згадала, мабуть.

− Ага, бачила б ти себе збоку в той момент. У тебе було обличчя людини, яка побачила мерця, − знову втрутилася Оленка. Їй, певно, теж подобалися історії про якісь неймовірні речі, паралельні світи й надчутливість деяких обраних людей. Лія б не здивувалася, якби почула версію про те, що, може, вона має прихований талант бачити привидів, який здобула, перебуваючи в комі.

Таня ж увесь цей час мовчала. Не тому, що її не цікавила тема розмови. Радше вона роздумувала про щось своє, робила якісь висновки. Саме в цьому й переконалася Лія, поглянувши на письменницю. Полегшення, яке відчула Тетяна, вислухавши й покірно проковтнувши примітивну історію про типовість і звичайність ситуації перебування в комі, вивітрилося. Вагання, недовіра й неспокій знову відбилися на її обличчі.

От тобі й маєш! Лія так старалася заспокоїти дівчину, а ця екзальтована Оленка все зіпсувала. Та кого тут обвинувачувати? Сама винна. Не треба так реагувати. І що вона врешті відчула? Чиюсь присутність? Мабуть, за ними хтось зараз спостерігав. Може, хтось із нічгородців. І в цьому немає нічого дивного. Хіба й вони не можуть відвідувати мистецькі заходи?

Але зерно занепокоєння знову впало в душу Таміргазіної. І Оленка, як на зло, ще й олії у вогонь підлила.

− Може, у тебе, Ліє, якісь надможливості з’явилися? Ось і Таня, думаю, зі мною погодиться, − мовила вона, чи помітивши, що письменниця не бере участі в їхній дискусії, чи справді вірячи в те, що збиралася сказати. − Ти ж писала про кому, про тих, хто з неї повертається. Тай багатьом науковцям неодноразово доводилося фіксувати незвичайну поведінку таких людей. Чому б не уявити, що з нашою Лією сталося щось неймовірне? Нехай не зовсім те, що ти описуєш у «Подорожі…», але щось схоже. До речі, хороша ідея для нової книжки! Як вам таке?

О Боже! Тільки не це. Саме цього Лія боялася найбільше.

Але Таня не встигла відповісти на поставлене запитання (та й не знала, на яке відповідати в першу чергу: Оленка такого нагородила, що, певно, усі присутні заплуталися), бо Денис, який ще нічого не знав про трагедію, пережиту новою знайомою, сказав:

− Заждіть. Я щось не второпав: про що йдеться?

− Ой, та ти ж не знаєш… − винувато зиркнувши на Лію, пробуркотіла Оленка. Здається, до неї нарешті дійшло, як нетактовно вона вчинила, натякнувши про пережиту Лією біду, про яку вона, можливо, геть не хотіла сьогодні згадувати, а може, й узагалі воліла, щоб Денис про це не знав. Це ж таки інтимне.

Та Лія, хоч і гнівалася, усе ж розуміла, що на це вже немає ради: треба розповідати. Головне − правильно все подати. І знову заспокоїти Тетяну.

− Річ у тім, що я нещодавно потрапила в автокатастрофу, після чого певний час перебувала в комі. От Оленка, яка має вкрай розвинену фантазію, і вигадує різноманітні фантастичні історії. Насправді нічого надзвичайного у своїй поведінці я не бачу. Усе дуже просто пояснюється мовою медицини. Так, наслідки травми є, тому в мене іноді стаються запаморочення, у голові може скаламутитися, але кого-кого, а привидів я точно не бачу.

Вона спробувала було засміятися, але зрозуміла, що своїх співрозмовників не переконала.

Тепер Денис почав розуміти, що недаремно зацікавився дівчиною. У її житті справді сталося щось неймовірне. І він неодмінно мусить про це дізнатися. А ще він читав «Подорож до Країни» Таміргазіної й тепер поволі починав розуміти той дивний погляд, яким та зараз дивилася на Лію. Хлопцеві взагалі здалося дивним, що ці дівчата познайомилися. Так, ніби письменник і його персонаж зустрілися десь в іншому вимірі.

Усю цю розмову слухали Метр з Оксентієм, і вона тривожила їх дедалі дужче. Тому, коли до молоді підійшов модератор заходу й запропонував продовжити спілкування в неофіційній обстановці, скажімо, у кафе навпроти, вони полегшено зітхнули. Це трохи розрядило атмосферу, проте напруження не зняло. Усі четверо й далі перебували в якомусь підвішеному стані недомовленості, і цієї недомовленості кожен із них рано чи пізно захоче позбутися.

− Дивись, що ми накоїли, − мовив Оксентій, коли хлопці з дівчатами почали збиратися. − Дуже небезпечна виникла ситуація.

− Ти думаєш, вона нас помітила? − відповів Метр, маючи на думці Лію.

− Атож. Вона дивилася на нас просто впритул.

− Але ж бачити не могла.

− Не могла. Але вона відчула.

− От лихо, − зітхнув чоловік. − Наступного разу будемо обережніші.

− А ти хочеш іще й наступного разу?

Оксентій не розумів, нащо їм стежити за цим «квартетом».

− Так. Тепер нам доведеться не зводити з них очей. Не подобається мені сам факт, що їх щось звело разом.

Метр був переконаний: навіть якщо сьогодні молоді митці вже не зачіпатимуть цієї теми, то неодмінно повернуться до неї згодом. Вони й далі шукатимуть відповідей на виниклі запитання. А що, як знайдуть?

Час було повертатися. Чоловіки робили це з важким серцем. От Лію шкода, мабуть, найбільше. Зараз на ній лежала найважча місія: зуміти захистити Країну. Вона мусила приховати правду про неї від письменників, які дуже чутливі й можуть повірити в існування Країни. Що тоді?

Як я й думала, і Таня, і Денис виявили бажання спілкуватися зі мною надалі.

Після зустрічі в Книгарні ми вчотирьох, а ще модератор заходу Сергій, місцевий журналіст і літературний критик, перебазувалися до сусідньої кав’ярні. Я, правда, побула недовго і, пославшись на втому (тепер, коли вже всі знають про мій стан здоров’я, чого соромитися?), поквапилася додому.

Ми, звісно, встигли обмінятися телефонами. І вже наступного дня, у неділю, мені зателефонував Лісовий і запропонував зустрітися.

− Учора ти сказала дещо про мої твори, і це змусило мене замислитися, − таку він вигадав причину. − Зараз я працюю над новою ідеєю, і чомусь мені здалося, що саме твоя порада може стати мені в пригоді.

Я вже й не пригадувала, що саме сказала, але на запрошення пристала. Правда, хлопець виявився дуже зайнятим, тому побачення ми запланували аж на четвер. А доти я невідривно працювала над своїм романом.

Так, можу сказати, що саме працювала, а не творила. Щодня я вставала, робила якісь звичні справи, снідала, прибирала у квартирі, а потім десь години на дві-три сідала за комп’ютер і писала. Мені цілком вистачало часу на інші заняття й відпочинок. Увечері знову сідала до робочого столу: перечитувала написане за день, вносила деякі правки, а часом, якщо входила в раж, могла й додати ще кілька сторінок.

Видно, що співпрацювала з Метром. Він же професіонал, тому намагався будь-яку свою роботу організувати за графіком. От і творив для мене теж за розпорядком.

Дивно, я почала писати лише минулого четверга, а мій роман уже майже готовий. І він не маленький. Я ще цілком не уявляла його масштабів, бо перечитувала лише частинами, та чітко бачила й відчувала, що він має зацікавити людей. Особисто я ще ніколи не читала нічого подібного. У мене виходило щось на кшталт філософського роману, проте це була сюжетна проза з цілком зрозумілою фабулою, тож вона мала тримати читача в напруженні до останньої сторінки, залишаючи місце для інтриги. Твір був багатоплановий, багаторівневий, він передбачав неймовірну кількість варіантів прочитання. Постійні переходи з різних часових площин, несподіване їхнє перетинання мусили ні на хвилину не дати читачеві розслабитися, ба більше − щоб у нього виникало бажання повертатися до прочитаного, щоб хотілося спробувати вловити щось, що наче весь час залишалося «поза кадром».

Зараз я сама намагаюся проаналізувати, що ж таке дивне написала, але мені бракує слів це пояснити. Адже це мої слова, а то слова Метра. Він − геній. І я вже нетерпляче чекала, коли ж нарешті поставлю в романі крапку, коли матиму змогу видати його. А що його відразу візьмуться видавати, я не мала жодних сумнівів. З кожною сторінкою твору я дедалі більше закохувалася у свого вигаданого героя (чи ж вигаданого?). Шкода буде, звісно, з ним прощатися. Хто він? Чому саме таким змальовує його мій донор?

Що це не сам Метр, я переконалася, бо його прототипом був молодий хлопець, який до кінця роману, схоже, мусить загинути. Можливо, це збірний образ, проте багато його відчуттів і думок таки належать особисто моєму донорові. А от таємничий чоловік, мабуть, існував насправді. Але хто ж він? Його постать так загадково вимальовувалася на сторінках роману, аж закрадалося відчуття, що навіть у кінці ні я, ні читачі не зможемо відповісти на це запитання. Чи ж знав про це сам Метр? Цей чоловік − лише плід його уяви, вигадка чи щось таке, що насправді існувало в його минулому житті, житті в Реальності, і залишило такий глибокий слід?

У мене ще був час для роботи, а надворі стояла чудова погода. Четвер. Наближалася мить зустрічі з Денисом.

Хоч до кафе я й прийшла на п’ять хвилин раніше умовленого часу, та хлопець уже сидів за столиком і, сьорбаючи каву, перебирав на колінах якісь папери.

Побачив мене, помахав рукою, запрошуючи підійти, що я й зробила не вагаючись.

Перекинувшись кількома фразами з увічливості, Лісовий одразу перейшов до діла. Помітно, що він людина дуже зайнята по життю, тому намагається не витрачати свого часу на зайву балаканину. Я, правда, спочатку була його перебила, щоб і собі замовити чогось випити. Хлопець знічено всміхнувся й вибачився. Але щойно мені принесли зелений чай, як він продовжив розмову:

− У Книгарні, коли ми спілкувалися, у мене склалося враження, що ти, − після походу в кафе ми вже перейшли з офіційного «ви» на дружнє «ти», − якось інакше ставишся до моїх романів, ніж інші читачі. Точніше, не інакше, а просто бачиш у них щось таке, чого не помічають решта, щось більше. Те, що я насправді хотів донести до людей, та не кожен зміг це сприйняти. Тому я вирішив порадитися з тобою щодо однієї задумки.

Денис розлого висловлював свої думки, і це мене радувало, бо спершу я навіть налякалася − звідки таке бажання обговорювати якісь свої важливі плани з людиною, що її вперше в житті бачиш?

− Я кажу все це для того, щоб ти не подумала, що я просто шукаю причину зустрітися.

Овва! І не боїться, що на такі слова нормальна дівчина й образитися може? Адже іноді хочеться, щоб хтось просто шукав привід із тобою побачитися, а не вважав тебе чудовим фахівцем, який може дати гарну пораду. Але я не знімала зірок із неба. Куди вже мені? Добре, що мною можна зацікавитися хоч як розумною дівчиною, а не як гарною, чарівною чи просто такою, у яку можна закохатися. На щось подібне я й не розраховувала. Та й Денис мені, власне, не подобався як хлопець. А от те, що він розгледів у мені якусь глибину − це вже приємно.

Та чи це моя заслуга, чи лише наслідок того, що я знайома з його донорами, знаю всю ту не завжди легку й приємну кухню написання всіх його романів і картин?

− Зараз, − вів далі Лісовий, − я завершую роман про Гната. Черговий роман із саги про цього хлопця. Та річ у тім, що цей роман складніший за попередні.

Я зобразила зацікавлення на обличчі. Куди вже більше? Усі його романи непрості.

− Я ще нікому, крім своїх видавців, не казав, але тобі зараз скажу.

Ого! То я викликала в нього аж таку довіру, аж заслужила на ексклюзив?

− Це буде останній роман про Гната. У кінці книжки він помре…

Мої очі округлилися.

Ні! Не варто цього робити! Як це? Нізащо!

Я вже й сама встигла полюбити таємничого Гната. Я зовсім не хотіла з ним прощатися. Ось сьогодні, у перервах між написанням своєї книжки, дочитала останній виданий роман із цієї серії, на презентації якого ми й познайомилися, − «Солоний смак смерті». І хоч про цього героя вже написано − не мало не багато − цілих вісім книжок (судячи з усього, дев’ята, за задумом хлопця, мала стати останньою), та це все одно мало. З ним зовсім не хотілося прощатися. Що замислив цей божевільний письменник?

Аж раптом я згадала про Аврору з Іллею. Це часом не вони горщики побили? Бо навряд чи Денис самотужки дійшов до такої згубної ідеї. Згадала й мало себе не видала.

− А як же ж… − та схаменулася й перервала думку, яка вже ледь не зірвалася з моїх вуст. − Як же ж твої картини?

− А що картини?

Хлопець не зрозумів, чому саме це так мене хвилює.

− Ти ще й моїми картинами цікавишся? − він здивувався.

От дурепа! Перш ніж щось казати, таки варто добряче подумати. Звісно, малюнки, що ними ілюстровано книжки, не могли повноцінно репрезентувати Лісового як художника. Тому для оцінки його живопису я мала відвідати бодай кілька його виставок. І як тепер відбріхуватися?

Таки викрутилася:

− Та я оце порилася була в Інтернеті (маю таку звичку) і довідалася, що ти ще й чудовий художник, не гірший, ніж письменник. І деякі твої роботи експонували на виставках.

− Так. Пишуть і таке. Але не розумію, як Гнатова смерть може вплинути на мої картини.

Невже не розумів?

− Але ж на найкращих твої роботах зображено саме Гната.

− То й що? Я втомився від нього. Власне, заради цього я тебе й покликав сьогодні.

Денис на мить замовк, обмірковуючи свої слова. Мені хотілося щось сказати, якось переконати його змінити рішення, але він мовив:

− І не пробуй мене відрадити. Я вже вирішив, і рішення моє остаточне. Річ в іншому: мені потрібен новий герой. Коли я побачив тебе вперше, то зрозумів, що це маєш бути саме ти. Тільки ти.

До мене не відразу дійшов сенс його слів. Про що це він таке говорить?

Моє питання не прозвучало вголос, але рельєфно повисло в повітрі.

− Ти маєш стати прототипом мого нового героя, точніше, героїні. Я ще не знаю її історії, не знаю, про що саме писатиму, але вже чітко бачу дівчину, про яку йтиметься в нових книжках. І мені потрібен твій дозвіл.

− Дозвіл? − я щиро дивувалася. − Навіщо?

