Джефри Дивър

Колекционерът на кости

(книга първа от поредицата за "Линкълн Райм")

На семейството ми,

Ди, Дани, Джули, Етел и Нелсън...

Крушата не пада по-далеч от дървото.

Също и на Диана...

Първа част

Крал за един ден

Настоящето на Ню Йорк

е толкова ярко,

че засенчва миналото.

Джон Джей Чапман

1.

Петък, 22:30 - събота, 15:30

Мечтаеше си само за сън.

Самолетът кацна с два часа закъснение и в залата за получаване на багажа започна истински бой. На всичкото отгоре бе станало някакво объркване и лимузината, която трябваше да ги вземе, си бе тръгнала преди час. Така че се налагаше да вземат такси.

Тя се нареди и зачака на опашката. Куфарчето с лаптопа ѝ тежеше. Джон бърбореше нещо за лихви и нови начини за преструктуриране на капитала, но тя си мислеше: „Петък вечерта е, десет и половина. Искам само да измия потта от тялото си и да се заровя в леглото.“

Разсеяно загледа безкрайната редица жълти таксита. Едноцветните коли някак ѝ напомняха насекоми. Спомни си детството в планината, когато с брат ѝ се натъкваха на някой разложен труп на язовец или ритваха някой мравуняк, за да наблюдават потока от пъплещи червени буболечки.

Поредното такси спря на стоянката. Ти Джей Колфакс вяло се затътри към него.

Шофьорът отключи багажника, без да излиза от колата. Наложи се сами да натоварят куфарите си. Това ядоса Джон - беше свикнал да го обслужват. Тами Джийн нямаше нищо против да свърши тази работа. Тя все още не можеше напълно да приеме мисълта, че има лична секретарка, която пише вместо нея. Затвори капака на багажника и се качи.

Джон я последва, затръшна вратата и сбърчи тлъстото си лице и плешивото си теме така, сякаш усилието да пъхне куфарчето си в багажника го бе изтощило до крайна степен.

-      Първо през източна Седемдесет и втора - измърмори той на шофьора.

-      После към горен Уестсайд - допълни Ти Джей. Плексигласовата преграда между отделението на водача и задните седалки бе толкова издраскана, че шофьорът едва се виждаше.

Таксито излезе от района на летището и се понесе по магистралата към Манхатън.

-      Я виж - отбеляза Джон, - ето защо е цялата навалица.

Сочеше една крайпътна табела, която поздравяваше делегатите на мирната конференция на ООН. Конференцията започваше от понеделник. Очакваше се да пристигнат десет хиляди посетители. Ти Джей вдигна поглед към табелата - чернокожи, бели, азиатци с усмивки на уста махаха с ръце. Все пак в снимката нещо не беше наред. Цветовете и пропорциите не бяха реални. Лицата изглеждаха размазани.

Продължиха по магистралата, облята от неприятната жълта светлина на крайпътните лампи. Покрай старата военноморска корабостроителница, покрай пристаните на Бруклин.

Джон най-сетне млъкна, извади лаптопа си и започна да пресмята нещо. Ти Джей се отпусна на седалката; пред очите ѝ преминаваха прашни тротоари и тъжните лица на хора, които седяха на бордюра и гледаха магистралата. Изглеждаха полумъртви от жега.

В таксито също бе горещо и Ти Джей натисна копчето за отваряне на прозореца. С изненада установи, че не работи. Натисна другото, от страната на Джон. Също развалено. Едва тогава забеляза, че и ключалките на вратите липсват.

Дръжките - също.

Ти Джей прокара ръка по вратата. Нищо, като че някой ги бе отрязал с ножовка.

-      Какво има? - попита Джон.

-      Ами вратите... Как се отварят?

Джон погледна първо едната, после другата. Таксито подмина тунела за централен Манхатън.

Джон почука по преградата:

-      Хей! Пропуснахте отклонението. Накъде карате?

-      Може би ще мине през Куинзбъро.

През моста пътят бе по-дълъг, но така щяха да избягнат задръстването в тунела. Ти Джей се наведе напред и почука по плексигласа с пръстена си.

-      По моста ли ще минете?

Шофьорът не им обърна внимание.

-      Хей!

Подминаха отклонението за Куинзбъро.

-      По дяволите! - изруга Джон. - Къде ни карате? В Харлем? Обзалагам се, че кара към Харлем.

Ти Джей погледна през прозореца. Една кола бавно ги задминаваше. Ти Джей заблъска по стъклото.

-      Помощ! Моля ви...

Шофьорът на другата кола я погледна веднъж, после пак, намръщи се. Забави и се нареди зад тях, но таксито внезапно отби към Куинс, зави по една уличка и продължи с пълна скорост към пустия промишлен район. Сигурно караше със сто.

-      Какво правите?

Ти Джей заблъска по преградата:

-      Намалете скоростта. Какво...?

-      О, не - промълви Джон. - Гледай.

Шофьорът си беше нахлузил маска за ски.

-      Какво искате от нас? - проплака Ти Джей. - Пари ли? Ще ви дадем, колкото искате.

Шофьорът не промълви нито дума.

Ти Джей отвори чантата си „Таргус“ и извади черния си лаптоп. Обърна се и удари с все сила компютъра в задното стъкло. Стъклото издържа, шумът от удара като че уплаши до смърт шофьора. Таксито поднесе встрани и едва не се блъсна в постройката, покрай която минаваха.

-      Пари. Колко? Ще ви дадем много пари! - започна да фъфли Джон, по дебелите му бузи потекоха сълзи.

Ти Джей отново фрасна стъклото с лаптопа. Мониторът отхвръкна от удара, но стъклото остана невредимо.

Ти Джей опита пак. Компютърът се разби и се разпадна в ръцете ѝ.

-      По дяволите...

Таксито заби спирачки в една тъмна сляпа уличка и двамата пътници едва не удариха глави в плексигласовата преграда.

Шофьорът излезе, държеше малък пистолет.

-      Моля ви, не! - проплака Ти Джей.

Шофьорът заобиколи отзад, наведе се и започна да се цели през мръсното стъкло. Ти Джей и Джон се отдръпнаха към противоположната врата, притиснали изпотените си от страх тела.

Шофьорът закри очи с ръка от светлината на уличните лампи и се наведе още повече към тях.

Внезапно се разнесе гръм. Ти Джей потрепери. Джон изпищя. Зад гърба на шофьора небето се изпълни с червени и сини фойерверки. Чуха се още гърмежи и свистене. Шофьорът се обърна да погледне. Огромен оранжев паяк разпростря крака над града.

Фойерверки. Ти Джей бе чела за събитието в „Таймс“. Беше подарък от кмета и генералния секретар на ООН за делегатите на конференцията, приветствие от най-големия град на земята.

Шофьорът се обърна отново към таксито. Дръпна рязко дръжката и бавно отвори вратата.

Обаждането бе анонимно. Както винаги.

Така че нямаше начин да се разбере кое точно място е имал предвид информаторът. От централата съобщиха само:

- Каза на Тридесет и седма, близо до Единадесето. Това е.

Анонимните информатори никога не съобщават точно мястото на престъплението.

Вече изпотена, въпреки че бе едва девет, Амелия Сакс си проправяше път сред високите бурени. Правеше ес-образно търсене, както го наричат в Криминалния отдел - обикаляш местността под формата на буквата S. Нищо. Наведе глава към малкия предавател, прикрепен за униформата ѝ:

-      Тук патрул 5885. Централа, не намирам нищо. Имате ли някаква допълнителна информация?

Сред пращенето се чу отговорът на диспечера:

-      Що се отнася до мястото - нищо, 5885. Информаторът каза нещо странно... че се надявал жертвата да е мъртва, край.

-      Повторете, централа.

-      Информаторът каза, че се надявал жертвата да е мъртва. Така било по-добро за нея, край.

-      Край.

Надявал се жертвата да е мъртва?

Сакс прескочи някаква ограда и продължи из запустелия участък. Нищо.

Искаше вече да се откаже. Да го запише като 10-90 - лъжлив сигнал, както обикновено правеше, и да се върне при партньора си. Коленете я боляха и имаше чувството, че ще се свари в собствената си пот. Искаше ѝ се да се скрие в „Порт оторити“, да побъбри с момчетата и да изпие цяла кана аризонски чай с лед. После, в 11:30 - само след два часа - щеше да си прибере нещата от участъка в Мидтаун Саут и да отиде на инструктаж за новото назначение.

Но не го направи, не можеше да се откаже току-така. Продължи по нагорещения тротоар между две изоставени сгради към поредния тревясал парцел.

Пъхна дългия си показалец под фуражката, в гъстата си червена коса, събрана в стегнат кок, и се почеса. По челото ѝ се стичаха струйки пот.

„Последните ми два часа като патрул - помисли си тя. - Защо не зарежа това?“

Тя продължи сред бурените. Почувства се особено.

„Някой ме наблюдава.“

Горещият вятър разклати храсталаците. От и към тунела „Линкълн“ профучаваха коли и камиони. „Този град е толкова шумен, че някой може да се промъкне зад гърба ми и да ме наръга с нож, без да го усетя.“

„Или да допре пистолет в гърба ми...“

Тя се обърна рязко.

Видя само увехнала трева, ръждясали железа и боклуци.

Покачи се върху купчина чакъл, потръпна. Амелия Сакс, тридесет и една годишна (едва тридесет и една годишна, както би казала майка ѝ), вече страдаше от артрит. Беше го наследила от дядо си, както бе наследила телосложението на майка си и професията на баща си (всички недоумяваха откъде е взела червената коса). Почувства нова болка в коляното, докато разтваряше няколко изсъхнали храсти. Спря точно навреме: на крачка от една десетметрова пропаст.

Пред нея зейна мрачен каньон, изкопан дълбоко в скалистата основа на Уестсайд. През него преминаваха влаковете към северната част на града.

Нещо на земята, недалеч от релсите, привлече вниманието ѝ.

„Какво е това? Купчина прясно натрупана земя със забучена в средата пръчка. Прилича на... О, Господи!...“

Тя потрепери. Започна да ѝ се повдига, побиха я тръпки. Дълбоко в съзнанието ѝ се искаше да се върне, да се престори, че не го е забелязала.

„Надявал се жертвата да е мъртва. Така било по-добре за нея.“

Сакс се втурна към една желязна стълба, водеща към релсите. Посегна към парапета, но се спря. „По дяволите. Престъпникът сигурно е минал оттук.“ Ако се хване за парапета, ще изтрие отпечатъците му, вслучай че е оставил такива. „Добре, ще го направим по трудния начин.“ Тя си пое дълбоко въздух, за да преодолее тъпата болка в ставите, и заслиза с лице към скалата. Обувките ѝ - лъснати като стъкло за първия ден от новата ѝ служба - стържеха в камъните. Скочи от един метър върху чакъла и се затича към гроба.

„О, Боже!...“

Не пръчка стърчеше от земята, беше ръка. Човекът бе заровен вертикално, стърчеше само ръката до лакътя. Всичкото месо от безименния пръст бе смъкнато и върху кървавата кост беше надянат дамски пръстен с диамант.

Сакс коленичи и трескаво започна да копае.

Пръстите на ръката бяха по-изпънати от нормалното. Това бе свидетелство, че жертвата е била още жива, когато са я закопали.

А може би все още е жива.

Сакс продължи да копае още по-ожесточено твърдата земя. Поряза се на парче от бутилка, тъмната ѝ кръв се смеси с още по-тъмната пръст. Най-после достигна до косата и кожата на челото, синкавосиня от липсата на кислород. Продължи да копае, докато не се появиха мътните очи и устата, изкривена в зловеща усмивка. Жертвата се бе мъчила да си поеме въздух.

Не беше жена, въпреки пръстена, а пълен мъж, около петдесетте - безжизнен като камъните наоколо.

Сакс се отдръпна, не можеше да отдели очи от неговите. Едва не падна върху релсите. Нужна ѝ бе цяла минута, преди да започне да мисли за друго освен за усещането, което е изпитвала жертвата, преди да умре.

После:

„Хайде, Амелия. Намираш се на мястото на убийство и си първият пристигнал полицай.

Знаеш какво да правиш.

АЗОЗ.

„А“ значи „Арестувай вероятния извършител“.

„З“ значи „Задръж свидетелите и заподозрените“.

„О“ значи „Огледай местопрестъплението“.

„З“ значи...

Какво значеше „З“-то?“

Сакс наведе глава към предавателя:

-      Патрул 5885 до централата. Имам 10-29 до линията на Тридесет и осма и Единадесето. Убийство, край. Изпратете детективи, криминолози, кола и съдебен лекар, край.

- Добре, 5885. Има ли задържан? Край.

-      Не.

-      Пет-осем-осем-пет, край.

Сакс се втренчи в оглозгания пръст. Странния пръстен. Очите. И усмивката... о, проклета усмивка! Побиха я тръпки. Беше плувала в реки, гъмжащи от водни змии, и се хвалеше, че окото ѝ няма да трепне, ако скочи с бънджи от тридесетметров мост. Но сега чувството, че е попаднала в капан, че не може да избяга, и ужасът, предизвикан от него, преминаха през тялото ѝ като електрически ток. Ето защо обичаше да върви бързо, ето защо караше колата си с бясна скорост.

„Когато се движиш, не могат да те хванат...“

Дочу някакъв звук и се сепна.

Тракане. Далечно, но ставаше по-силно.

Над релсите полетяха хартии. Облаци прах се вдигнаха от земята и я обгърнаха като разгневени пустинни духове.

Чу се тихо скърцане...

Високият метър и шестдесет и пет патрулиращ полицай Амелия Сакс се намери лице в лице с тридесеттонен локомотив, червено-бяло-синьо стоманено чудовище, което се приближаваше с петнадесет километра в час.

-      Стой!

Машинистът се направи, че не я чува.

Сакс изтича и застана между релсите, започна да маха с ръце. Спирачките на локомотива изскърцаха. Машинистът подаде глава през прозореца.

-      Не можете да продължите - каза му Сакс.

Той я попита какво има предвид. Стори ѝ се доста млад, за да му поверят да кара такава тежка машина.

-      Тук е извършено убийство. Моля, изключете двигателя.

-      Госпожичке, не виждам никакви убийци наоколо.