− Як це «навіщо»? Я ж хочу зобразити тебе такою, яка ти є в житті, а книжки читатимуть, і тебе можуть упізнати знайомі. Чи готова ти до такого?

Тепер я вже справді замислилася. А чому він захотів зобразити саме мене? Що його так зацікавило чи зачепило?

− А ще я хотів би тебе пізнати ближче, для цього й призначив зустріч.

Я нічого не розуміла. Чи хотіла я стати прототипом його героїні? Тим більше, якщо ця героїня покликана була стати таким же харизматичним персонажем, як і Гнат. Він один-єдиний раз побачив мене і вже ухвалив таке важливе рішення?

У мене запаморочилося в голові. Я махнула рукою й мало не вилила на себе чай. Денис злякався. Почав метушитися біля мене, хотів чимось допомогти. Що ж воно таке коїться?

− Добре працюєш. Чітко й виважено.

Каміла врешті могла поспілкуватися з Метром у спокійній обстановці, дочекавшись, коли він завершить свою роботу.

− Стараюся, − відповів той. − Намагаюся розподіляти час так, щоб Лія не втомлювалася й водночас не розслаблялася, не втрачала бажання творити.

− Якби ж усі так могли, − сумно зітхнула жінка.

− До чого ти ведеш?

− Та все до того ж − до наших улюблених Аврори з Іллею. Вони або вимордовують свого реципієнта до напівсмерті, або ж зовсім про нього забувають.

Після Метрової прочуханки парочка, схоже, вирішила взагалі не займати Дениса, і вже більше тижня вони не під’єднувалися до бідолахи.

Метр не виключав такої реакції, тому особливо й не переймався. Чом би юнакові трохи не відпочити? Він заслужив. Але Каміла була іншої думки.

− Я все розумію, − пояснювала вона. − Йому справді варто трохи перевести подих, але не забувай, що він перебуває не деінде, а в Реальності, а Там, на відміну від Країни, є ще такі поняття, як видавці, терміни написання твору… Хлопця ніхто по голівці не погладить, якщо він не виконає умов свого контракту. А залишилося тільки дописати кілька сторінок і завершити один малюнок − сцену Гнатової загибелі.

Так. Жінка, як завжди, каже слушні речі. Усе зводиться до одного: хоч що б вони робили, хоч якими б здавалися вільними, а все одно залежать від світу Реальності з її угодами, термінами, грішми… Ні, вони, звісно, нікому нічого не винні і, якщо захочуть, творитимуть, коли їм заманеться, але донори жаліли своїх реципієнтів, і хоч розуміли, що то не їхні клопоти, усе одно намагалися вберегти від проблем людей, які вже, по суті, стали їхніми рідними.

− Ти добряче налякав цю солодку парочку, − продовжувала Каміла. − Вони й пальцем бояться ворухнути. Поговори з ними. Хай розслабляться. Бо ж у Лісового справді можуть виникнути проблеми. Хоч він, як я бачу, такий же шалапут, як і його донори. Он уже про все забув і призначив побачення нашій Лії. Ще чого доброго нелітературний роман закрутять.

− Та невже? − Метра щиро здивувала така новина. − Звідки така інформація?

− Забув, що сам посилав мене в Реальність простежити за тим придворним поетом, який останнім часом так тебе непокоїв?

− Пам’ятаю. Але як ти могла опинитися в іншому часі? Каміла знічено всміхнулася.

− Ну, не втрималася й заскочила ненадовго до Лії. Захотілося хоч краєчком ока подивитися, як вона там, як їй працюється. І от що я побачила: не минуло й кількох днів від знайомства, а ці двоє вже сидять у якійсь забігайлівці й мило про щось теревенять.

− Може, про творчість, − Метр хотів у це вірити. Він відчув, що десь усередині в нього виникло щось схоже на ревнощі. Ти ба! Дівчина зараз має думати лише про роман, про його твір, а вона ще й встигає на побачення бігати. І з ким? З реципієнтом. Кому, як не їй, знати, хто він насправді. А може, вона тому й зустрічається з ним, що знає? Але ж це небезпечно!

Стоп, чоловіче. Облиш. Не твоє діло, що робить дівчина у свій вільний час. І хоч вона твоя реципієнтка, не треба думати, що ти можеш керувати її життям і що твій роман − це головне в її житті. Так, цей твір − це твій біль, твоя радість, твоє вистраждане дитя. Тобі хочеться, щоб він заволодів усіма думками, справами й усім часом дівчини, як заволодів тобою, але це неправильно.

− Добре, я поговорю з Авророю та Іллею, − мовив чоловік, − але спершу слід розв’язати нагальнішу проблему. Прямо зараз, на зібранні. А от стосовно Лії, думаю, ти даремно панікуєш. Хай що хочуть, те й роблять. Зрештою, це їхнє життя.

Камілу здивував такий висновок. Вона чудово знала Метра. Знала його звичку все контролювати, в усьому дотримуватися порядку… І тут маєш. Хіба це він зараз говорив? Звідки така лояльність?

− Ти певен?

− Цілком.

− Дивися, − мовила жінка якось приречено. − Аби потім не було пізно. Лія занадто багато знає такого, чого не слід знати Денисові. Близькі стосунки можуть розв’язати їй язика.

Метр це й сам чудово розумів, та все одно не хотів втручатися. Чи не хотів мати вигляд ревнивого чоловіка, що лізе в справи обожнюваної дружини? Та перед ким він має щось показувати, а щось приховувати? Чийого осуду він боявся? Свого? Перед собою боявся зізнатися, що не хоче ділити ні з ким своєї реципієнтки, хай навіть цей хтось зовсім йому не конкурент, а звичайнісінький виконавець, яких безліч у Реальності.

− Знаєш, як на мене, − вела далі жінка, − таким, як Лія, в особистому житті слід уникати схожих на себе. Так їм легше жити. Повір. Хтось має творити, а хтось сприймати. Хтось має любити, а хтось − дозволяти любити себе. Це закон життя. Плюс на мінус…

Обидва замовкли. Каміла казала мудрі речі, та Метр уже, здається, так заплутався, що голова просто відмовлялася щось розуміти.

Варто змінити тему, що Каміла й зробила, та, мабуть, не дуже доречно, бо пустилася такого берега, що заплутала Метра остаточно.

− Хто він? − ні з того ні з сього запитала вона (певно, це питання давно непокоїло жінку) і сама здивувалася зі своєї нетактовності. Може, уже й шкодувала про сказане, та слово не горобець…

− Ти про що?

Метр справді не відразу второпав, про що йдеться, та в ту ж мить здогадався. Звісно, те, що вони творять Тут, є доступним для кожного нічгородця, тому не дивно, що Каміла знала про Іоана, чию історію він і писав спільно з Лією.

− Він… − протягнув задумливо чоловік.

Хто він насправді, Метр і сам не знав. Хоча незнайомець і відіграв засадничу роль у його житті.

Жінка розуміла, − з виразу обличчя, що стрімко змінився, з мовчанки, із сумного погляду, − що зачепила за живе, та відступати вже пізно. Крім того, їй здалося, що Метр наче й чекав цього запитання, хоч і боявся його, та все ж давно хотів виговоритися. І про це свідчило насамперед те, що він наважився вилити свої переживання на папір Ліїною рукою.

− Хто він? − продовжувала Каміла, певна, що Метр чекав цих слів. − Це ж не ти, я знаю. Але Тут ти маєш його обличчя. То чому ж він для тебе такий важливий?

Врешті чоловік заговорив. Він робив це не схоже на свою звичну манеру висловлюватися − мляво, повільно, розтягуючи слова…

− Він − той, завдяки кому я є тим, ким є.

Жінка лише знизала плечима. Хіба тут щось зрозумієш?

− Насправді − і ти це розумієш з власного досвіду − у Реальності я був геть не такий.

О, так, Каміла здогадувалася. Рудоволоса красуня Тут, у своєму попередньому житті (чи як це правильно назвати?) на вигляд вона була типовою татаркою з розкосими очима, широкими вилицями й приплюснутим маленьким носиком. Про те, який насправді був її співрозмовник, могла лише здогадуватися.

− А ще ти ж уважна жінка, повинна була замислитися після того, як я розповів тобі, що хворів на чуму, чому й опинився в Країні. Адже умовою перебування Тут є стан коми в тій, іншій реальності. А хворі на чуму в кому не впадають.

− То ти, − жінка таки раніше про це не думала, − ніколи не впадав у кому?

− Ніколи…

Доречне запитання визрівало саме: як же йому вдалося стати митцем? Та що там митцем. Метром!

Але чоловік і на думці не мав відповідати на це запитання. Він продовжував геть про інше:

− Я достеменно не знаю й досі, хто цей чоловік. Сподівався, що, можливо, пишучи роман, зможу це для себе з’ясувати. Та, бачу, цього не станеться. Я не знаю, хто він. Можу лише здогадуватися, припускати. Але певен, що він − щось значно вище, вагоміше за нас усіх. Колись давно він просто з’явився в моєму житті. У житті молодого хлопця, який писав непогані віршики, які часом читав на вулицях небайдужим перехожим, що пригощали його за це їжею, питвом, а іноді й гроші давали, і який помирав від страшної хвороби, що заполонила тоді його рідне місто. Цей чоловік привів мене до Країни, зробив мене Метром. Я ніколи його тут не бачив, тому вважаю, що він не один із нас…

− А хто ж? − Каміла розгубилася.

Якісь незрозумілі, заборонені думки почали визрівати в голові. Вони всі існують у Країні. Жінка чудово знає процедуру, знає до деталей, як сюди можна потрапити, знає умови перебування. Але вона ніколи не замислювалася над тим, а як же все це виникло? Адже хтось мав усе це створити, почати? І Метр же не завжди існував. Хтось же був до нього. Чи не було? Чи раніше все відбувалося інакше? І якщо Метр керує Країною, то хто керує ним? Хто створив Країну?

Запитання, запитання, запитання…. Аж у голові макітрилося.

− Я не знаю, хто цей чоловік, − уже як заклинання повторював Метр. − Але мені здається, що саме він створив Країну. Одне знаю напевне: мене таким, який я є зараз, створив саме він. Урятував від смерті й дав вічне життя. Я забрав його образ із собою як подяку чи, може, він сам залишив мені його як нагадування про те, хто насправді я, а хто − він. Але те, що він − щось величне й незбагненне, найдоступніша для мене аксіома.

− То що ж це виходить: ти зіткнувся з Творцем? Із головним Творцем?

− Не знаю. Просто іноді замислююся: ось ми пишемо для наших реципієнтів у Реальності. Без нас вони нічого не варті. Тобто вони неспроможні творити самотужки. А як же ми? Як це вдається нам? А що, як хтось водить і нашими руками? Що, коли є вимір, вищий за наш, так, як ми вищі за Реальність?

Каміла замислилася. Ні, її розум таких високих матерій уже не міг сприйняти.

− Але ж так можна продовжувати до безконечності. Ми стоїмо над кимось, хтось стоїть над нами, а над ними − ще хтось. Постає питання: який у цьому сенс?

− Якби ж я знав… Якби…

Вони стояли мовчки посеред кабінету, під дверима якого вже збиралися люди. Сьогодні Метр скликав усіх краян на чергове засідання, на якому мав намір щиросердо, нічого не приховуючи, викласти всі проблеми, які нещодавно виникли, і порадитися, як їм виходити з цієї ситуації. Та, захоплений розмовою, він майже забув про збори, тож мало не скрикнув, коли раптово відчинилися двері й до кімнати влетів переляканий і спантеличений Симон, Музикант із Червоної Вежі.

− Метре! − вигукнув він, не привітавшись, геть забувши про субординацію й нехтуючи правилами хорошого тону. − Мирон зник…

Життя побігло так стрімко! Спочатку кожен мій день тягнувся повільно, мов жувальна гумка. Я не знала, що робити, куди себе приткнути. Аж тут раптом на мене навалилося стільки подій одночасно.

Спершу зміни в маминому житті (а це, зрештою, зміни і в моєму). Вона отримала чудову роботу й дуже з цього рада. Та головне − вона, здається, закохалася у свого нового-давнього знайомого. І це було взаємне почуття.

З Олегом ми познайомилися, коли він врешті наважився завітати до нас у гості. Прийшов із величезним букетом квітів і торбою різноманітних смаколиків.

Чоловік мені сподобався. Він був доволі ерудованим співрозмовником, мав чудове почуття гумору, а коли ще й сказав, що цікавиться сучасною літературою й навіть читав один із романів Лісового, узагалі прихилив мене до себе.

Мама страшенно з того тішилася. Знала, як я прискіпливо ставлюся до чоловіків, особливо до тих, що крутяться біля неї, тому просто сяяла від щастя, коли ми з її другом жваво обговорювали сюжет книжки про Гната.

Їхні стосунки вже ні для кого не були таємницею. Про це знали і на роботі, і навіть колишня Олегова дружина з дітьми. Спільна знайома, колишня одногрупниця, висловила співчуття, що це сталося так пізно, адже про те, що ці двоє створені одне для одного, вона начебто знала ще за навчання в інституті.

Отак усе пішло й поїхало. Але зрозуміло, що будь-які стосунки мають розвиватися. Побачення мусили закінчитися. Дорослі люди мусять жити разом.

Отут і виникли перші проблеми.

І знов, як завжди в маминому житті, каменем спотикання стала я.

Олег мав власну трикімнатну квартиру в центрі міста, а ще заміський будиночок із невеликою присадибною ділянкою. Одним словом, жити є де. Та річ у тім, що мама розуміла − вона не зможе покинути своєї хворої дитини. Так, саме так вона й висловилася після того, як я сама завела розмову про те, що слід би їм уже якось обживатися разом.

Мама й сама це розуміла, але я для неї була найважливіша. І хоч як я запевняла, що мені чудово житиметься самій, що переїжджає вона не в інше місто чи країну, що ми завжди будемо близенько одна від одної, вона нічого не хотіла чути.

Як же боляче відчувати, що ти стоїш на заваді щастю найріднішої на світі людини! Хоч як крути, але тільки моя хвороба заважає мамі зі спокійною душею покинути вже дорослу людину й дати їй можливість жити власним життям. Олег теж перейнявся нашими проблеми, запропонувавши найняти для мене хатню працівницю, щоб вона готувала, прибирала, а головне − пильнувала за моїм здоров’ям: робила уколи, коли треба, міряла тиск, а як знадобиться, то й лікаря викликала. Розумію, що він висловив дуже вдалу й конструктивну пропозицію, та на той момент вона мене просто розлютила, і я мало з ним не посварилася. Та завдяки його спокійній вдачі це мені не вдалося. Просто я не хотіла почуватися інвалідом. Я вважала, що сама здатна подбати про себе й ніхто чужий мені вдома не потрібен.

Потім пропозицію, ще безглуздішу, але, як їй здавалося, дуже мудру, висунула мама: чому б мені не переїхати жити до бабусі в передмістя. Там і повітря хороше, і вода; до міста − рукою подати, до того ж там усі зручності: ванна з туалетом, каналізація, навіть Інтернет можна провести.

Та це мене вже геть вивело із себе. Я, хоч це на мене й не схоже, влаштувала таку істерику, що аж самій потім було соромно. Насамперед перед чужою людиною. Хоча Олег уже був не чужий, тож, може, і не варто його цуратися.

Я плакала й говорила, що вони хочуть мене позбутися, що роблять із мене інваліда, людину, втрачену для суспільства, що хочуть мало не до в’язниці запхнути, що я зогнию в тому селі…

Рідні вислухали мою тираду, почекали, поки я заспокоюся, та питання так і залишилося нерозв’язане. Олег час від часу залишався в нас ночувати, іноді мама їздила до нього, але весь час щопівгодини телефонувала й цікавилася, як я почуваюся, чи нічого не болить, чи повимикала всі електроприлади, чи перекрила воду…

О, це нестерпно!

З цим треба було щось робити. Та рішенець, як на зло, усе ніяк не приходив.

Але, як я вже сказала, життя моє було дуже насичене. Вряди-годи ми бачилися з Денисом. І хоч на першому нашому побаченні я його трохи налякала, та він швидко оговтався, і тепер мої напади вже не могли заскочити його зненацька. На щастя, вони траплялися дедалі рідше.

Та головне, він чекав на мою остаточну відповідь. Чекав моєї згоди на те, щоб стати прообразом нової героїні. Я ж не могла сказати «так», бо розуміла, що спершу мала б побачити написане, а потім уже вирішити, погоджуватися чи ні. Але його розуміла: ось Денис напише книжку, дасть мені прочитати, а я візьму та й не схвалю. Що тоді? Викидати працю на смітник? Хто ж на таке погодиться? Тому під час деяких наших наступних зустрічей ми обережно уникали слизької теми й обачно відкладали її на потім, хоч я й намагалася скинути із себе відповідальність, переконуючи свого приятеля, що це лише його особиста справа, про кого писати і як його зображати. Коли це хтось із письменників питав дозволу когось змалювати? Є ж випадки, коли зображали відомих людей, навіть імен не змінювали, та ще й показували не з найкращого боку − і нічого. Література − річ свавільна. Та Лісовий був невблаганний. Якісь надпорядність і надвідповідальність керували ним.

Тоді й почали в мене з’являтися підозрілі думки: якою ж я маю постати на сторінках його книжки, що він так обережно до цього підходить? Так, наче боїться мене образити. Може, я буду взагалі негативним героєм? Якимось украй неприємним.

Проте це все залишалося в проекті. А поки що Денис із головою поринув у видання своєї останньої книжки із саги про Гната. Видавці, засмучені, що доведеться перервати такий прибутковий проект, усе ж насамкінець вирішили вичавити з нього якнайбільше й запланували щось грандіозне. Книжка ще не надрукована, а повсюди вже було розгорнуто масову рекламну кампанію. Різноманітні гасла кричали зі стін книгарень, журналів, газет, навіть білбордів про прощальний роман відомого автора й закликали читачів не втратити нагоди придбати примірник книжки, що вийде обмеженим накладом (хоч це було зовсім не так і тираж мав перевищити сотні тисяч). Яких тільки акцій не придумували менеджери: хтось із читачів зможе знайти всередині книжки виграшний лотерейний квиток, хтось придбає книжку вже з автографом автора, а хтось − із передбаченням долі (чи знав сам Денис, що його вже зарахували до провидців?); кожна сота книжка видавалася з кількома унікальними додатковими ілюстраціями автора тощо.

Лісовий із гумором коментував усе це. Його більше цікавив технічний бік справи. Він ретельно вивчав кожен сигнальний примірник, вносив правки, щось додавав. Мені дуже лестило, що час від часу питав моєї поради. От і у випадку з ідеєю про додаткові малюнки в деяких книжках він звернувся до мене.

Ми сиділи в парку, їли горішки і запивали мінералкою. Денис полюбляв пиво, та зараз, коли дуже плідно працював, не дозволяв собі й краплі спиртного. Навіть кинув курити. Ні, такого трудоголіка, такої відданої своїй справі людини я ще не бачила!

Того дня він простягнув мені кілька ескізів, зроблених чорними гелевими ручками на звичайному білому папері.

− Дуже гарно, − тільки й змогла відповісти, бо, правду кажучи, не надто тямила в малярстві й, оцінюючи картини, могла сказати лише, чи подобаються вони мені, чи ні. Ці мені сподобалися. Та й задумка видалася цікавою − зробити деякі примірники унікальними.

− Це чудова ідея, − бадьоро промовила я.

− А от я спочатку не хотів її приймати, − відповів хлопець. − Я взагалі був проти всього цього галасу навколо роману. Та коли зрозумів, що видавці не відступляться і − кров із носа − таки використають якнайбільше шансів збагатитися на моєму прощальному поклоні, то вирішив поступитися. Та й зайві гроші не завадять.

Звісно, за цю додаткову роботу Лісовому платили, і непогано. Хоча мені здалося, що йому взагалі начхати на матеріальні цінності. Одягався юнак абияк. Охайно, але зовсім недорого, до того ж постійно носив одні й ті ж речі, міняючи деякі з них час від часу. Це були зручні спортивні брюки, светри, куртки, взуття. Їв він теж мало, радше перекушував у перервах між роботою. Де жив Денис, я не знала, та чомусь була впевнена, що то не надто комфортабельне помешкання.

Ми стали хорошими друзями. Багато говорили про літературу. Але переважно ні про що, себто на якісь загальні філософські теми. Часом я дивувалася: він же такий заклопотаний, постійно кудись поспішає, щось дописує, доредаговує, до когось телефонує, щось вирішує… А тут сидить зі мною й розводить теревені про роль мистецтва в житті людини.

Якось я не втрималася й запитала:

− Денисе, як ти все встигаєш? Ти такий продуктивний: стільки книжок, картин, а ще постійні зустрічі, інтерв’ю. Мало того, ти ще й знаходиш час читати чужі твори, писати на них відгуки. Як не зайду в Інтернет, а там твоя свіжа рецензія на чиюсь книжку.

Хлопець сумно всміхнувся.

− Читати хороші твори я обожнюю. Роблю це із задоволенням. І вважаю неприпустимим не відгукнутися в пресі чи в мережі про твір, який мені справді сподобався. Це ж нечесно − тримати свою думку при собі, якщо ти її маєш. До того ж авторові цікаво знати, сподобалася його робота ще комусь, чи оцінили її, чи не даремною була.

− Згодна. Але ж для того існують читачі, то нехай вони й пишуть. А ти ж письменник. У тебе й так обмаль часу.

− Так то воно так, але часом читачі бувають скупі на відгуки, а часом просто не вміють висловити своєї думки. Вони можуть щиро захоплюватися твором, а написати про це не вміють. Тому рецензії пишуть переважно самі письменники, бо краще за всіх розуміють, які потрібні ці нехай скупенькі, та все ж відгуки. Автору не так важливо, скільки примірників його твору продано, як те, що про нього згадали. Хай навіть ці слова не завжди справедливі, добрі (а іноді це просто жахливі слова), але вони свідчать про те, що ти комусь потрібен, що твоя праця не марна, адже викликала в когось почуття: захвату чи не-сприйняття, обожнювання чи відрази, та головне − не лишила байдужим…

Денис казав правду. Але вона звучала сумно.

− Ти питаєш: як я все встигаю, − вів він далі. − Сам іноді дивуюся, як я досі живий? Як я все це витримую? Часом подивлюся на себе збоку й жахаюся: сплю по кілька годин на добу, харчуюся абичим і абияк. О, ти б бачила мою квартиру. Вона вся завалена паперами, картинами, усяким канцелярським мотлохом. Там такий безлад, що якби я захотів усе це поприбирати, довести до пуття, то, мабуть, на це пішло б кілька днів, а то й тижнів.

Це мене здивувало. Вважала Лісового дуже зібраним, організованим хлопцем.

− Я весь час кручуся, щось роблю − і все одно, здається, не встигаю. Щось важливе завжди залишається десь за межами досяжного. Тобі ж відоме відчуття натхнення?

Запитання цілком логічне, як на наші стосунки. Денис був доволі відвертий зі мною, а відвертість − за відвертість. Тому я теж часом розповідала йому про деякі інтимні, на мою думку, речі. Зокрема, про те, що часом і я пишу, правда, це лише короткі оповідання. Денис ще сказав, що сам насправді більше полюбляє читати короткі прозові форми, і попросив дати якось почитати. Я пообіцяла, але так і не зважилася. Звісно, я не аж так відкрилася перед ним, щоб розповісти про все, що знала, тобто про справжній процес написання творів, однак про натхнення ми говорили часто, і я погодилася, що іноді й мене навідує такий стан, коли щось ніби мучить, тисне зсередини, просить вилитися на папір. Ми не раз обговорювали суть цього стану. Різні лунали версії: і про вищу силу, руку, що водить нашою, скеровує її; і про те, що письменницький дар − це один із різновидів психічних відхилень чи навіть захворювань. Я жваво дискутувала з Денисом, демонструючи свою ерудицію, з чимось погоджувалася, щось заперечувала, але жодного разу навіть не натякнула на існування Нічгорода, хоча книжка Таміргазіної, у якій вона порушила це питання, таки виникала в наших розмовах. Та Денис (слава Богу) не довго зупинявся на ній, і, видно, таке пояснення людського таланту його не влаштовувало: Танину ідею він уважав дуже цікавою, проте занадто фантастичною.

− Авжеж, я знаю, що таке натхнення, − відповіла я. − Казала ж, що й сама часом пишу.

− Так, знаю. Тому я радше стверджую, а не питаю. Думаю, ти мене зрозумієш. І збагнеш, як це часом важко, коли воно налітає на тебе, мов яструб із небес, хапає у свої пазурі й не відпускає. Коли ти не можеш ні їсти, ні спати, коли тебе ніщо не цікавить, окрім твого твору. Коли ти заплющуєш очі, а перед ними все одно постає картина, а у твоїх вухах звучать слова, речення. А коли ще вони починають сперечатися між собою і ти не знаєш, за що хапатися: за пензлика чи за клавіатуру, то взагалі жах! Усе твоє єство ніби роздирають зсередини. Тобі хочеться кричати: «Годі вже! Відпусти мене! Дай спокій!» − але хтось невидимий усе шепоче тобі, усе малює перед твоїми очима. І ти не можеш спинитися. Не маєш права. Ти боїшся, що він, цей хтось невідомий, образиться й більше не прийде. Що ти тоді робитимеш? Адже ти вже не зможеш інакше жити. Ти мов наркоман, який ненавидить цей свій стан, хоче позбутися його, але водночас обожнює, не може жити без нього. Не може інакше!

Тієї миті я відчула неймовірний Денисів розпач. Він казав усе це, заплющивши очі й затуливши вуха. Хлопець так поринув у свої відчуття, що, здається, забув про моє існування, про мою присутність. Усе це він ніби казав для самого себе. А коли розплющив очі й подивився на мене, то, певно, вирішив, що налякав, бо його тон одразу змінився, став спокійніший, якийсь аж виснажений. Склалося враження, що він щойно пережив катарсис, що очистився, виливши душу й усі свої болі.

− Вибач, − мовив він. − Але іноді мені здається, що мій дар − це насправді моє прокляття. Не знаю, чи надовго мене вистачить. Боюся, що колись моя голова просто лусне або ж я сам…

Тут він замовк, мабуть, злякавшись слів, які щойно ледь не промовив уголос.

Я мовчала. Чим могла його заспокоїти? Я знала причину хлопцевих страждань. Так, стан натхнення не завжди був легкий для реципієнтів, але донори зазвичай жаліли їх і намагалися не виснажувати: дозували роботу над творами, робили перерви між книжками, аби перші могли набратися сил… Та в ситуації з Денисом усе було інакше. Мало того, що він мав подвійний дар − письменника й художника, так іще й парочка донорів дісталася йому просто нестерпна. І куди ж вони в тому Нічгороді дивляться? Невже не бачать, що Аврора з Іллею просто знущаються з хлопця?

Та Денис і сам непростий. У цьому я переконалася, побачивши, як швидко він прийшов до тями після такого емоційного сплеску. Це ж яким сильним треба бути, щоб ще хвилину тому мало не ридати з розпачу, а потім спокійно почати обговорювати свої малюнки, які він підготував для нової книжки?

Я підіграла йому, жваво включившись у розмову. Навіть дала деякі поради. Одна з них так сподобалася Лісовому, що він негайно почав її втілювати, витягши з кишені гелеву ручку.

Але моє хвилювання не минулося. Як добре, що мій донор не такий! І тут же відчула непереборне бажання якнайшвидше опинися за своїм комп’ютером і зі своїм Іоаном наодинці. До мене під’єднувався Метр. А залишалося мені написати зовсім небагато сторінок. Невже я врешті закінчу цей роман?

Як таке сталося? Ніхто не міг просто взяти й зникнути безвісти з Країни. Але хлопця справді ніде не було. Його присутності не відчувалося ні вдома, у Червоній Вежі, де творили всі Музиканти, ні в інших місцях, куди митці час від часу могли навідуватися, якщо мали бажання, ні тепер і тут, у Нічгороді, куди Метр зібрав усіх на нараду.

Такий прецедент не на жарт усіх наполохав. Присутні в Широкій Залі Для Вузьких Засідань напружено гомоніли про щось, не наважуючись звести поглядів на Метра.

Чоловік і сам не знав, що відповісти. І він, і Каміла, і Оксентій щойно намагалися вийти на зв’язок із юнаком, та їм не вдавалося. Ігор, головний координатор Червоної Вежі, сидів сполотнілий біля центрального дзеркала.

− Немає його в Країні, − приречено констатував він.

− Але ж хіба таке можливо? − мовив Симон, який першим виявив зникнення друга, і запитливо подивився на Метра.

Що той мав йому відповісти? Раніше таке справді було неможливим. Але ж факт залишався фактом − Мирон наче в повітрі розчинився.

− А що, як пошукати його в Реальності? − знову мовив Ігор, глянувши на дзеркало в себе за спиною.

Що почалося! Зал ніби вибухнув міріадами голосів, які щось вигукували, сперечалися між собою… І їх можна зрозуміти. Ніхто не міг сам покинути Країну. Ніхто! Досі…

− Заспокойтеся! − не прокричав, а радше прохрипів Метр. − Нам треба порадитися.

«Нам» − це означало, власне, Метрові, Камілі, Оксентію та Ігореві як безпосередньому керівникові зниклого хлопця.