Сакс не му обърна внимание. Забеляза дупка в телената мрежа, която отделяше релсите от Единадесето авеню.

Ето един начин да домъкнеш жертвата, без да те забележат - паркираш на Единадесето и довличаш тялото по тясната уличка до скалите. На Тридесет и седма могат да те забележат от околните сгради.

-      Този влак, сър. Оставете го тук.

-      Ама как ще го зарежа така?

-      Моля ви, изключете двигателя.

-      Тия машини не могат да се изключват ей така. Двигателят трябва постоянно да работи.

-      И се обадете на диспечерите. Накарайте ги да спрат влаковете по южната линия.

-      Няма да стане.

-      Веднага! Записах си номера на тази кола.

-      Кола?

-      Съветвам ви да изпълните заповедите ми незабавно.

-      Иначе какво ще направите, госпожичке? Ще ме глобите ли?

Но Амелия Сакс вече се качваше по стълбата; ставите ѝ скърцаха, в устата си чувстваше вкус на прах, глина и пот. Изтича до уличката, която бе забелязала отдолу, после се обърна и огледа Единадесето авеню и „Явиц сентър“, разположен на отсрещната страна, фоайето му гъмжеше от хора - зрители и журналисти. Огромен плакат приветстваше: „Добре дошли, делегати на ООН!“ Но по-рано сутринта убиецът е можел лесно да намери място за паркиране и да завлече жертвата до железницата, без да го забележат. Сакс закрачи по Единадесето авеню, което имаше шест платна и бе задръстено от коли.

„Хайде!“

Тя се гмурна в морето от автомобили и спря движението в северните платна. Няколко шофьори се опитаха да минат покрай нея. Наложи ѝ се да напише две глоби и накрая блокира пътя с кофи за боклук, за да е сигурна, че добрите граждани ще изпълнят обществените си задължения.

Сакс най-после си спомни какво означава последната буква от правилото АЗОЗ за първия полицай, пристигнал на местопрестъплението: „З” значи „Запази местопрестъплението непокътнато“.

В утринната мараня зазвуча хор от клаксони, гневните ругатни на шофьорите не закъсняха. След малко към цялата какофония се присъедини и воят на първите полицейски коли.

Четиридесет минути по-късно мястото на убийството гъмжеше от униформени и цивилни полицаи, десетки. Сакс научи от тях, че медиите проявявали особен интерес към това убийство - жертвата била единият от двамата пътници, които, след като кацнали на летище „Кенеди“, взели такси към центъра, но не пристигнали по домовете си.

-      Снимат ни от Си Ен Ен - прошепна полицаят.

Затова тя не остана никак учудена да види русата глава на Винс Перети, началник на Централния следствен отдел, който, след като огледа местопрестъплението, се качи по стълбата в скалата; после спря, за да изтупа прахта от хилядадоларовия си костюм.

Все пак, неочаквано за Сакс, той я забеляза и ѝ махна да се приближи. По устните му играеше лека усмивка. Тя си помисли, че ще я поздрави за навременните действия. Запазила бе отпечатъците по перилата на стълбата. Може би дори щеше да получи официална похвала. В последния час на последния й ден като патрулиращ полицай. Щеше да се покрие с лаврите на славата.

Перети я огледа от глава до пети:

-      Полицай, не патрулирате за пръв път, нали?

-      Моля, сър?

-      Предполагам, че не сте новобранец.

Технически не, въпреки че имаше само три години стаж, за разлика от останалите патрулиращи полицаи на нейната възраст. Някои работеха от осем-десет години. Беше се записала по-късно в академията.

-      Извинете, не разбрах въпроса.

Перети, изглежда, се подразни и усмивката му изчезна:

-      Вие ли пристигнахте първа на местопрестъплението, полицай?

-      Тъй вярно.

-      Защо спряхте движението по Единадесето авеню? За каква се мислите?

Сакс погледна широкия булевард, все още блокиран от барикадата ѝ. Вече бе свикнала с клаксоните, но сега си даде сметка, че шумът е станал по-силен и колоната от коли се е проточила на километри.

-      Сър, първият пристигнал на местопрестъплението полицай трябва да арестува извършителя, да задържи заподозрените, да запази...

-      Много добре знам правилото АЗОЗ, полицай. Значи сте затворили булеварда, за да запазите местопрестъплението непокътнато, така ли?

-      Тъй вярно. Помислих си, че извършителят не би паркирал в пресечката. Твърде лесно щяха да го забележат от околните сгради. Единадесето авеню ми се стори по-добър избор.

-      Изборът ви е грешен. От онази страна на линията няма следи от стъпки, а към стълбата, която излиза на Тридесет и седма улица, водят две следи.

-      Спрях движението и по Тридесет и седма.

-      Точно това искам да кажа. Трябваше да затворите само нея. А влака? Защо го спряхте?

-      Ами, сър. Помислих си, че ако влакът мине през мястото на престъплението може да унищожи някоя улика. Или нещо такова.

-      „Нещо такова“ ли?

-      Не се изразих много добре, сър. Имах предвид...

-      А летище „Нюарк“?

-      Не разбирам, сър - Сакс се огледа безпомощно. Наоколо имаше и други полицаи, но се правеха на много заети, за да следят разговора. - Какво за летището?

-      Защо не затворихте и него?

Ха сега де! Явно бе решил да ѝ чете конско. Сакс сви устни, но отвърна разумно:

-      Сър, според преценката ми, не изглеждаше вероятно...

-      Нюйоркската централна магистрала също е добър избор. Също Околовръстното шосе на Ню Джърси и магистралата през Лонг Айланд. Шосе 1-70, оттук, та до Сейнт Луис. Нали убиецът може да се измъкне по тях?

Сакс наведе глава, после пак вдигна поглед към Перети. Двамата бяха с почти еднакъв ръст, но той носеше обувки с по-високи токове.

-      Обадиха ми се от кметството, дирекцията на пристанището, кабинета на генералния секретар на ООН, управлението на експо... - Перети кимна към „Явиц сентър“. - Разстроихме дневния ред на мирната конференция, провалихме речта на един сенатор и объркахме движението в целия Уестсайд. Железопътната линия е на петнадесет метра от трупа, а улицата, която затворихте - на шестдесет встрани и на десет нагоре. Дори ураганът Ева не е нарушавал така движението по североизточните линии на железниците.

-      Просто си помислих...

Перети се усмихна. Сакс бе красива жена (преди академията бе работила за модната агенция „Шантел“ на „Медисън авеню“) и той реши да ѝ прости.

-      Полицай Сакс - прочете името, което бе изписано на значката върху гърдите ѝ, стегнати в бронираната жилетка, - ще ви дам един урок. Когато работим, трябва да се съобразяваме с обстановката. Щеше да е много добре, ако можехме да блокираме целия град след всяко убийство и да задържим три милиона заподозрени. Но това е невъзможно. Казвам ви го за ваше добро. За да си извлечете поука.

-      Всъщност, сър, аз се премествам от патрула. От днес на обяд.

Перети кимна и се усмихна лукаво:

-      Тогава стига разговори. Но все пак решението да спрете влака и да затворите улицата е ваше.

-      Тъй вярно. Няма спор.

Перети надраска нещо в един бележник с черна кожена подвързия.