Тієї ж миті вони покинули залу й попрямували до кабінету.

Ігор не міг второпати, що відбувається. Він не знав про останні дивні події в Країні. Не знав про інцидент, який стався з Мироном і його реципієнтом Світозаром, що почав творити самостійно. Та все це знали решта присутніх, тому в їхніх головах почали визрівати жахливі здогади.

Першим озвучити їх зголосився Метр:

− Друзі мої, пам’ятаєте, коли Мирон розповів нам, що його реципієнт Світозар творить самостійно, ми не повірили хлопцеві?

− Таке й справді було? − Ігоровому здивуванню не було меж.

− Так. Тоді ми одразу попрямували в Реальність спершу з Камілою, а потім і з Оксентієм, аби з’ясувати, у чому річ. Першого разу це нам не вдалося, та вдруге ми дещо помітили. Ми побачили, що Світозар напрочуд спокійно втручається в процес роботи над своїми мелодіями, і це, до речі, йому непогано вдається. Та, на жаль, тоді ми не надали цьому великого значення, не оцінили об’єктивно тих наслідків, які можуть виникнути. А дарма! Тепер я бачу, що наслідки є. Сьогодні всі це зрозуміли.

− Що ти маєш на думці? − на смерть переляканий Ігор аж тремтів.

− Ще тоді ми висунули гіпотезу, що наші реципієнти внаслідок якоїсь плутанини в Реальності, про причини виникнення якої можна лише здогадуватися, починають самостійно творити, не потребуючи допомоги своїх донорів, тобто нас, мешканців Країни…

Усі замовкли. Миронів керівник перший озвучив жорстоке запитання:

− Коли так, то для чого тоді ми?

Здається, відповідь і так зрозуміла. Але ж яка вона страшна!

− Якщо вони Там зможуть обходитися без нас, − вів далі чоловік, − потреба в нас відпаде? Ми просто зникнемо?

− Це тільки припущення, − мовив Метр. − Я маю все перевірити, тому негайно вирушаю в Реальність.

− Я з тобою, − рішуче мовила Каміла.

− Ні, − зупинив її чоловік. − Цього разу я піду сам. Я не можу ніким ризикувати. Це лише моя справа. Я винен, що допустив подібне. Я надто довго зволікав, не звертав уваги на дивні речі, що почалися вже досить давно. Відганяв від себе передчуття, здогади, хоч у глибині душі знав, що відбуваються якісь незворотні процеси. Я маю знайти Мирона. І якщо його немає Тут, то він точно Там.

− А якщо його немає й Там? Що тоді?

Оксентієве запитання, як завжди, било нижче пояса.

Справді − що тоді? Та Метр сподівався, що таки знайде юнака. Інша річ − у якому стані. Чи буде він живий або мертвий, чи перебуватиме в комі?

− Я нічого зараз не казатиму, − врешті відповів чоловік. − Я просто йду Туди й без відповіді не повернуся.

Це вразило всіх присутніх. Вони знали − Метр слів на вітер не кидає.

Крапка…

Я поставила остаточну крапку, натисла на маленьку дискету в лівому верхньому кутку монітора, щоб зберегти текст, і заплющила очі.

От і все! Мій роман готовий…

Я сказала все, що хотіла. Що могла. Більше додати нічого.

Тобто сказав він, Метр. І я рада, що це йому вдалося. Що він виговорився, вилив свою душу.

Перечитавши останні написані сьогодні чотири сторінки, які стали завершальними в Іоановій історії, я заправила в принтер півпачки паперу й увімкнула друк. Прилад гучно запрацював, і з його черева почали повільно вилазити всі двісті двадцять дві сторінки тексту, набраного чотирнадцятим кеглем шрифтом Times з інтервалом у півтора рядка.

Я вичитувала свій текст потроху щодня, та ще жодного разу не читала цілком. Зробити це збиралася вже не з комп’ютера, а з роздруківок. Я завжди так робила. Не любила читати з монітора. Мало того, що в мене боліли очі, це ще й не дуже зручно. Значно приємніше впасти на ліжко, приготувати собі чашку кави, озброїтися добре нагостреним олівцем і поринути в невідомий і таємничий світ.

Узагалі я більше полюбляла читати книжки. Їм притаманна якась таємничість, яка виявляється в усьому: у шарудінні сторінок, які перегортаєш, у дотикові до палітурки, коли відчуваєш, що цей томик ніби живий, що він дихає, чого не скажеш про текст на екрані комп’ютера чи, скажімо, мобільного телефону. Порівнювати книжку з комп’ютером − це все одно, що порівнювати людину з роботом. Хоч перша й недовговічна, недосконала, непрактична, та її ніщо не замінить, жоден штучно створений механізм…

Я витягла роздруковані аркуші й рівненько склала. Але читати сьогодні не збиралася. Маю трохи перепочити, перетравити написане. Час у мене є, я нікуди не поспішаю. Справу зроблено.

Питання зараз полягало в тому, що далі я маю робити з готовим текстом. У тому, що він досконалий, що не потребує додаткового редагування, я не сумнівалася. Та як його прилаштувати? Як змусити видавців надрукувати роман? Чи просто порозсилати по різних видавництвах, чи відправити на якийсь конкурс? Але це ж стільки чекати! Конкурси − це зазвичай тривалий процес. Надіслати безпосередньо до видавництва? То взагалі невідомо, чи потрапить твір до рук редакторів. А ще ж існує небезпека, що твоє дітище просто можуть вкрасти. Як ти, нікому не відома дівчина, що навіть не тямить до пуття в нюансах українського книговидавництва, зможеш довести своє авторство?

Так, я знала: щойно мій роман потрапить до рук розумного, небайдужого редактора, то неодмінно його зацікавить. Але як переконати того редактора таки взяти цей роман? Тут теж потрібне везіння. Чи йти самій до видавців? Може, це й нахабно, але я мушу видати свою історію. Окрім того, мене не полишало якесь дивне відчуття, що зробити це треба якнайшвидше, що я маю поквапитися.

Чому? Я не знала. Просто знала: роман потрібен читачам зараз.

А може, варто порадитися зі своїми друзями-письменника-ми Танею й Денисом? Вони ж теж із чогось починали. Але цю думку я відразу відкинула. Не хотіла залежати від когось, а ще не хотіла, щоб ці двоє прочитали роман до того, як він вийде друком. А це неможливо. Бо ніхто не захоче брати на себе відповідальність за кота в мішку, тому обов’язково волітиме знати особисто, що то за текст, аби потім не було соромно за свого протеже.

Та й не хочу я від когось залежати.

А ще (і це, певно, найважливіша причина) я боялася, що своїм романом розчарую друзів, особливо Таню, бо дуже вже він досконалий, талановитий. І це я стверджую без особливої скромності, адже написала його не я, тож упевнена, що сама б нізащо не спромоглася на такий шедевр, як і будь-хто інший, за допомоги своїх донорів чи самостійно. Я боялася, що Денис із Танею можуть позаздрити мені. Я б сама позаздрила людині, яка б написала щось подібне.

Тані взагалі було б важко за цієї ситуації. Після карколомного успіху «Подорожі…» вона так і не спромоглася на щось вартісне. І якщо спочатку, на хвилі ейфорії, цього не помічали, то зараз уже потроху починали говорити, зокрема в пресі. Жодні нові, навіть невеличкі твори їй не вдавалися. Знаю, вона їх напевне писала, але знаю й те, що робила дівчина це без допомоги донора, тому нічого путнього з цієї писанини не було.

Як я вже казала, Таня, як і Денис, час від часу спілкувалася зі мною.

Уперше, пам’ятаю, Таня подзвонила мені на мобільний.

− Привіт, Юлю, − почала дівчина. − Це Таня Таміргазіна. Пам’ятаєш мене?

− Авжеж, − відповіла я.

− Я нещодавно розмовляла з нашим спільним знайомим, Деном Лісовим, − одразу перейшла вона до справи. − Він сказав, що ти маєш дуже хороший літературний смак, та й філологічну освіту.

Овва! Хлопець мене ще й рекламує. І чого це вони раптом про мене говорили?

− Я написала одну невеличку повістину й хочу, щоб хтось фахово прочитав її, щось порадив. Денис дуже зайнятий, не хочу його зайвий раз смикати. Може, ти глянеш?

Я погодилася. Не втрималася. Захотілося подивитися, на що ж спроможна людина, яка колись мала змогу творити з допомогою донора. Я вже читала деякі її твори. Ті, ще ранні, у щоденнику, коли щойно постало питання, обирати її моїм реципієнтом чи ні. Так, то були непогані твори. Ще дитячі, наївні, але все-таки пустопорожні, бо не заряджені енергетикою Країни. Та, може, після того, як дівчина отримала досвід співпраці, вона вже й самотужки творитиме краще чи принаймні якось інакше. Це мені й хотілося знати.

Таміргазіна надіслала мені повість поштою. Я тоді не була під’єднана до Метра, тому відразу почала читати.

Шкода, та після перших сторінок я зрозуміла, що цього ні хто не надрукує, не зарадить навіть розрекламоване ім’я. Хоч задумка була непогана. Молодий хлопець шукає себе в цьому світі: опановує різні професії, зустрічається з цікавими людьми, навіть вдається до філософських та релігійних практик. Видно, що Таня плідно попрацювала, створюючи свою повість, опрацювала багато матеріалу, може, навіть консультувалася з фахівцями. Твір, зрештою, непоганий, але чогось йому бракувало, якогось стрижня. Не читався він, не йшов. І хоч мав усе, що наче й потрібно для популярного чтива, − хвацько закручений сюжет, інтригу, вдало змальованих героїв, − проте так і залишався якимось неживим і штучним.

Мабуть, вона й сама це розуміла, бо, коли ми знову зустрілися під час однієї з презентацій у Книгарні, так і не наважилася запитати моєї думки, хоч я бачила по очах, що її це бентежить. Та, певно, на моєму обличчі було написано щось таке, що не дозволило їй поцікавитися. Не хочеться чути гіркої правди. Тому я промовчала, бо не спроможна була на «святу брехню».

Тоді я відчула перед Танею не лише провину, а й сором. За те, що колись заздрила їй, злилася. У мене все ще попереду − вихід книжки (сподіваюся, що й не однієї), миті натхнення, муки творчості, радість від отриманих результатів. А вона вже не може сподіватися на літературний успіх. Тепер я розуміла, на яку муку несвідомо прирекла бідолашну. Якщо вона зуміє змиритися зі своєю роллю, зможе повернутися до звичайного життя: вийти заміж, створити сім’ю, радіти пристойній роботі − і забуде про мистецтво, тоді, може, і проживе свій вік нормально. А якщо ні?

− Мироне, це значно краще.

Хлопець так не думав, але розумів, що не кожен із його товаришів здатен зрозуміти те, що він створює. Ця легка мелодія, яку він щойно награв на гітарі Олегові, своєму найкращому другові, однодумцеві, людині, яка завжди допомагала й підтримувала всі божевільні Миронові ідеї, насправді не була близькою авторові. Але він знав, що саме така музика подобається слухачам. Якщо її майстерно аранжувати, вона має всі шанси стати хітом. Але для цього потрібні кошти. Де їх узяти?

Скільки себе пам’ятав, Мирон не міг жити без музики. Ще в школі згуртував біля себе друзів, які сяк-так володіли музичними інструментами, й організував гурт, який пафосно називав рок-бандою. Олег − один із них. Він непогано давав раду з гітарою, а коли в старших класах, підробляючи на канікулах на будівництві, заробив трохи грошей і купив собі синтезатор, то перейшов на клавішні остаточно. У нього відкрився талант аранжувальника, але створювати щось самостійно він не міг, тому завжди страшенно дивувався Миронові, з якого так і виливалися мелодії. Тому хлопці, попрактикувавшись трохи на хітах своїх улюблених «Nirvana», «Depeshe Mode», «U2», цілком перейшли на власний репертуар.

Спершу це було лише наслідування легендарних гуртів, та потім у музикантів викристалізувався особливий, неповторний стиль, аналогів якому не мала сучасна українська естрада. Та біда в тім, що до тієї естради їм було, як до неба рачки, тому хлопці так і залишалися нікому не відомими музиками, які, може, створювали й геніальну музику, та, на жаль, доступну лише вузькому колу близьких друзів.

У рідному містечку часто лунали на хвилях місцевого радіо їхні «Золота лихоманка», «Остання спроба» і, звісно ж, «Пробач мені востаннє», які так полюбилися слухачам, що часом навіть перехожі наспівували їх, ідучи вулицею. У такі моменти Мирон почувався найщасливішою людиною на землі.

Але чомусь ті твори, які він уважав найкращими, не припадали до смаку невибагливим слухачам, і навіть хлопці з гурту не завжди їх схвалювали, а якщо й виконували, то лише з поваги до його таланту. Та Мирон був певен, ще просто не настав час. Колись його музика таки знайде свого, гідного шанувальника.

Ось і зараз вони з Олегом сиділи в невеличкому напівпідвальному приміщенні, яке слугувало їм за репетиційну, і чекали на двох своїх товаришів, барабанщика Костю й бас-гітариста Володю. Останнім часом Мирон перебував у стані творчого піднесення, тому вони розучували три нові мелодії. Слів до них іще не знайшли. Зазвичай це робив сам Мирон. До вже готової мелодії він підбирав вірш когось із сучасних поетів. Та останнім часом зупинявся переважно на віршах своєї знайомої Катрусі, молодої поетки, яка хоч і не видала ще жодної збірки, та їй пророкували славне майбутнє в літературі. Талановита дівчина писала вкрай провокативні тексти, які дуже пасували до Миронової непростої альтернативної музики.

Уперше він почув її на якомусь музично-поетичному фестивалі. Тоді вони й познайомилися. Прочитавши більше її віршів, зрозумів: це те, що треба! Запропонував співпрацю. Катруся не відмовилася. Так вона й стала автором пісень маловідомого, але талановитого рок-гурту «Ільхам».

− Татарською це означає натхнення, − пояснив Мирон, коли дівчина поцікавилася, звідки взялася така незвична, хоч і дуже красива назва.

Катрусині вірші вдихнули щось нове, свіже у творчість гурту. Талановита музика, якісне аранжування, влучні тексти − таке поєднання обіцяло велике майбутнє.

Мирон плив на хвилях натхнення. Ця нова мелодія, що він щойно награв її для Олега, мусить сподобатися всім. Легка, вона сама просилася, щоб її наспівали, промугикали собі під ніс, навіть не маючи ні особливого слуху, ні голосу.

Сьогодні ж він зіграє її для Катрусі, і вона точно віднайде у своєму записнику якийсь класний вірш, що надасть твору особливого шарму. А може, і напише щось спеціально для цієї музики, щось нове. А ще…

А ще він хотів дати їй послухати мелодію, яку написав уже давно, та не наважувався нікому продемонструвати. Чомусь думав, що, на відміну від хлопців, дівчина її зрозуміє. Музична композиція мала кілька вимірів сприйняття, її не можна просто слухати, у неї треба поринати з головою, цілком віддаючись ритмові. Там, мабуть, і текст не потрібен. Він збіднить музику, відсуне акценти з головного. Тут повинен залишитися тільки інструмент, гітара. Лише гармонія струн і пальців музиканта.

− Де ж це хлопці? − уже починав нервуватися Олег, який заради репетиції скасував побачення, а друзі так нахабно запізнювалися.

Мирон поглянув на годинника. Уже не мало сенсу чекати на них. Якщо й прийдуть, то навряд чи за ті двадцять хвилин, що залишалися до зустрічі з Катрусею, встигнуть пройти бодай одну композицію.

− Мені теж уже треба йти, − мовив юнак. − Катя чекає. Маємо подумати про тексти пісень.

− От тобі й маєш, − Олег уже не на жарт розлютився. − Я, як дурний, жертвую своїм особистим життям, і заради чого? Нікому нічого не треба!

− Заспокойся. Я зіграв тобі нову мелодію. Можливо, ти став першим слухачем геніального твору.

− Ага! − засміявся юнак. − Ти, Мире, від скромності не помреш.

Хлопці ще трохи пожартували, і Мирон пішов, покинувши Олега, який таки вирішив дочекатися товаришів, щоб всипати їм добрячого прочухана за таку безвідповідальність.

Юнак ішов вулицею. Цвіли каштани, у повітрі пливло якесь спокійне блаженство. Він мав іще трохи часу, тому вирішив прогулятися. Катя чекатиме на їхньому звичному місці, у сквері біля пам’ятника Шевченкові.

Підійшовши до світлофора й дочекавшись, коли загориться зелене світло, Мирон упевнено рушив, аж раптом…

Сильна рука схопила його за комір і різко смикнула назад. Червона десятка, не гальмуючи, на величезній швидкості пронеслася за якихось півметра від нього.

Хлопець спершу навіть не збагнув, що сталося. Лише коли поряд почала галасувати й проклинати божевільного водія якась жінка, зрозумів: щойно хтось урятував його від смерті.

Мироновим тілом пробігло щось, схоже на судому. Так, наче хтось пронизав його поглядом. Та поряд, окрім жінки, нікого не було, а вона дивилася в інший бік, туди, де зникло авто, і грозилася кулаком.

Що з ним щойно сталося? Мирон не вірив у дива, та, здається, щойно став свідком одного з них.

Метр стояв на іншому боці вулиці. Так, він бачив Мирона. Не могло бути й сумнівів, що це саме той хлопець, якого він знав (хоч і зовні він виглядав інакше), який тривалий час мешкав у Країні й писав чудову музику для свого реципієнта Світозара. Але що він робив Тут, у Реальності? Зараз він мав би потрапити в аварію й упасти в кому. Але цього не сталося. Чому? Невже йому більше не місце серед творців?

Але як же так? Він же митець. А тепер виходить, Країна його не потребує? Чому? Бо Світозар навчився творити сам?

Метра пробрав холодний піт. Страшна загроза нависла над усіма митцями Нічгорода, Місяцеграда, Лисогірська, Червоної Вежі та решти міст. Отже, щойно реципієнт почне самостійно творити, його донор просто зникатиме, як це сталося з Мироном? Просто розчинятиметься в часі, а разом із ним − усі згадки про нього, усі сліди перебування в Країні?

Країну загрожено.

Хто наступний?

Треба терміново повертатися. Метр уже зрозумів, що сталося. Він уже не міг повернути юнака. Залишалося тільки шукати спосіб порятунку інших, тих, для кого ще не все втрачено…

− Не може бути! Юлія Альданова?

Я як стояла посеред Книгарні з якимось томиком у руках, так і заклякла…

Переді мною хтозна звідки виринув високий, гарний, усміхнений хлопець, якого я відразу ж упізнала.

Так, це він. Помилки не могло бути. Це Матвій. Читачі в Реальності і в Країні завжди мають однаковий вигляд.

Мабуть, тієї миті я була схожа на ідіотку: кліпала очима й не здатна була вичавити із себе й слова. Зустрічі «незнайомих знайомців», як-то Таня чи Денис, мене вже не дивували. Але Матвій − зовсім інша річ. Він, виявляється, весь час ходив десь поруч? І з ним мене звела якась сила.

Та раптом у мене виникла неприємна думка. Стоп: перші двоє − реципієнти, а юнак же − мешканець Країни. Отже, у його житті, хай там як, має статися неприємна подія, яку свого часу пережила і я сама. Не слід зайвий раз нагадувати, яка саме.

Я пильно дивилася на хлопця. На вигляд йому було стільки ж років, скільки тоді, коли ми вперше зустрілися в Нічгороді. Й оскільки зараз він живий-здоровий, то все в нього ще попереду, і, до речі, відбутися має зовсім скоро, тобто до зрілих літ він не доживе. Хоча, судячи з вигляду, Матвій належав до тих людей, вік яких важко визначити. З однаковим успіхом йому зараз можна дати як двадцять років, так і під сорок.

Я думала про жахливі речі, але сприймала їх уже якось зовсім буденно. Мене майже не лякало, що доволі симпатичний юнак у розквіті сил, який, певно, хоче жити, любити, бути щасливим, приречений пережити якусь страшну подію, впасти в кому, з якої точно ніколи не вийде. Натомість я розмірковувала, коли ж це станеться: завтра чи через десять років.

Та, зрештою, чи не все одно? Ліє, поглянь на себе. Що з тобою сталося? Ти перестала думати про життя, як звичайні, нормальні люди? Хто ти?!!

А Матвій ніяк не міг замовкнути.

− Я мало не до дірок зачитав «Відтінки чорного». Це неймовірна книжка. Навіть гадки не мав, що автор цього шедевру − така юна й симпатична дівчина.

О, зовсім забула. Так, я видала свій роман і назвала його «Відтінки чорного». Так, я, мабуть, трохи замолода для тих думок, які в ньому виклала. А ще я вже не така потворна, як раніше (тому не варто обвинувачувати Матвія в лицемірстві), бо вже місяці три, дякуючи Олеговим знайомствам, відвідувала приватну косметичну клініку, де мені робили різноманітні процедури: обробляли шрам лазером, ставили якісь компреси, щось там колупали. Усе це мало вкрай незрозумілі назви, які я навіть не пробувала запам’ятати. Результат приголомшливий (принаймні на перший погляд). Шраму вже майже не видно: він не такий чіткий, зблід і звузився. А ще я навчилася вдало його приховувати під шаром косметики.

Та більшу роль, мабуть, відігравала все-таки сила навіювання. Я повірила, що вже не така потворна, стала впевненішою в собі, тому в це повірили й решта людей.

Чому я на це наважилася? Адже й раніше мама пропонувала звернутися по допомогу до лікарів, але я відмовлялася. Спершу посилалася на брак коштів, але рідні казали, що це не проблема, знайдуть, якщо треба, позичать, аби лише я стала щасливою. Та це мене не переконувало. Що ж змінилося?

Зараз я точно знаю, що мені допомогла моя книжка. Так, саме вона. Раніше я ніби діставала якесь мазохістське задоволення, вважаючи себе непотрібною, ущербною, другорядною. Я відчувала фізичний біль і хотіла відчувати ще й душевний. Я ловила на собі співчутливі погляди, і мені це аж наче подобалося. Мені подобалося лякати людей, дивувати, спантеличувати. Я повільно себе нищила. Чому я це робила? Я не знаю відповіді. Та коли почала творити, мені одразу полегшало. Спочатку, і я вже про це казала, помітила, що коли пишу, то навіть фізичний біль відступає. А потім, коли вже роман був готовий і я вирішила його надрукувати, збагнула, як сильно хочу жити, до того ж повноцінно. Я зрозуміла: щоб випустити свою дитину у світ, маю дати раду й мамі, тобто собі. Мій роман учив любити життя, незважаючи на те, що навкруги вирує чорна смерть − чума; що кояться жахливі речі й знецінюється все: почуття дружби, родинні стосунки, кохання. Та герої «Відтінків чорного» завдяки загадковому Іоану таки навчилися це життя любити. Бо воно має безліч відтінків, воно як веселка. І заслуговує, щоб його цінували. А смерть − вона просто чорна, а чорний немає відтінків.

Щось схоже зрозуміла і я. Якби не Метр, якби не його досвід, хтозна, чи дійшло б це до мене, чи я б і далі повільно себе убивала. І я вирішила, що житиму. Тож перед тим як відправити рукопис у видавництво, сама звернулася до мами з проханням допомогти мені знайти кваліфікованого лікаря.

Як же вона зраділа! Розповіла про це Олегові, який того ж дня відшукав через якихось знайомих хорошого фахівця, а вже наступного дня я відбула свою першу процедуру.

Біла смуга в житті тільки почалася, а везіння вже просто переслідувало мене. Події так стрімко розвивалися, крутилися, мов картинки в калейдоскопі.

Остаточно вичитавши свій роман, виправивши деякі огріхи, здебільшого орфографічні помилки, я наважилася й надіслала його до видавництва. Обрала чомусь «Палімпсест», одне з найрозрекламованіших і найпопулярніших у нашій країні видавництв. Там, до речі, друкувався й Денис, а також побачила світ Танина «Подорож до Країни».

Я знайшла в Інтернеті адресу видавництва, написала супровідного компліментарного листа. Не забула додати, що розумію, які заклопотані його редактори, адже через них проходить величезна кількість творів, серед яких є безліч не дуже вдалих. Згадала, що я лише початківець, та дуже сподіваюся, що знайдеться хтось, кого мої думки зможуть зачепити. Подякувала наперед і попросила відповісти бодай у двох словах, навіть якщо твір їм не сподобається й вони не вважатимуть за можливе його видавати.

Роман я гарненько упакувала, відіслала і… пішла на чергові процедури в лікарню, не надто сподіваючись на успіх.

Мабуть, розумний, а головне − наполегливий письменник надіслав би свій твір щонайменше десятьом видавництвам для певності. Але ж я лише початківець. На що сподівалася? На диво? Ще й обрала таке видавництво, яке друкує найпопулярніших письменників, куди щодня надходить чи не по сто рукописів, а ще ж вони видають і класиків, і наукову, і прикладну літературу…

Але диво таки сталося. І до того ж доволі швидко. Десь через місяць (Ага! Це дуже-дуже швидко, навіть як на диво!) мені надійшла відповідь із «Палімпсеста». Моїм романом зацікавилися й хотіли його видати.

Що такого неймовірного сталося в той день, коли мій пакунок опинився на столі в головного редактора, який особисто його відкрив, почав читати і, перегорнувши кілька сторінок, уже не міг відірватися, тому так і просидів у своєму кабінеті, аж поки дочитав?.. У нього вже й спина заклякла, уже всі працівники порозходилися, а чоловік усе сидів, схилившись над письмовим столом, і не міг розпрощатися з рукописом. Про все це Микола Іванович розповів мені пізніше, коли ми особисто зустрілися. Зазвичай він не читав рукописів, а роздавав їх редакторам. Окрім того, спочатку відбирали твори вже знаних письменників, а рукописи невідомих авторів могли чекати своєї черги роками! Чому в той день він раптом зробив виняток − і сам до пуття не міг пояснити. Казав, що ніби відчув, як якась невідома сила наче підштовхнула його до пакунка.

І я йому повірила. Хтось мені допомагав.

Отак усе пішло-поїхало. Я підписала угоду, поїхавши в столицю спершу з мамою та Олегом. А їдучи вдруге, переконала їх (хоч це було нелегко), що прекрасно можу впоратися без сторонньої допомоги.

Це було так класно! Я врешті відчула себе по-справжньому вільною. Та й біль уже майже не повертався, хоча подорожі часом були доволі виснажливі. Але я давала собі раду лише слабкими знеболювальними препаратами в таблетках, а про уколи вже навіть і не згадувала. Я літала на крилах. Я почувалася потрібною, важливою. Видавці радилися зі мною, дослухалися. Я була головним персонажем. Та й ставилися вони до мене з якоюсь неймовірною повагою. Ще б пак! Такий глибоко філософський твір! Мабуть, щоб написати його, треба бути дуже розумною!

А ще в «Палімпсесті» майстерно розвинена маркетингова система, тому їм вдавалося чудово продавати все, що видавали, навіть дуже примітивні речі. І хоч я й не сподівалася на великий успіх − усе-таки мій роман належав до художньої літератури, та й ім’я ще невідоме, − та коли «Відтінки…» почали наввипередки згрібати з полиць, я не на жарт здивувалася.

Моя книжка стала популярна. Її буквально розібрали на цитати. На неї писали рецензії, до того ж − це взагалі дуже дивно − переважно схвальні, захоплені. Лише кілька разів в Інтернеті я наштовхнулася на кволі спроби покритикувати, та й ті стосувалися не твору, а мене особисто: мовляв, авторка не сама написала роман, вона цитує якихось невідомих давніх філософів, та й узагалі це колективна творчість кількох талановитих письменників, які запрагнули приховати своє авторство. Ага! У наш час усі так і прагнуть приховати авторство. Усі просто вмирають від скромності!

Про філософські ідеї мого роману взагалі говорили й писали дуже багато. Які тільки теорії з того всього виводили! Хтось дуже сміливий припустив, що ця книжка може спокійно слугувати посібником нового філософського вчення. Добре, що хоч до мене не чіпляли образливих штампів, як до багатьох сучасних письменників, називаючи українським Коельо чи, скажімо, Муракамі. Така другосортність завжди мене дратувала. Ніби ми, українці, не можемо бути першими, оригінальними, ні на кого не схожими!

Тим часом у мене почалося бурхливе життя: зустрічі з читачами, автограф-сесії, поїздки всією країною… Мама з важким серцем відпускала мене, але все ж змирилася. Мої постійні мандри, мабуть, і підштовхнули її нарешті зібрати свої речі й переїхати до коханого. Я теж не мала часу сумувати: весь час кудись бігла, щось вирішувала. Тепер відчула, що переживали Денис і Таня. Уже й мене різні громадські організації почали запрошувати стати учасником якихось їхніх акцій, знятися для якогось із журналів і навіть календарів. Оце вже особливо приємно! Мене не вважали потворою. Моє волосся відросло, шрам став майже непомітний. Я добре гримувалася й мала цілком пристойний вигляд. Ну, шкутильгала трохи, але ж цього на світлинах не видно. З часом сподівалася пройти ще й курс реабілітації для ноги. Коштів від продажу книжок тепер, дякувати Богу, вистачало й на це.