„Само това не... “

-      А сега махнете тези кофи. И ще регулирате движението, докато улицата не се опразни. Ясно ли е?

Без да му отговори, Сакс се запъти към Единадесето авеню и започна бавно да тътри кофите за боклук. Всеки шофьор, който мина покрай нея, я напсува или измърмори нещо. Сакс си погледна часовника.

„Още един час. Ще го преживея“

2.

С бързо пърхане соколът скитник кацна на перваза. Късното сутрешно слънце светеше ярко, мараня трептеше във въздуха.

-      Ето те и теб - прошепна той.

От вратата на долния етаж долетя звън.

-      Той ли е? - изкрещя мъжът към стълбите. - Той ли е?

След като не чу отговор, Линкълн Райм отново обърна очи към прозореца. Соколът извъртя глава - бързо, но грациозно. По ноктите му имаше кръв. Парче жълтеникаво месо висеше от кривата му черна човка. Той проточи шия и се запромъква към гнездото с движения, по-подходящи за змия, отколкото за птица. Хищникът пусна месото в широко отворената уста на пухкавото синкаво пиле.

„Наблюдавам - помисли си Райм - единственото живо същество в Ню Йорк, което няма врагове.“

По стълбите отекнаха бавни стъпки.

-      Той ли е?

-      Не - отвърна Том, младият болногледач.

-      Кой беше? Звънецът звъня, нали?

Том вдигна очи към прозореца:

-      Я, птицата се е върнала. Виж, нацапала е перваза с кръв. Виждаш ли петната?

Женският сокол се появи. Синкаво-сив, с блестящи пера, като люспи на риба. Оглеждаше небето.

-      Постоянно са заедно. Цял живот ли ще са един с друг? - чудеше се на глас Том. - Като гъските.

Райм извърна очи към Том, който се бе навел напред, вперил поглед през мръсното стъкло.

Младият мъж не бързаше да отговаря и това подразни Райм.

-      Кой беше? - повтрри Райм.

-      Гости.

-      Гости ли? Хайде, бе! - изпръхтя скептично Райм.

Опита се да си спомни кога за последен път му бяха идвали гости. Сигурно беше преди три месеца. Кой? Май онзи репортер, или някакъв далечен братовчед. А, Питър Тейлър, един от специалистите по гръбначния мозък, които се грижеха за него. Блейн също идва няколко пъти. Но тя, разбира се, не се броеше за гостенка.

-      Ще замръзна така - оплака се Том.

Понечи да отвори прозореца.

-      Не пипай прозореца - спря го Райм. - И ми кажи кой дойде.

-      Студено е.

-      Ще изплашиш птицата. Спри климатичната инсталация. Аз ще я спра.

-      Ние живеем по-отдавна тук - каза Том, докато вдигаше тежкия прозорец. - Птиците се заселиха с пълното съзнание за твоето присъствие.

Соколите извърнаха глави при шума от отварянето на прозореца, но не помръднаха. Останаха върху корниза, наблюдавайки ловната си територия - анемични гинкови дървета от двете страни на улицата.

-      Кой е? - настоя Райм.

-      Дон Селито.

-      Лон ли?

„Какво иска?“

Том огледа стаята:

-      Каква бъркотия!

Райм не обичаше суматохата, която наставаше при почистването. Не обичаше тътренето на мебели, шума от прахосмукачката, който му се струваше особено досаден. И така му беше добре. Тази стая, която наричаше свой кабинет, се намираше на втория етаж на готическата му къща в горен Уестсайд с изглед към „Сентрал парк“. Стаята бе голяма - шест на шест метра, и буквално всеки сантиметър бе зает с нещо. Понякога Райм затваряше очи и се опитваше да помирише всеки предмет в помещението. Хилядите книги и списания, купчините снимки, наклонени като кулата в Пиза, нагретите транзистори на телевизора, покритите с прах крушки. Винил, пероксид, латекс, лакове.

Три различни вида уиски.

Изпражнения от соколи.

-      Не ща да го виждам. Кажи му, че съм зает.

-      С един млад полицай е, Ърни Банкс. Не, той не беше ли бейзболен играч? Наистина трябва да се почисти. Човек не забелязва колко е мръсно, докато не му дойдат гости.

-      Гости ли? Боже мой, ама че странно звучи. Тържествено. А това как ще ти прозвучи? Кажи им да вървят по дяволите. Как ти се струва гостоприемството ми?

„Мръсно било...“

Том говореше за стаята, но Райм предположи, че имаше предвид и собственика ѝ.

Косата на Райм бе черна и гъста като на двадесетгодишен - въпреки че беше два пъти по-възрастен, - но висеше на сплъстени кичури; плачеше за миене и подстрижка. Лицето му бе покрито с тридневна черна четина, а и нещо постоянно го гъделичкаше в ушите, което подсказваше, че и тези косми трябва малко да се подрежат. Ноктите му бяха дълги, както на ръцете, така и на краката, и цяла седмица не се беше преобличал. Носеше ужасно грозна пижама на точки. Очите му бяха тесни, кафяви, лицето - както твърдеше Блейн - страстно, дори красиво.

-      Искат да поговорят с теб - продължи Том. - Казват, че било много важно.

-      Толкоз по-зле за тях.

-      Не си се виждал с Лон от повече от година.

-      Какво те кара да мислиш, че точно сега ще ми се прииска да го видя? Да не подплашиш птиците! Тежко ти, ако го направиш.

-      Важно е, Линкълн.

-      Много важно, доколкото си спомням предишните ти думи. Къде се губи този доктор? Сигурно се е обадил. По едно време бях задрямал. А ти беше излязъл.

-      Буден си от шест.

-      Не. Събудих се, прав си. Но после отново задрямах. Направо заспах. Провери ли съобщенията на телефонния секретар?

-      Да. Не се е обаждал.

-      Каза, че ще дойде сутринта.

-      А вече е единадесет и половина. Дали да не уведомим въздушно-морските спасителни служби? Какво ще кажеш?

-      Да не си говорил по телефона? - попита внезапно Райм.

-      Може да се е обадил, докато е бил зает.

-      Говорих само с...

-      Казал ли съм нещо? Няма защо да се оправдаваш. Не съм казал да не говориш по телефона. Винаги можеш да се обаждаш. Просто предположих, че се е опитал да се свърже, докато си говорил.

-      Не, тази сутрин си си наумил да се държиш гадно.

-      Ето каква била работата. Знаеш ли, има едно такова приспособление... Могат да ти звънят по двама души едновременно. Трябва да си купим такова устройство. Та какво иска старият ми приятел Лон? И неговият приятел, бейзболистът.

-      Попитай ги сам.

-      Искам ти да ми отговориш.

-      Искат да те видят. Само това ми казаха.

-      За нещо мноого важ-но.

-      Линкълн...

Том въздъхна. Хубавият млад мъж прокара ръка през русата си коса. Носеше черни панталони, бяла риза и цветна вратовръзка с безупречен възел. Когато го наемаше преди година, Райм му бе казал, че ако иска, може да носи дънки и фланелки с къс ръкав. Но Том ходеше все така елегантно облечен. Райм не виждаше с какво това допринася за решението му да задържи младежа на служба, но такъв ефект наистина имаше. Никой от предшествениците на Том не се бе задържал повече от шест седмици. Колкото напускаха доброволно, толкова биваха уволнени.