Як відреагували на мою несподівану популярність друзі? Хоч як це дивно, нормально. Для подруг найбільше щастя − знайти своє кохання і вдало вийти заміж, тому моєму успіху вони не надто й заздрили. До того ж вважали, що після всього пережитого я заслуговую бодай краплиночки щастя.

Більше мене турбувало, як поставляться до книжки Таня з Денисом. Ці люди стали невід’ємною частинкою мене самої. Але й вони, здається, щиро тішилися. Денис узагалі не стримував свого захоплення.

− О, Юлю! Я таки розбираюся в людях. Не даремно ж я тебе відразу помітив. Я з першого погляду здогадався, що ти − незвичайна дівчина. Але твоя книжка направду вразила навіть мене. Ти себе перевершила. Браво! − не припиняв сипати компліментами хлопець. І вони були щирі.

Таня виявилася дещо скупішою на емоції. Вона більше сумувала, мабуть, згадуючи свій недавній успіх, який несподівано виник, але так само несподівано зник.

Я бачила в її очах якусь ніби засторогу для себе: «Не розслабляйся. У мене теж так було. Але ті люди, які тебе зараз підносять, дуже швидко про все забудуть, щойно ти не зможеш перевершити себе, піднятися вище від поставленої планки».

Таня раділа за мене, я впевнена, але вона ще й співчувала мені, бо, мабуть, боялася, що я повторю її гірку долю. Нещодавно в якомусь літературному журналі надрукували її оповідання, ще в якомусь альманасі − уривок із повісті. Усе. Прізвище Таміргазіної почало сходити з уст. Уже й на різні акції її перестали запрошувати. Зрідка вона ставала гостем чергової зустрічі в Книгарні, та й то більше як критик, ніж як автор.

Шкода дівчину. І тепер, коли в мене все було класно, усе складалося якнайкраще, свою провину перед нею я відчувала у стократ сильніше.

І ось моїх шанувальників побільшало ще на одного. Та якого! Справжнього Читача! Матвія. Давнього знайомого. Я не переставала дивуватися незвичайності цього життя, яке підкидало такі несподівані зустрічі, такі неоднозначні ситуації.

Простора аудиторія філологічного інституту була вщерть заповнена. Давно тут не збиралося стільки народу. Воно й не дивно − три зірки сучасної літератури за одним столом! І хто додумався запросити до університету Альданову, Таміргазіну та Лісового?

Метр сидів в останньому ряду біля веселої білявки, яка протягом усієї зустрічі не стулила рота й весь час смикала свою сусідку, щось розповідаючи, коментуючи вислови, ставлячи якісь запитання, які так і не наважилася поставити запрошеним письменникам.

Дізнавшись, що в Реальності має відбутися такий цікавий захід, Метр не втримався й негайно вирушив туди. Тему зустрічі було сформульовано доволі банально: «Видатні письменники-земляки сучасності», але імена гостей одразу зробили її подією номер один у провінційному місті. Тому в університет збіглися не лише студенти, а й журналісти, критики, а також менш відомі, але більш привілейовані старші письменники-спілчани.

Та між запрошеними відчувалася якась напруга. Метр одразу це відчув. Юлія з Денисом поводилися якось незвично холодно. Що між ними сталося?

Сьогодні кожен із них розповідав про себе, ділився рецептами створення літературних шедеврів, але найбільше говорили про книжки: Таня − про трохи призабуту вже «Подорож…», Юля − про «Відтінки чорного», що саме перебували на піку слави, а от Денис презентував новий, ще свіженький, мало ким прочитаний роман «Останній серед перших».

Саме навколо цього твору здійнявся неймовірний галас, адже він став, по суті, першим романом Лісового, у якому діяв уже зовсім новий головний герой, точніше − героїня.

Коли в Нічгороді дізналися, що хлопець розпочав роботу над цією книжкою, там почалася справжня паніка.

Першою до Метра прибігла Аврора.

− Ви бачили − він сам почав працювати?! Він сам вигадав героїню і вже написав кілька сторінок.

Після того, що сталося з Мироном (а Метр узяв на себе сміливість розповісти краянам усе, як є), усі почали панічно боятися будь-якої ініціативи своїх реципієнтів. Навіть якщо ті починали шкрябати щось бездарне так, заради забавки, їх охоплював неймовірний жах − вони боялися зникнути навічно.

Ось і Аврора, зрозумівши, що фантастична Даміра, яку почав описувати Денис, зовсім не плід уяви її колеги Іллі, теж перелякалася. Та і їй самій аж ніяк не хотілося малювати нахабну дамочку. Ще й таку негарну: довготелесу, з коротким неживим волоссям, а головне − з величезним потворним шрамом на обличчі.

Та коли вона дізналася, що героїня ще й має прототип, то взагалі втратила контроль над собою.

Метр мусив щось порадити. Бо якщо хлопцеві вдасться довести справу до кінця Аврора з Іллею зникнуть.

− Але це ще не факт, − заспокоював дівчину керівник, хоч і сам мало в це вірив. − Навіть якщо він зробить це сам, хтозна, чи твір буде такий геніальний, як і попередні.

− А якщо буде?

− То не дайте йому це зробити.

Аврора здивувалася. Її бурхлива фантазія почала малювати якісь немислимі ходи. Тому Метр поквапився завершити свою думку:

− Вам з Іллею не залишається нічого іншого, як включитися в Денисову гру, підхопити його задум із новою героїнею, змиритися з нею, хай навіть вона вам і не до вподоби, і почати створювати її історію, не чекаючи склавши руки, поки Лісовий зробить це самотужки.

Митці трохи повпиралися (дуже вже страждало їхнє самолюбство, що доводиться пристосовуватися до забаганок реципієнта), та все-таки швидко включилися в роботу. Ілля придумав захопливу історію дівчини, а Аврора почала її малювати. Коли ж уважніше придивилася до своєї героїні, то зрозуміла, кого намалювала: на неї дивилася їхня спільна знайома Лія.

Сумнівів бути не могло (навіть Метр із цим погодився) − прототипом Даміри стала Альданова, колишній донор, з якою в Реальності був знайомим Денис і яка так на нього вплинула, що він вирішив зробити з неї героїню свого роману.

− І чому через його особисті вподобання ми тепер протягом тривалого часу змушені писати історію якоїсь вискочки?! − сердилася Аврора, що, як і кожна дівчина, завжди недолюблювала інших представниць своєї статі.

Але страх повторити Миронову долю приборкав обох донорів, і вони з великим запалом узялися до праці.

Ілля вигадав історію, яка ставала тлом всієї саги й дуже гармонійно продовжувала задум попередніх творів. У новому романі теж можна було мандрувати часом і знаходити несподівані виходи із заплутаних ситуацій.

Даміра − дівчина-андроїд. Вона народилася, точніше, її було створено в лабораторіях майбутнього. На той час на землі існувало три раси: люди, роботи й андроїди. І якщо з першими двома все ясно, то треті теж були начебто люди, але люди, народжені в неприродний спосіб у дослідних інститутах. Колись подібну історію у своїй книжці описав відомий фантаст Саймак, і Аврора не оминула нагоди дорікнути Іллі, мовляв, схоже на плагіат. Однак він легко виправдався. По-перше, це було лише тло, лише можливість пояснити появу такої дивної особи, як Даміра, а по-друге, його андроїди дуже відрізнялися від Саймакових. І якщо в того письменника вони геть позбавлені самостійної репродуктивної функції, себто не здатні відтворювати подібних до себе, то Іллевих андроїдів відрізняє від звичайних людей лише таємниця їхнього народження.

Та були й нюанси. Попри начебто відсутність відмінностей, у суспільстві панувала кастовість, і всі андроїди існували окремо від людей, як, зрештою, і роботи. Якщо останні мали задовольняти механічні потреби суспільства, то андроїди через свою дужість і витривалість виконували переважно роботу, що потребувала застосування фізичної сили. Вони стали своєрідними кшатріями − кастою воїнів.

А людство не змінилося. Навіть у майбутньому, в епоху розвинених технологій, не вщухали війни та міжусобиці, ба більше − вони ставали жорстокіші і ще жахливіші через розмаїття нових видів зброї. Тому андроїдів гинуло дедалі більше − і жінок, і чоловіків. А оскільки вони розмножувалися і природним, і лабораторним шляхами, то спочатку на такі розтрати ресурсів мало хто зважав. Та андроїди, незважаючи на свою подвійну природу, таки залишалися людьми, живими істотами з плоті та крові, а головне − на відміну від роботів, вони вміли мислити, творити, відчувати. Тому зрештою сталося неминуче: ці дивні істоти збунтувалися й оголосили війну людям, які нещадно експлуатували їх у своїх цілях.

Що тоді почалося, можна лише уявити! Ілля зібрав увесь свій талант, щоб описати наслідки жахливої катастрофи. Але це був лише початок історії Даміри. Дівчина-андроїд, поранена в бою, позначена шрамом на обличчі, випадково знаходить іще не зовсім завершений винахід одного науковця, який сильно постраждав під час нападу андроїдів на дослідницький інститут людей, який вони вважали стратегічним об’єктом (адже створювали там свою найстрашнішу зброю). Пристрій працював, і з’ясувалося, що це мініатюрна машина часу. Випадково натиснувши якусь кнопку, Даміра опиняється в минулому, де й починаються її поневіряння.

Тепер Ілля опинився у своїй стихії − можна писати історичні романи, приправляючи їх філософськими роздумами, вигадками, магією… І вже не важливо, хто твій герой. Головне, що чудо-винахід дає йому необмежений простір для фантазії. А те, що пристрій добряче пошкоджено, то дівчина, хоч як би цього хотіла, хоч як би вертіла ним, а повернутися у свій час не може. Тому й стрибала вона з одного не свого століття в інше, розплутуючи чужі історії, але так і не зумівши поставити крапку у власній.

Спершу твір давався Денисові дуже важко, робота тривала повільно, він немов забуксував.

Як йому було знати, що сам він ні на що не здатен? Та коли до справи взялися донори, усе пішло мов по маслу.

Він знову перебував у такому жаданому стані піднесення, майже не відпочивав, зате роман закінчив дуже швидко.

У «Палімпсесті» текст узяли, не вагаючись. Угоду підписали, навіть не читаючи твору. Там Денисові довіряли.

Коли ж тираж був готовий, першим, кому хлопець дав почитати роман, звісно ж, була Лія.

Як він чекав на її відгук!

Але не так сталося, як гадалося. Лія відреагувала зовсім не так, як сподівався Денис.

Ні, вона знала, що Лісовий збирається вивести її в романі як головну героїню. Знала також, що він так і зробив, не дочекавшись Ліїної згоди. Але те, що вона прочитала вже на перших сторінках, так її приголомшило, що дочитати до кінця вже не мала сил.

Лія сиділа вдома на дивані, і сльози крапали на сторінки книжки, яка ще пахла типографською фарбою. То ось якою побачив її Денис під час першої зустрічі − потворною дівчиною-андроїдом, недолюдиною, дивним створінням, помилкою природи, яка й сама не знає, хто вона. Зараз, коли вона майже повірила в протилежне, коли почала бачити результати лікування, коли реалізувалася як творча особистість, неприємні відчуття своєї меншовартості знову почали вилазити на поверхню.

Але чому? Чому їй раптом стало так боляче? Якщо вона таки здолала свої химери, то невже щось могло вивести її із себе? А якщо не подолала? Якщо лише приховала?

Зараз вони сиділи поруч у цій аудиторії колись рідного їй інституту, де дівчині довелося прослухати не одну пару лекцій. Лія вперто вдавала, що не помічає хлопця, і дуже шкодувала, що тоді, на емоціях, читаючи роман, не втрималася і, набравши Денисів номер, висловила (точніше викричала) йому всі свої обрáзи.

Денис розгублено все вислухав. Чому вона так болісно сприйняла цей роман? Адже Даміра була чудовою дівчиною. То й що, що не дуже вродлива, зате мала чарівну й добру душу. А те, що вона андроїд, то це ж лише легенда для сюжету − щоб зацікавити читача. А ще це мало наголосити на думці, що байдуже, у яких умовах ти народився, головне − ким ти став, ким сам себе зумів створити. Адже ми не обираємо ані батьків, ані Батьківщини, та можемо обрати свій шлях, своє майбутнє.

Хлопець не знав, що Лія не дочитала твору й до середини, інакше вона збагнула б, як трепетно ставиться автор до своєї героїні, з яким захопленням описує свою любов. Може, тоді вона не робила б таких категоричних висновків? Та особисті рани ще не зовсім загоїлися, і перші слова книжки посипалися на них, як сіль.

Тепер вони сиділи поруч, але геть чужі.

Запитання закінчилися. Почалася автограф-сесія. Лія підписували свої книжки й намагалася навіть голови не повертати в бік Лісового.

− Вибач, що образив тебе, − мовив Денис, коли всі вже нарешті почали розходитися й залишилися тільки гості та організатори свята, які вочевидь планували невеличке продовження з маленьким фуршетом в іншій, затишнішій аудиторії.

Хлопцеві ледь вдалося впіймати мить, коли Лія опинилася сама. Вона на хвилинку відійшла, щоб подзвонити додому, і коли вимкнула телефон, він уже стояв поруч.

− Не вибачайся. Сама винна. Ти ж питав мого дозволу, а я так і не відповіла.

Вона не вірила власним словам, але намагалася бути стриманою, наче їй зовсім не боляче, а той дзвінок − лише мимовільна слабкість.

− Я не думав, що тебе це так образить.

− Не думав…

Дякувати Богові, підійшов Дмитро Степанович, професор. Неприємну розмову перервано.

Метр стояв поруч і слухав. Що ж це коїться! Як же він втомився! Мало того, що в Країні постійно якісь сварки, так іще й тут. Може, він має й у Реальності порядок наводити?

Годі! Розбирайтеся самі. Зрештою, його справа − писати. Усе. Хай буде, як буде. Хочете − чекайте на донорів, хочете − творіть самі. Хочете − знищте все до біса, усю Країну. Він більше не втручатиметься. Чому бути − того не минути.

Я пішла по-англійськи. Фуршет на честь нашої зустрічі був саме в розпалі, та внутрішнє напруження не спадало, тому вирішила піти додому й трохи перепочити.

Хоч різноманітні клопоти, пов’язані з моєю письменницькою діяльністю, приносили задоволення, та все ж останнім часом я почала відчувати втому. Треба трохи розслабитися. Та й Денисова присутність мене напружувала. Коли нашу розмову перебили, він хотів її продовжити, довести до логічного кінця. Але я цього не хотіла, тому намагалася його уникати.

Таня теж поводилася якось незвично. Кидала в мій бік дивні погляди, якісь, я б сказала, злі. Що я їй зробила?

Одним словом, така вдала й продуктивна зустріч мала, на жаль, дуже напружене й неприємне продовження.

Я трохи поспілкувалася з Дмитром Степановичем і, непомітно вхопивши свої речі, вислизнула з аудиторії. Мій колишній викладач, людина досить поважного віку, був дуже приємним співрозмовником. Пам’ятаю, він читав нам курс лекцій із сучасної української літератури. Саме з його легкої руки я й познайомилася з постмодерними творами, які так вразили тоді юну дівочу душу, виховану на творчості Коцюбинського, Стефаника, Українки. «Рекреації» Андруховича, «Культ» Дереша, «Польові дослідження з українського сексу» Забужко він приносив на пари і щедро ділився ними зі студентами, які мало за них не билися. Кожному хотілося почитати щось таке епатажне, геть не схоже на те, що доводилося вивчати раніше. Певний час ми навіть трохи соромилися аналізувати з професором ці романи. Щедро приправлені ненормативною лексикою, відвертими еротичними сценами твори чомусь не в’язалися із серйозною постаттю сивочолого чоловіка. Але Дмитро Степанович − фахівець, чудово розумівся як на класичній літературі, так і на сучасній. Він знав усі новинки, стежив також і за місцевими авторами.

Тому мене так потішив його схвальний відгук на мій роман. Почути таке від авторитетної для себе людини завжди приємно. Тому на цій приємній ноті я й вирішила завершити не дуже вдалий вечір і пішла додому. На щастя, цього ніхто не помітив.

Та моєму здивуванню не було меж, коли при виході з території університету я побачила припарковану Матвієву машину.

Я впізнала її. Так, ми часом перетиналися з цим хлопцем. Він виявився моїм палким шанувальником і весь час про це нагадував. Та знала я про нього не так уже й багато, бо говорили ми зазвичай про мене, про мою творчість. Знала, що він має невеличкий бізнес спільно з товаришем, живе з дружиною в новому спальному районі, а у вільний час тренується, та найбільша його пристрасть − література. Я, роззявивши рота, слухала, як Матвій розповідає про своє захоплення. Знала, звісно, що він Читач, але там, у Нічгороді, він був не такий балакучий і не розповідав, як масово скуповує книжки, як часом ховає їх від дружини, бо вона не розуміє цього й злиться, що він читає в чергах, в обідню перерву, уночі.

Я дивувалася: де він узагалі брав час на читання, та й нащо це йому? Ось я, наприклад, читаю, бо це мій хліб − читати й писати. Ну, якби він хоча б обирав книжки з програмування різноманітних гаджетів (програміст за освітою, зараз він продавав побутову, комп’ютерну та іншу техніку, і якщо його напарник відповідав за суто організаційний, фінансовий бік справ, то обирав і стежив за її якістю безпосередньо Матвій). Але що йому давала художня література?

− Вона робить моє життя кольоровим, насиченим, не нудним, − відповів хлопець, коли я запитала в нього про це.

Він вважав своє життя нудним? Але ж мав начебто все, чого лише можна було побажати: кохану дружину, прибуткову роботу. Відвідував спортзал, а часом навіть брав участь у змаганнях з армреслінгу, мав нагороди…

Дивний він. Краще б не любив тих книжок. Може б, лишився живим…

Ось і зараз: сидів у машині й чекав на мене. Я помітила його ще під час зустрічі в аудиторії. Але потім він десь зник. Ясна річ, хлопець зрозумів, що на гостей чекає продовження, тож, мабуть, вирішив дочекатися надворі. Але ж це безглуздо! А якби я пробула тут іще бозна-скільки?

Матвій вийшов із машини й привітався. Спершу плутано пояснював, що його так зацікавила сьогоднішня зустріч, аж виникло бажання розпитати дещо особисто в мене, тому він і вирішив дочекатися й запропонувати поїхати в якесь приємніше місце.

За інших обставин я б відмовилася, але сьогодні, після всіх отих не надто приємних вражень, погодилася.

Ми сиділи в напівпорожній і дуже затишній кав’ярні, оформленій у середньовічному стилі. Навколо були різноманітні реквізити лицарської доби, що дихали подвигами й романтикою. Місце справді грандіозне. І не дивно, що Матвій обрав саме його: людина з таким літературним смаком має знати подібні місця в рідному місті й відвідувати їх.

− Знаєш, Юлю, − сказав він, − твоя книжка − це щось неймовірне. Коли я її вперше прочитав − наче закохався. Я ходив під враженням, у якійсь ейфорії. Цього не передати словами! А перечитуючи, закохувався знов і знов. Я навіть друзів cвоїх підсадив на «Відтінки чорного».

Я засміялася. Це звучало так, ніби моя книжка − якийсь наркотик.

− Так, так. Не смійся, − він наче виправдовувався. − Більше того: навіть Аня, моя дружина, прочитала роман, і їй він теж сподобався! А це, повір мені, аргумент, бо вона не надто охоча до книжок.

Який же він наївний. Я подивилася на хлопця, і мене охопило почуття ніжності, якогось навіть співчуття. Я знала: скоро, зовсім скоро він втратить усе, бо через свою щиру, чуйну душу має велике покликання, ціна якого теж велика. Я зрозуміла: треба тікати від нього якнайдалі. Не можна впускати його занадто глибоко у своє серце. Не зумію я пережити такої втрати, не зумію бачити, як він лежить, наче овоч, ні живий, ні мертвий, як довкола метушаться рідні, друзі, як заплакана дружина сидить біля його ліжка, тримаючи за руку, і сподівається, що він виборсається, − він же сильний! І тільки я знатиму, що цього ніколи не станеться! Бо він уже далеко, за межею. Робить те, про що мріяв усе своє життя: читає книжки, може, навіть і мої.

Вибач, хлопче. Але я не можу стати твоїм другом. Я не переживу нового потрясіння. Мені й так дуже важко. Дуже! Я не зможу жити в стані постійного очікування, коли це станеться. Ну от, може, сьогодні? Чи завтра? Чи через рік? Як це станеться? Ти потрапиш в аварію? Чи твій мозок вразить якась невідома інфекція?

Я не витримала своїх думок і вискочила, наче ошпарена, з кав’ярні, нічого не пояснивши Матвієві.

Можу собі уявити, що він про мене подумав. Але хлопець не побіг мене наздоганяти. Може, вирішив, що я відчула до нього щось, що мене налякало, змусило втекти, щоб не зайти у своїх почуттях занадто далеко?

Що ж. Хай ліпше думає так. Ми більше не побачимося. Так буде краще.

Було погідно. Останні осінні дні тішили своїм свіжим теплим повітрям. Сутеніло. Я вирішила пройтися додому пішки й не пошкодувала. Трохи заспокоїлася, опанувала себе. Завтра зателефоную Матвієві, вибачуся і (що вже там, доведеться прибрехати) скажу, що мені стало зле, тому побігла додому, бо не хотіла його зайвий раз тривожити.

Але дивні події в моєму житті не припинялися. Картина, яку застала вдома, вразила до глибини душі.

У кімнаті на дивані сиділа мама. Її очі були сповнені сліз, а поруч лежала остання Денисова книжка. І де вона тут узялася? Невже це я її тут залишила? Я ж так і не дочитала цей роман. А мама, виходить, читала?

− Доню, − почала вона таким тоном, що аж лячно було слухати далі. − Це ж роман твого друга, так? − вказала рукою на том.

Вона знала, що я знайома з письменником, знала також, що ми сьогодні разом були на презентації.

− Так, − несміливо мовила я, чекаючи, що вона скаже далі.

Якщо мама прочитала, то вона точно помітила, хто є прототипом Даміри. Можу собі уявити, наскільки їй було боляче читати, як її кровинку, єдину улюблену дитину зображають чудовиськом. Але те, що видала зараз мама, вразило мене ще більше. Бо все виявилося абсолютно навпаки.

− Люба моя, це ж неймовірно, − вона говорила зі щирим захопленням. − Цей хлопчик − просто диво. Це ж він тебе змалював, так?

Я спробувала вдати, що не здогадалася про це.

− Думаєш?

− А ти що − ні? Господи, це ж очевидно! Боже, який молодець. Як чудово! Я мало не плакала, коли читала. Я справді побачила тебе, твою душу, згорьовану, стражденну, яка ніби заручник свого недосконалого тіла, що тримає її, не дає нормально жити.

Мене немов оглушили. Отже, я чогось не помітила? Те, що насправді є виявом щирого захоплення, сприйняла за образу? То Денис своїм романом підносив мене, а я натомість розізлилася на нього, образила?

− І як цьому Лісовому вдалося так тонко тебе відчути? − продовжувала мама. − Ви з ним дуже близькі друзі?

− Ні…

− А шкода. Повір мені, він хороша людина. З такими варто дружити.

Я завжди вірила мамі. Вона дуже чуйна й добре розбирається в інших. І коли вже вона побачила в книжці щось таке, чого не помітила я, то схильна більше вірити їй.

− Знаєш, мамо… − Чомусь мені стало так соромно за себе, так захотілося виговоритися їй. − А я не дочитала до кінця.

− Чому? Як так можна, коли там же точно видно, що написано про тебе, хай і в алегоричній формі?

− Тому й не дочитала, бо образилася на Дениса, що він змалював мене, що всі мої знайомі читатимуть це, упізнаватимуть мене і вже інакше, як якогось потворного андроїда, не сприйматимуть…

Зараз я виправдовувалася, наче мала дитина, що нашкодила й боїться покарання.

− От тобі й маєш! Ти ж у мене розумна дитина, письменниця. Такий сильний роман створила, а не бачиш різниці між життям і метафорами. Це ж лише спосіб передавати думки, своєрідне шифрування. Усі ж письменники до нього вдаються…

Я все знала й розуміла, та, бач, коли зайшлося про мене особисто, перетворилася на обмежену, закомплексовану ідіотку.

− Більше того, − знала, що зараз узагалі доб’ю маму, − я накричала на Дениса і безповоротно з ним посварилася.

Мама опустила руки.

− Що я можу сказати? Ти ненормальна.

− Я знаю.

− Не знаєш. Прочитай роман, а потім уже робитимеш висновки.

Вона сказала це й попрямувала до дверей.

− Куди ти?

− Додому, − відповіла, взуваючи черевики.

Мама вже жила з Олегом, хоч до мене навідувалася щодня.

− Я там дещо принесла тобі поїсти, візьмеш у холодильнику.

− Чому ти йдеш? − Сльози наверталися мені на очі.

− Бо тобі треба побути на самоті й трохи подумати про своє життя. Не можна так поводитися з людьми. Ти ризикуєш залишитися зовсім сама. Звісно, у тебе є я. І я любитиму тебе завжди і за будь-яких обставин. Але я не вічна. Відкрий своє серце для інших. Не думай, що всі навколо хочуть лише образити тебе, завдати болю. Не бійся людей. Вони не такі вже й погані…

Сказавши це, мама поцілувала мене в чоло й пішла, а я залишилася сам на сам зі своїми думками.

І тоді ж дочитала «Останній серед перших» до кінця. Що мене образило минулого разу, я вже й не могла пригадати. Тепер уже навіть на початку книжки не помітила нічого дошкульного для себе. То й що, що ця дівчина така негарна? Але ж слів із пісні не викинеш − я теж така. То невже треба випхати подібних людей за межі цього життя, не помічати їх, вдавати, що їх не існує? Та я маю дякувати Денисові, що він зробив своїм героєм людину непривабливу зовні, але таку позитивну в душі, що нею переймаєшся, захоплюєшся, любиш її. Він же цим вчинком насправді робив мені послугу, закликав не судити людей за їхніми оболонками, як часто чинили зі мною. Але тепер, після мого ганебного вчинку, він, певно розчарувався, бо, на відміну від його вигаданої, нафантазованої Даміри, я не така вже й добра істота, а швидше яка ззовні, така і зсередини.

Не знаю, яких зусиль це мені коштувало, але вирішила переступити через свою гордість і вибачитися перед Лісовим. Я не переставала займатися самоїдством і думала про те, що він має повне право не захотіти мене більше й знати. Та все ж мусила йому зателефонувати. Не давали спокою мамині слова. Інакше б я просто пішла з хлопцевого життя й мучила б себе тим, що він назавжди в мені розчарувався. Ще один шрам залишився б на серці. Та зараз я хотіла скористатися шансом усе виправити.

Хоч як це дивно, але Денис зрадів моєму дзвінку. Хоч і дуже здивувався.

− Юлю? Як добре, що ти подзвонила.

Він радів, мов дитина. От дурненький. Я його образила, а він поводиться, наче все навпаки.

− Ти так швидко зникла з університету. Ми навіть не встигли поговорити до пуття…

Коли ж я його перебила та ще почала вибачатися, хлопець украй розгубився.

− Щось сталося? − тремтячим голосом запитав він.

− Нічого. Просто я дуже тобі вдячна. За все. За те, що ти є. Що є твій роман…

На тому боці дроту запанувала мовчанка.

− Знаєш, − мовив урешті Лісовий, − це я тобі вдячний. Ти навіть гадки не маєш, як сильно я тобі вдячний. Якби ти заразне подзвонила, навіть не знаю, що зі мною було б…

Ого! Його голос звучав серйозно, і я не на жарт налякалася. Щось справді жахливе відбувалося в його житті. І що ж це, виходить, через мене?

Та виявилося, усе значно складніше.

− Мені останнім часом дуже нелегко. Я ж тобі розповідав, як мучуся, коли приходить натхнення. Іноді воно мене виснажує до напівсмерті. Давно вже, правда, такого не траплялося. Я трохи заспокоївся, відпочив. Та зараз, після виходу останнього роману, здається, знову почалося. Ніби дамбу прорвало. Мене так ковбасить, що й не передати.

Так, голос його був дуже втомлений. Я ще на зустрічі помітила, що Денис якийсь пригнічений, але, засліплена своєю образою, не надала тому належного значення.

Мабуть, Аврора з Іллею знову розійшлися. Але ж то не страшно − Метр їм швиденько мізки вправить. Але чому він і досі цього не зробив?

− Я не витримую, Юлечко, − вимовив Денис, і я зрозуміла, що він… плаче. − Нікому не можу розповісти про це, крім тебе. Мене розриває на шматки. Ось зараз, коли ти подзвонила, я саме писав епізод із Дамірою. І от розмовляю з тобою, а в голові крутяться її репліки, яких я не можу спинити. Боюся, що котрусь із них вимовлю вголос і ти ще подумаєш, що я збожеволів.

Хлопець засміявся, та це швидше був істеричний сміх.