-      Добре, какво им каза?

-      Казах им да изчакат пет минути, за да видя дали си буден, и после да заповядат. За кратко.

-      Така ли си им казал? Без да ме питаш. Много благодаря.

Том направи няколко крачки към вратата и извика към стълбите:

-      Качвайте се, господа.

-      Казали са ти още нещо, нали? - каза Райм. - И ти го криеш от мен.

Том не отговори. Двамата мъже се появиха на вратата. Райм заговори пръв. Обърна се към Том:

-      Спусни пердето. И без това достатъчно разтревожи птиците.

Което означаваше, че ярката слънчева светлина вече го дразни.

Смрадливото, лепкаво тиксо върху устата ѝ, което ѝ пречеше да говори, я караше да се чувства по-безпомощна, отколкото металните белезници, стегнали китките ѝ. Повече, отколкото късите му яки пръсти.

Шофьорът на таксито, все още с маска на лицето, я поведе по мрачния, влажен коридор, покрай кабели и тръби. Намираха се в мазето на някаква обществена постройка. Нямаше представа къде.

„Само да можех да му проговоря...“

Ти Джей Колфакс бе играч, кучката от третия етаж на Морган Стенли. Специалистка във воденето на търговски преговори.

„Пари ли? Пари ли искаш? Ще ти дам пари, много пари. Купища“ - мислеше си тя. Опитваше се да хване погледа му, да му предаде мислите си.

„Моооля ви! - Започна да обмисля как да му прехвърли парите от сметката си и от социалната си осигуровка. - О, моля ви...“

Спомни си изминалата нощ: непознатият отвърна очи от фойерверките, измъкна ги от таксито, закопча ръцете им с белезници. Напъха ги в багажника и подкара отново. Първо по павета, после по изровен асфалт, после по черни пътища, накрая отново по твърда настилка. Чу тропането на колелата по някакъв мост. После пак завои, твърда настилка. Накрая колата спря и шофьорът слезе. Като че отвори някаква врата. „Вкарва колата в гараж“ - помисли си Ти Джей. Всички шумове от града заглъхнаха, само бръмченето на двигателя ехтеше, усилено от стените.

После багажникът се отвори и непознатият я измъкна. Издърпа пръстена с диамант от пръста ѝ и го прибра в джоба си. После я преведе покрай призрачни лица: избелели картини с празни очи, които я гледаха. Месар, дявол, три тъжни деца, изрисувани върху напуканата мазилка. Непознатият я замъкна в някакво плесенясало мазе и я бутна на пода. После се качи на горния етаж.като я остави сама в тъмнината и зловонието на мазето. Миризма на мърша и помия. Така лежа с часове, поспа малко, плака много. Силен шум я събуди внезапно. Остър звук от изстрел. Някъде наблизо. После отново заспа.

Преди час и половина непознатият се върна. Вкара я в багажника и кара още двадесетина минути. До тук. Където и да се намираше това „тук“.

Влязоха в мрачно помещение. В средата стърчеше черна тръба. Непознатият я заключи с белезниците за тръбата, хвана я за краката и ги изтегли силно напред, така че да я постави в седнало положение. Овърза глезените ѝ с тънко въже за простиране. Всичко това му отне само няколко минути. Носеше кожени ръкавици. После се изправи и я погледа известно време. Наведе се и разкъса блузата ѝ. Заобиколи я отзад и започна да опипва раменете ѝ, да стиска плешките ѝ.

Ти Джей заплака, опита се да проговори през тиксото.

Знаеше какво ще последва.

Пръстите му се преместиха по ръцете ѝ, под мишниците, по тялото. Но не докоснаха гърдите ѝ. Не, пръстите му май търсеха ребрата. Напипа ги и ги погали. Ти Джей потръпна и се опита да се освободи. Той я стисна по-здраво и продължи да я гали още известно време, като натискаше силно, докато не почувства костите ѝ.

Той се изправи. Стъпките му се отдалечиха. За известно време настъпи тишина, ако се изключи бръмченето на асансьори и климатични инсталации. Изведнъж нещо точно зад гърба ѝ прошумоля, Ти Джей подскочи от страх. Едно постоянно ссст, ссст. Много познато, но не на място. Тя се опита да се извърне, за да види какво го издава, но не успя. Какво бе това? Ритмичният звук се повтори отново и отново, и отново. Извика спомени от детството ѝ, от родната къща.

Ссст, ссст, ссст.

Събота сутринта в малката барака в Бедфорд, Тенеси. Единственият почивен ден на майка ѝ, посветен главно на почистване на къщата. Ти Джей се събуждаше от лъчите на слънцето и слизаше да ѝ помага. Ссст. Отново се разплака. Защо му бе да мете толкова усърдно пода?

По лицата им се четеше изненада и неудобство.

Нещо доста необичайно за полицаи от отдел „Убийства“ в Ню Йорк.

Лон Селито и младият Банкс (Джери, а не Ърни), както бе казал Том, се настаниха на столовете, към които Райм ги насочи с кимване на рунтавата си глава: прашни, неудобни разкривени столове.

Райм се беше променил чувствително от последното посещение на Селито и детективът не криеше изненадата си. Банкс не го познаваше отпреди, за да сравнява, но също изглеждаше шокиран. Мръсната стая, дрипльото, който ги гледаше подозрително. И най-вече миризмата, вонята на телесни секрети.

Райм веднага съжали, че ги е приел.

-      Защо първо не звъннахте, Лон?

-      Щеше да ни кажеш да не идваме.

Вярно беше.

Том се запъти към стълбите, Райм го освободи предварително:

-      Не, Том, няма да си ни нужен повече. - Болногледачът винаги предлагаше на гостите нещо за пиене.

Ама че гостоприемен тип!

За момент настъпи тишина. Едрият рошав Селито - ветеран с двадесетгодишна практика - хвърли поглед към една кутия до леглото. Опита се да каже нещо, но се сепна при вида на пам- персите за възрастни, предназначени за еднократна употреба.

-      Чел съм книгата ви, сър - започна Джери Банкс.

Младият полицай явно не беше особено сръчен със самобръсначката - прекалено много белези. И какъв чаровен кичур, като близнато от крава! „Господи, прилича на дванадесетгодишен. Колкото по-свиреп става светът, толкова по- млади изглеждат обитателите му“ - размишляваше Райм.

-      Коя?

-      Ами чел съм и наръчника ви за улики на местопрестъплението. Но имах предвид онази с картинките. Дето излезе преди две години.

-      Там има и думи. Всъщност има главно думи. Прочетохте ли ги?

-      А, ами... да - неубедително го увери Банкс.

Голяма камара неразпродадени екземпляри от „Сцени на престъплението“ стоеше в единия ъгъл на стаята.

-      Не знаех, че с Лон сте приятели - добави Банкс.

-      О, не се ли е похвалил? Не ви ли е показвал снимки? Не си ли е вдигнал ръкава, за да каже: „Когато получих тези рани, бях с Линкълн Райм“?

На Селито не му беше смешно.

„Ха, мога да кажа неща, от които ще му стане още по-тъжно. Отваря си куфарчето. Какво ли ще извади?“

-      Колко време сте били партньори? - попита Банкс, за да поддържа разговора.

-      Обясни му ти - каза Райм и погледна часовника.

-      Не сме били партньори - каза Селито. - Аз бях в “Убийства“, а той в ЦСО.

-      О! - възкликна Банкс още по-впечатлен.

Работата в Централния следствен отдел бе една от най-престижните в полицията.

-      Да - потвърди Райм, гледайки през прозореца, като че лекарят щеше да пристигне яхнал сокол. - Двамата мускетари.

Селито продължи със спокоен глас, който вбеси Райм:

-      Седем години напред-назад, съвместна работа.

-      И добри години бяха - натърти Райм.

Том се усмихна, но Селито не разбра иронията. Или по-вероятно се направи, че не я разбира.

-      Имаме затруднения, Линкълн. Нуждаем се от помощ.

Купчина книжа се стовари върху масата до леглото.

-      Помощ ли?

Райм се изсмя през носа си, който Блейн винаги бе подозирала, че е продукт на сполучлива хирургическа намеса. Също така смяташе и устните му за прекалено съвършени. („Добави някой белег“ - бе предложила веднъж.) И защо съблазнителното ѝ тяло все му се явяваше? Мислите за бившата му жена го бяха надвили и сега на компютъра му стоеше писмо за нея. Райм записа документа на харддиска с едно движение на пръста.

-      Линкълн? - подкани го Селито.

-      Да, да. Помощ. От мен. Чух.

Банкс не сваляше глупавата си усмивка от лицето, докато се помръдваше притеснено на стола.

-      Имам среща в... ами всеки момент - каза Райм.

-      Среща ли?

-      С един лекар.

-      Наистина ли? - попита Банкс, вероятно за да предотврати мълчанието, което заплашваше отново да настъпи.

Селито, който не беше сигурен накъде клони разговорът, попита:

-      Как си напоследък?

Досега не го бяха питали за здравето му. Хората обикновено избягваха този въпрос към Линкълн Райм. Отговорът заплашваше да бъде много сложен и със сигурност неприятен.

-      Чудесно, благодаря. А ти? Бети?

-      Разведохме се.

-      Сериозно?

-      За нея къщата, за мен половин дете.

Селито се опита да замаже положението с престорено безгрижие, явно бе използвал тази шега и друг път. Райм предположи, че зад раздялата стои някаква много неприятна история. Нямаше желание да я слуша. Все пак не се изненадваше, че този брак е завършил така. Селито беше работохолик, един от стотината главни детективи. Бе получил чина си по времето, когато се даваше за заслуги, а не за прослужено време. Работеха по почти осемдесет часа на седмица. Райм беше разбрал, че Селито е женен едва след няколко месеца съвместна работа.

-      Сега къде живееш? - попита Райм с надеждата, че светският разговор ще омръзне на двамата и ще си тръгнат.

-      В Бруклин Хайтс. Понякога ходя пеша на работа. Нали знаеш постоянните диети, които спазвах? Работата не е в диетите, а във физическото натоварване.

Не изглеждаше нито по-дебел, нито по-слаб от познатия на Райм Лон Селито отпреди три и половина години. Или от Селито отпреди петнадесет години.

-      Значи - намеси се любезно Банкс, - лекар чакате. За...

-      За едно ново лечение? - прекъсна го Райм. -Точно така.

-      Пожелавам ви успех.

-      Много благодаря.

Беше 11:36. Сутринта вече отминаваше. Закъснението е непростимо за един медицински работник.

Банкс огледа за втори път краката му. Райм го погледна в очите и младежът се изчерви.

-      Така че - заключи Райм, - съжалявам, но нямам време да ви помогна.

-      Но лекарят още го няма, нали? - възрази Лон Селито със същия твърд тон, с който разобличаваше лъжливите показания на престъпниците.

Том се появи на вратата с кана кафе.

„Мръсник“ - размърда безгласно устни Райм.

-      Линкълн забрави да ви предложи нещо за пиене, господа.

-      Том се отнася с мен като с дете.

-      И ти отива - отвърна болногледачът.

- Добре - предаде се Райм. - Сипете си кафе, аз ще побозая.

-      Още е рано. Барът не е отворен.

Погледът на Банкс отново обходи тялото на Райм. „Да не би да очаква да съм само кожа и кости?“ Атрофията бе спряла скоро след нещастието, а първият му лекуващ лекар го утрепваше от упражнения. Том също, може би понякога беше мръсник, друг път се държеше като майка квачка, но ставаше за физиотерапевт. Караше Райм да прави всеки ден пасивни упражнения. Водеше си прилежно бележки за гониометрията^11.. Внимателно следеше при какъв ъгъл се появява болка, докато свиваше и разпускаше крайниците му. Пасивните упражнения не бяха чудо, но поне поддържаха някакъв тонус на тялото, спираха процеса на отслабване и поддържаха нормалния поток на кръвта. За човек, чиито движенда за последните три и половина години включваха само раменете, главата и безименния пръст на лявата ръка, Линкълн Райм не изглеждаше никак зле.

Младият детектив отмести очи от сложния контролен уред, поставен до пръста на Райм и свързан чрез друг апарат и много жици с компютъра.

Животът на парализирания преминава сред жици, бе казал един лекар. Поне животът на богатите паралитици. На късметлиите.

-      Рано тази сутрин в Уестсайд е извършено убийство - започна Селито.

- През последния месец получавахме сигнали за изчезването на много бездомници - допълни Банкс. - Отначало помислихме, че жертвата е някой от тях, но не се оказа така. Беше един от онази нощ.

Райм се опита да обезкуражи младежа с пъпчивото лице, като си придаде неразбиращо изражение.

-      От „онази нощ“ ли?

-      Не гледа новините - дойде му на помощ Том. - Ако говорите за отвлечените, не е чул нищичко.

-      Не гледаш новините ли? - изсмя се Селито. - Едно време четеше но четири вестника на ден и си записваше новините на видео, за да ги изгледаш вечерта.

-      Сега чета само художествена литература - каза надуто, но неубедително Райм.

-      Художествената литература е вестник, който никога не остарява - добави Том.

Райм се направи, че не обръща внимание на думите му.

-      Мъж и жена, които се връщали от делово пътуване по крайбрежието - продължи Селито. - Качили се на жълто такси на летище „Кенеди“. Нe стигнали до къщите си. Съобщиха ни, че са ги видели около единадесет и половина. Таксиджията карал по магистралата през Куинс. Бели мъж и жена на задната седалка. Опитвали се да счупят стъклото на колата. Никой от двамата не носел медальон или значка с името си.

-      Този свидетел, който е видял таксито. Видял ли е шофьора?

-      Не.

-      А с жената какво е станало?

-      Няма и следа от нея.

Единадесет и четиридесет и една. Райм беше бесен на доктор Уилиам Бъргър.

-      Лоша работа - промърмори разсеяно.

Селито издиша шумно.

-      Добре, продължавай - подкани го Райм.

-      Намерили са пръстена на жената върху ръката на трупа.

-      Какво на чия ръка?

-      Жертвата. Намерили са мъжа сутринта. На ръката му имало женски пръстен.

-      Сигурни ли сте, че е неин?