− Я стільки сил віддаю творчості, а коли ти тоді подзвонила й почала кричати, я взагалі розгубився. Виходить − ти твориш, знищуєш себе потроху заради мистецтва, а воно, виявляється, нікому не потрібно. Нікому…

− Не кажи такого! − Я вже мало не кричала, бо відчула в його тоні вкрай загрозливі нотки, таке я вже чула одного разу, та зараз самогубчий настрій просто опанував бідолаху. − Ти ж бачиш, що твої твори потрібні. Не знаю, що тоді на мене найшло. Може, я просто розлютилася, що ти не дав мені прочитати роман до того, як він вийшов друком. Але ж він чудовий! Справді!

− То я ж і кажу, що ти мене сьогодні порятувала. Дякую. Хоч не знаю, чи надовго. Мені треба щось робити. Може, до лікаря звернутися? Це ж ненормально − те, що зі мною коїться. Може, це якийсь психічний розлад. Адже таке не в усіх письменників, правда ж?

Ну, що йому сказати? Як заспокоїти? Скажені донори! Доведуть людину.

Зрештою ми домовилися, що йому просто слід відпочити. І хоч як це важко зробити, Денис погодився, що певний час таки спробує не думати про творчість. Я порадила йому десь погуляти чи сходити в спортзал. Він погодився. Здається, мої вибачення були дуже вчасні. І я зраділа не менше за нього, бо з голови ніяк не йшли запитання. А що, якби я не подзвонила? Що, якби мама не прочитала книжку й не відкрила мені очі, не промила мозок? Що, якби я вчинила за своїм звичним сценарієм і не переступила через власні гордощі? Що могло б статися? І хто б у тому був більше винен: скажені донори чи невдячна читачка?

І як він міг таке допустити? Бачив же, що ці двоє знову напосіли на юнака зі ще більшим завзяттям. Що ними керувало тепер? Може, це була своєрідна помста за те, що Денис сам наважився творити, ставлячи цим під сумнів їхній авторитет? Мовляв, хотів писати й малювати? Будь ласка, прапор у руки, тільки на жалійся, що сил бракує.

Метр бачив свавілля Іллі з Авророю, їхню гру наввипередки: хто більше напише чи намалює. Але не втручався. Його так усе втомило, що він просто перестав лізти в життя своїх підопічних. Робіть, що хочете.

Каміла кілька разів пробувала вивести чоловіка з цього апатичного стану, але марно. Зрештою й вона здалася, лише спостерігала збоку, що з того вийде.

Та зараз, стоячи тут, посеред захаращеної Денисової кімнати, зовсім поряд, та все ж не маючи жодної змоги втрутитись і хоч якось допомогти, Метр готовий був віддати все на світі, аби повернути час.

Після розмови з Лією Денис, здається, трохи заспокоївся. Кілька днів навіть мав доволі вмиротворений і спокійний вигляд. Чоловік тоді подумав, що юнак сам упорається, але недооцінив його донорів. Такої наполегливості варто пошукати.

Момент затишшя швидко закінчився, і Дениса знову почали атакувати. Ну чому? Чому Метр не спинив ідіотів? Вони ж насамперед собі рили могилу. Мали б уже вивчити свого реципієнта, знати, що не можна так ним ризикувати, що їхні особисті суперечки й змагання можуть завдати йому шкоди. Але вже пізно. Метр був у Реальності, де не мав влади. І що він зробить? Як виявить свою присутність? Ворухне фіранкою? Скине зі столу олівець?

Навряд чи це спинить категорично налаштовану людину.

Темрява. Пустка. Суцільний біль. Безвихідь.

Денис стояв на балконі.

Єдиний крок відділяв його зараз від такого омріяного спокою.

І він його зробив…

Ох це життя. Несправедливе воно. Не варто радіти білій смузі, бо чорна, яка приходить після неї, зазвичай удесятеро ширша.

А я раділа. Раділа, що в мене все так добре складається: роман написала, підлікувалася, мама щаслива. Кожен мій день ряснів хоч і дрібними, але приємними моментами.

Та потім усе змінилося. Почався кошмар. Справжній. Я вже не пригадаю, коли саме негаразди почали закрадатися в моє життя, але росли вони в геометричній прогресії.

Пригадую все, немов у тумані. Чому сварка з Денисом, незрозуміла Танина поведінка, зустріч із Матвієм − ці перші дзвіночки, перші провісники майбутніх бід не насторожили мене?

Тепер моє життя − суцільне жахіття. Я з приємністю згадую той час, коли сиділа вдома, ковтаючи вагонами знеболювальні − хвора й нікому не потрібна, не здатна ні працювати, ні творити.

Перший мій напад після тривалого періоду хорошого самопочуття стався тоді, коли дізналася про Денисове самогубство. Не знаю, як я це пережила. Добре, що мама була поруч. Мені було так зле, що навіть не пішла на похорон. Та й за інших обставин навряд чи спромоглася б це зробити.

Я обвинувачувала себе. Не тому, що була з ним посварилася. Знала, що він вибачив мені. Обвинувачувала, бо здогадувалася про хлопцеві наміри, адже знала, що з ним коїться, і не спробувала зарадити.

Як би я це робила? Не знаю. Але впевнена, що варто було спробувати. Не відходити від нього ні на крок… Телефонувати вдень і вночі…

Та коли в людини бодай раз виникло бажання накласти на себе руки, смерть починає ходити слідом, вона вже не випустить своєї жертви.

Але чому вони Там нічим не зарадили? Адже це через них загинув Денис? Чому не спинили своїх божевільних донорів? Не розумію. Ну, сварливі митці молоді, дурні, але ж Метр, Каміла… Хіба вони не бачили, що коїться? Як таке допустили?

Я починала ненавидіти тих, ким іще недавно захоплювалася, кого підносила до небес. Це вони винні. Як мені тепер писати під диктовку того, хто так сильно розчарував?

Я ходила, мов загіпнотизована. Весь мій світ руйнувався. Усі цінності втрачали вартість.

Денис помер, із Матвієм перестала спілкуватися. Спочатку він іноді дзвонив, а потім перестав. Може, з ним сталося те неминуче, чого я так боялася? Не знаю. Але з огляду на те, що відбувається зараз із моїм життям, так воно і є. Тому краще не знати, щоб зайвий раз не засмучуватися.

Засмучуватися? Невже мене ще може щось засмути? Я вже стільки всього надивилася за свій короткий вік!

Але ж ні! Виявляється, це ще не все.

Усе почалося, коли ні з того ні з сього раптом з’явилася Таня.

Вона до смерті мене перелякала, коли, як чорт із табакерки, вискочила з мого під’їзду, як я саме поверталася з магазину.

Я ще ніколи її такою не бачила. Вродлива, завжди доглянута, охайно й модно вбрана, зараз дівчина була мов очманіла. Каштанове кучеряве волосся паклею звисало на очі. Без макіяжу, у якійсь запраній спортивній куртці. Її очі горіли божевільним блиском, рухи були поривчасті, та й уся вона виглядала, як несповна розуму.

Таня відразу пішла в атаку:

− Це все ти винна! Дивися, що ти зі мною зробила! З моїм життям!

Я нічого не розуміла. Що сталося? Чи, може, це звістка про Дениса так вплинула на бідолашну. Але до чого ж тут я?

− Тільки не вдавай, що ти нічого не розумієш. Скажи мені: що я написала?

Отут до мене почало потроху доходити. Не позбулася дівчина своїх сумнівів. Таки повірила в казку.

− Країна ж існує насправді. Так?

Вона вже трясла мене. Я ледь вирвалася з цупких обіймів.

− Це ж ти написала, от і скажи, існує вона чи ні?

− Ні! − волала вона. − Це ти написала! Ти! Для мене! Написала одну книжку! Лише одну! Ти − мій донор!

− Ти хоч сама себе чуєш?! − Я хапалася за останні ниточки, щоб переконати дівчину, але все марно. − Ти збожеволіла! Що ти мелеш? Немає ніякої Країни. Це лише твоя вигадка, твоя фантазія.

− Ні, вона існує. І ти краще за мене це знаєш. Бо ти була Там.

Тоді мені таки вдалося втекти від Таміргазіної й заховатися у власній квартирі. Та дівчина не давала мені спокою. Весь час десь перепиняла, дзвонила по сто разів на день. Я вже не брала слухавки, але вона набирала з інших номерів.

Ось і зараз пролунав телефонний дзвінок. Я відчула, що це Таня, але вирішила відповісти. Годі ховатися. Хоче говорити − будь ласка.

− Навіщо ти так зі мною? − почала вона. − Ти розумієш, на що мене прирекла?

− Не розумію…

− Розумієш. Ти, використовуючи мене, вирішила розповісти про Країну, Нічгород, про митців, про те, як там опиняються. Це, звісно, хороший задум: донести до людей правду − завуальовано, приховано, але щоб знали.

− Ти божевільна, − я досі опиралася, хоч і розуміла, що намарно, бо Таня все давно для себе вирішила.

− Ні. Ти була в комі, ти знайшла собі підходящого реципієнта, щоб описати свої незвичайні пригоди, а потім щасливо повернулася, щоб у Реальності спокійно собі творити й жити. Скажи, хто під’єднується до тебе? Хоча ні, дай-но я сама вгадаю. Метр? Правда ж, він? Такий геніальний роман міг написати тільки Метр.

Кажи, кажи… Може, тобі полегшає. А може, і мені. Може, якщо ти все знаєш, мені теж варто виговоритися?

− Але скажи мені одне: чому я? Чому ти вибрала саме мене? Нащо прирекла мене на таку жахливу долю? Адже я стала автором одного-єдиного твору. Усе! Моє життя закінчилося разом із ним.

Вона плакала в слухавку. Мені стало шкода дівчини. Ну, чому, чому я не можу її заспокоїти, переконати, що все не так?

− Я ж більше ні на що не спроможна. Ти сама це знаєш. Ти ж читала мою жахливу повість, про яку й слова не наважилася сказати, така вона бездарна.

− Усе не так. − Мені страшенно хотілося щось змінити. − Ти просто стала заручницею своєї фантазії, Таню.

Намагалася говорити спокійно й довірчо, як говорять професійні психологи.

− Зараз у тебе період творчого затишшя. Та він скоро мине, і ти ще напишеш не один чудовий твір. Адже ти дуже талановита. Твоя «Подорож…» чудова.

− То твоя «Подорож…», − ридала вона. − То ти талановита…

Господи, коли це скінчиться?

− І чого ти повернулася?! Сиділа б собі Там і не рипалася! Я ненавиджу тебе! Ти зруйнувала все моє життя! Ти! Ти! Ти!

Ну, це вже занадто. З мене годі.

− Скажена! − не втрималася я й кинула слухавку. Вибігла з дому. Мені необхідно пройтися, подихати свіжим повітрям.

Я втомилася. Усе набридло. Може, Таня права й мені не треба було повертатися? Хіба такого життя хотіла? Ніщо тепер уже не буде, як колись. Не тішитимуть книжки, зустрічі з читачами, моменти натхнення… Навіть згадки про Нічгород уже ніколи не будуть такі світлі й бажані. Для чого вона взагалі існує, та Країна? Для чого все це мистецтво, якщо воно завдає лише болю й страждань?

Денис, Таня, Матвій − це лише ті жертви, про які я напевно знаю. А скільки їх іще у світі?

Червону «вольво», що мчала на величезній швидкості, я впізнала відразу, бо часто бачила, як Тетяна приїздила на ній на якусь чергову зустріч. Красива машина, але я б нізащо не керувала автівкою сама. Ідеться навіть не про те, що боюся потрапити в аварію. Просто я завжди відволікалася на різні сторонні речі, тому була б украй неуважним водієм.

А зараз вона мчала просто на мене. І вочевидь не збиралася гальмувати.

Що ж! Може, це й на краще…

Гладенька поверхня дзеркала помутніла. Усі присутні в Широкій Залі Для Вузьких Засідань полегшено зітхнули. Нарешті. Метр повернувся. І не сам. А з новим донором.

Уперше за тривалий час це знову вдалося. Ніхто не перешкоджав, не вставав на шляху нового митця до Країни.

Дівчина досі ще тримала Метра за руку.

Ну от. Нарешті це сталося.

Тут нічого не змінилося. Ті ж дзеркала, високі стіни, а отам, за дверима, − кабінет із нескінченними книжковими полицями.

Метр дивився на свою супутницю з неприхованим захопленням: вона тут, отже, життя триває. Триває мистецтво. І хоч що б там сталося, хоч хто б намагався стати на перешкоді, митці невпинно творитимуть далі. Вони до останку виконуватимуть свою місію.

Ця дівчина перша зуміла пробитися крізь завісу, що виникла невідомо звідки між Країною та Реальністю. Отже, вона неабиякий донор. А головне − їй нічого не треба пояснювати, бо вона сама все знає.

Тому, люба, можемо негайно братися до роботи. Ти ж так цього хотіла!

Щасти!

ІІ. Аварія

Коли прибула «швидка», вона ще була жива, хоч у тому, що її довезуть до лікарні, майор Сивоштан сумнівався. Ударом їй знесло півобличчя, що колись, мабуть, було дуже гарне. Жертва вочевидь належала до заможних людей. Дороге авто, брендовий одяг, хоч і заляпаний кров’ю, − майор одразу це завважив.

Дівчина мчала на величезній швидкості і навіть не пробувала зупинитися. Що з нею сталося: не впоралася з керуванням чи відмовили гальма? Слідство встановить.

А жертв могло бути й більше. Тієї миті дорогу переходила ще одна дівчина, яка теж неминуче загинула б, якби власниця машини в останній момент різко не вивернула кермо вбік, і, зманеврувавши, рятуючи пішохода, на повній швидкості вдарилася в стовп на узбіччі.

Та інша, яка замість жертви, дякуючи Богові й своєму янголові-охоронцю, стала лише свідком аварії, зараз сиділа на тротуарі, підібгавши під себе ноги, і скляними очима дивилася в порожнечу.

Її можна зрозуміти. Вона щойно уникла смерті й не скоро оговтається від шоку. Але що вдієш: доведеться допитати.

Майор попрямував до високої чорнявої незнайомки, щоб поставити кілька запитань.

А біля жертви метушилися лікарі, намагаючись якнайкраще вкласти її понівечене тіло на ноші.

Був чудовий сонячний день. Життя тривало…

Березень, 2012 р.

Далі не буде…

Примітки

1

Дж. Д. Селінджер помер 27 січня 2010 р., а дія твору відбувається у 2009 р. (Тут і далі примітки автора.)

2

Схід чи захід − удома краще

Content

Тіна Гальянова
Ходіння Туди і Назад

Анатомія натхнення

Туди . Муза на одну книжку

І. Нічгород

ІІ. Щоденник

26:8

Бумеранг

Додому

Львів прокидається…

Мама зрозуміє

ІІІ. Повернення

IV. Книжка

Назад. Відтінки чорного

І. Книгарня

ІІ. Аварія

Примітки