-      От вътрешната страна са гравирани инициалите ѝ.

-      Значи неизвестен извършител - заключи Райм, - който иска да ви припомни, че жената е при него и все още е жива.

-      И знаете ли как го е сложил на по-дебелия пръст? - попита Банкс. - Пръстена.

-      Предавам се.

-      Обелил пръста на мъжа. Целия. До кокал.

Райм се усмихна леко:

-      А е умен, нали?

-      Защо да е умен?

-      Така се е подсигурил, че никой няма да открадне пръстена. Нали е бил кървав?

-      И още как.

-      Първо, случаен минувач трудно ще го забележи. После, има СПИН, хепатит... Дори някой да забележи пръстена, малко хора биха взели такъв трофей. Как се казва, Лон?

По възрастният детектив кимна на партньора си. Младежът извади бележника си:

-      Тами Джийн Колфакс. За по-кратко ѝ викат Ти Джей. Двадесет и осем годишна. Работи за Морган Стенли.

Райм забеляза, че и Банкс носи пръстен. Сигурно от абитуриентската вечер. Младежът бе прекалено изтупан, за да е завършил проста гимназия. Явно не бе помирисвал казарма. Нищо чудно на пръстена да е гравирано „Йейл“. „И това ми било детектив от „Убийства“. Накъде върви светът!“

Младият полицай стисна чашата между дланите си, ръцете му слабо трепереха. С едва забележимо движение на безименния си пръст Райм задейства няколко команди и изключи компютъра. Опитваше се да не изразходва силите си за маловажни неща като отопление и климатична инсталация. Пазеше ги за по-необходимите светлини, компютъра и устройството за прелистване на книги. Но когато в стаята станеше студено, носът му потичаше. А това вече е истинско мъчение за паралитик.

-      Няма ли искане за откуп? - попита Райм.

-      Не.

-      Ти ли водиш разследването?

-      Да - отвърна Селито. - Под командването на Джим Полинг. Бихме искали да прегледаш доклада от местопрестъплението.

-      Аз ли? - изсмя се Райм. - Та аз не съм поглеждал доклад от местопрестъпление от три години. Какво очаквате да ви кажа?

-      Цял куп неща, Линк.

-      Кой е началник на ЦСО?

-      Винс Перети.

-      Протежето на конгресмена. Накарайте него да прегледа доклада.

Селито се замисли за момент:

-      Ние предпочитаме теб.

-      Кои „ние“?

-      Началникът ми. Има ти пълно доверие.

-      И как - попита Райм със скромна усмивка - ще се почувства капитан Перети, като научи за този вот на недоверие към него?

Селито стана и закрачи из стаята, започна да оглежда купчините списания: „форензик сайънс ревю“, каталози на компанията за научна екипировка „Хардинг и Бойл“, годишника на Скотланд Ярд, списанието на Американския колеж за криминолози, „Доклади на Американското дружество на съдебните следователи“, „форензикс“, списанието на Международния институт по криминология.

-      Погледни ги - подкани го Райм. - Броевете са от преди векове. Потънали са в прах.

-      Тук всичко е потънало в прах, Линк. Защо не си поразмърдаш задника и не подредиш тази кочина?

Банкс изглеждаше ужасен от тези думи. Райм едва се сдържа да не избухне в смях. Раздразнението му бе преминало и сега се забавляваше. Съжали, че със Селито вече не се виждаха, но бързо се отърси от това чувство:

-      Съжалявам, не мога да ви помогна.

-      От понеделник започва мирна конференция. Трябва...

-      Каква конференция?

-      В ООН. Посланици, държавни глави. В града ще пристигнат десет хиляди важни клечки. Чу ли за онова нещо в Лондон преди два дни?

-      „Нещо“ ли?

-      Опитали се да взривят хотела, където се провеждала среща на ЮНЕСКО. Кметът умира от страх, че някой може да направи същото и тук. Не иска да вижда неприятни заглавни страници в „Пост“.

-      Май има още един малък проблем - добави кисело Райм. - Госпожица Тами Джййн надали ще се забавлява на връщане вкъщи.

-      Джери, кажи му подробностите. Подразни апетита му.

Банкс насочи вниманието си от краката на Райм към леглото му, което (както самият Райм си призна) бе далеч по-интересно. Особено контролното табло. Приличаше на нещо като космически кораб и струваше почти също толкова скъпо.

-      Десет часа след отвличането намерихме мъжа, Джон Улбрехт, прострелян и заровен жив край релсите на железницата близо до кръстовището на Тридесет и седма и Единадесето авеню - каза Банкс. - Беше мъртъв. Но е заровен жив. Прострелян е с калибър 0.32 - Банкс вдигна поглед и уточни:

-      Това е като „Хонда Акорд“ сред куршумите.

„Значи убиецът си пада по екзотичните оръжия - помисли си Райм. - Този Банкс изглежда умен. Единственото, от което страда, е младостта: може да я надживее, а може и не.“ По отношение на себе си Линкълн Райм смяташе, че никога не е бил млад.

-      От каква цев са изстреляни?

-      Шест нареза, лява резба.

-      Значи убиецът има „Колт“ - заключи Райм и погледна схемата на местопрестъплението.

-      Казахте „убиец“ - продължи младият детектив. - Всъщност са „убийци“.

-      Какво?

-      Двама души. Има две следи от стъпки около гроба и под желязната стълба, водеща нагоре към улицата.

-      Има ли някакви отпечатъци по стълбата?

-      Не. Избърсали са я. Добре са се справили. Следите отиват до гроба, после се връщат към стълбата. Така или иначе, трябва да са били двама, за да завлекат жертвата. Тежи повече от деветдесет кила. Сам човек не може да го занесе.

-      Продължавайте.

-      Занесли са го до изкопа, пуснали са го вътре, застреляли са го и са го заровили, после са се върнали до стълбата, качили са се и са избягали.

-      В гроба ли са го застреляли?

-      Да. Никъде наоколо няма следи от кръв.

Райм усети, че започва да го гложди любопитство, но каза:

-      И за какво толкова съм ви притрябвал?

Селито се усмихна, показвайки жълтите си зъби:

-      Изправени сме пред голяма загадка, Линк. Цял куп веществени доказателства, които не се връзват по никакъв начин.

-      Така ли?

Явно ставаше дума за такова убийство, при което всяка улика е от значение.

-      Да, наистина е много странно. Прочети доклада. Моля те. Ще ти го оставя тук. Как работи това чудо?

-      Нямам време, Лон - запротестира Райм.

-      Доста интересно приспособление - отбеляза Банкс, като оглеждаше устройството за прелистване на книги.

Райм не отговори. Зачете първата страница. После премести внимателно пръста си на милиметър встрани. Гумената пръчка прелисти страницата.

„Наистина странно“ - помисли си той.

-      Кой е направил огледа на местопрестъплението?

-      Самият Перети. Като чу, че жертвата е единият от отвлечените с таксито, веднага дотърча.

Райм продължи четенето. За минута литературната творба на полицай без въображение го погълна напълно. На вратата се позвъни. Сърцето му заби лудо. Обърна очи към Том. Очите му бяха студени и дадоха на болногледача ясно да разбере, че времето за приказки е минало. Том кимна и незабавно се запъти към стълбището.

Всички мисли за шофьори на таксита и за веществени доказателства се изпариха от ума на Линкълн Райм.

-      Доктор Бъргър - съобщи Том по уредбата за оповестяване.

Най-после. Найнай-после.

-      Е, съжалявам, Лон. Налага се да ви отпратя. Радвам се, че се видяхме. - Усмихна се. - Интересен случай.

Селито се подвоуми, после стана:

-      Ще изчетеш ли доклада до край, Линк? Да ни кажеш какво мислиш.

-      Разбира се - отвърна Райм и отпусна глава върху възглавницата.

Паралитици като Райм, които свободно движат шията си, могат да управляват десетина уреда с главата си. Но Райм не искаше да се натоварва допълнително. Толкова малко удоволствия му оставаха, че отказваше да се раздели с възможността блажено да отпусне глава върху двестадоларовата си възглавница. Гостите го бяха уморили. Беше едва дванадесет, а единственото, което му се искаше, бе да се отпусне и да заспи. Мускулите на врата го боляха.

Селито и Банкс бяха почти на вратата, когато Райм ги спря:

-      Лон, чакай.

Детективът се обърна.

-      Трябва да знаете нещо много важно. Пред вас е само половината от местопрестъплението. Важна е другата половина - първото местопрестъпление, откъдето е тръгнал. Домът му, където се крие. И ще вие адски трудно да го откриете.

-      Защо мислиш, че има друго местопрестъпление?

-      Защото той не е застрелял жертвата при гроба. Застрелял е мъжа на първичното местопрестъпление. И вероятно там държи и жената. Намира се под земята или в някоя много безлюдна част на града. Или и двете... Защото, Банкс - Райм изпревари въпроса на младия детектив, - никой не би рискувал да застреля някого и да държи пленник на място, където могат да го чуят.

-      Може да е използвал заглушител.

-      По куршума няма следи от гума, нито от памук.

-      Но защо няма следи от кръв около гроба? - възрази Банкс.

-      Нали жертвата е простреляна в лицето?

-      Ами да - отвърна Банкс и се усмихна глупаво. - Как разбрахте?

-      Много е болезнено, жертвата става съвсем безпомощна, тече много малко кръв при този малък калибър. Раната рядко е смъртоносна, ако не е засегнат мозъкът. При тези обстоятелства убиецът може да води жертвата накъдето си поиска. Казвам „убиец“ в единствено число, защото той е само един.

-      Ама... имаше два вида следи - почти прошепна Банкс, като че обезвреждаше противопехотна мина.

Райм въздъхна:

-      Обувките са еднакви. Следите са от един и същи човек, който е минал по един и същи път два пъти, за да ни заблуди. И следите в едната посока са със същата дълбочина като тези в обратната. Следователно убиецът не е носил деветдесеткилограмов товар нито в едната, нито в другата посока. Жертвата боса ли беше?

Банкс прегледа бележките си:

-      По чорапи.

-      Добре, значи убиецът е носил обувките на жертвата, докато се е разхождал напред-назад.

- Ако не е дошъл от стълбата, тогава как?

-      Довел е жертвата по линията. Вероятно от север.

-      Към линията няма други стълби откъм улицата.

-      Но има тунели по самата линия. Свързани са с мазетата на някои от старите складови помещения по Единадесето авеню. През сухия режим един гангстер, Оуни Мадън, е накарал хората му да ги прокопаят, за да прекарва контра- бандно уиски с влаковете към Олбани и Бриджпорт.

-      Защо просто не е заровил жертвата до тунела? Защо е рискувал да преведе човека през целия този път?

-      Не разбирате ли какво иска да ни каже? - възкликна раздразнено Райм.

Банкс отвори уста, но замълча и поклати глава.

-      Заровил е жертвата на видно място. Искал е някой да я намери. Затова е оставил ръката да стърчи във въздуха. За да ни маха. За да привлече вниманието ни. Може убиецът да е само един, но е хитър за двама. Някой от близките тунели има страничен изход. Намерете го и го претърсете за отпечатъци. Няма да намерите никакви. Но така или иначе се налага да го направите. Заради пресата, сещате ли се? Когато всичко излезе наяве... И така, късмет, господа. Извинете ме. Лон?

- Да?

-      Не забравяй за първичното местопрестъпление. Каквото и да се случи, трябва да го откриете. И то бързо.

-      Благодаря, Линк. Прочети все пак доклада.

Райм им обеща. Детективите явно повярваха на тази лъжа. Напълно му повярваха.

3.

Докторът имаше най-доброто държане към пациентите, което Линкълн Райм бе срещал. А той имаше доста богат опит с различни лекари. Беше изчислил, че през последните три години и половина се е срещал със седемдесет и осем дипломирани медици.

-      Хубав изглед - отбеляза Бъргър, като гледаше през прозореца.

-      Нали? Наистина е красив.

От леглото Райм виждаше само ясното небе над „Сентрал парк“. То и птиците бяха единствената му гледка, откакто се бе върнал от болницата преди две години и половина. Държеше щорите спуснати през повечето време.

Том бе извъртял работодателя си настрана и се занимаваше да вкарва катетър в пикочния му мехур, което се налагаше да се прави през пет-шест часа. След парализиране сфинктерите остават или постоянно отпуснати, или постоянно свити. Райм бе имал късмета да останат в свито положение - късмет, ако се намери доброволец да вкарва катетър през безчувствения уретер по четири пъти на ден.

Доктор Бъргър наблюдаваше процедурата с професионално внимание, но на Райм тази липса на дискретност не му направи впечатление. Първото нещо, с което се разделят парали- тиците, е срамежливостта. Въпреки че понякога изпитват желание да скрият тялото си от всичко, при оскърбителните процедури, като миене, отцеждане на урината, медицински прегледи, сериозните паралитици, истинските паралитици, коравите паралитици хич не ги е грижа. В първата болница, където бе лежал Райм, след като някой пациент се върнеше от купон или среща, останалите му другари по съдба се втурваха с инвалидните си колички, за да проверят количеството на урината му, което бе сигурен показател за това, дали мероприятието е било успешно. Веднъж Райм спечели възхищението на другите от стаята, като достигна рекорд от 1,40 литра.

-      Погледнете корниза, докторе. Вижте какви ангели пазители си имам.

-      Я! Соколи.

-      Соколи скитници. Обикновено гнездят по-нависоко. Не знам защо са избрали да живеят точно на моя прозорец.

Бъргър погледа соколите, после пусна завесата и се отдръпна от прозореца. Пернатите не го интересуваха особено.

Не беше едър, но изглеждаше в добра форма. Райм предположи, че тича за здраве. Изглеждаше на четиридесет и няколко години, но нямаше нито един бял косъм и лицето му бе младо.

-      Е това се вика легло.

-      Харесва ли ви?

Леглото бе „Клинитрон“, огромна правоъгълна мебел. Съдържаше сгъстен въздух и почти един тон стъклени зърна със силиконово покритие. Въздухът струеше между зърната. Ако Райм можеше да чувства, щеше да си мисли, че плува.

Бъргър пиеше кафе. Когато му донесе чашата, Том завъртя очи и прошепна: „Много гостоприемни станахме.“ После излезе.

-      Казахте, че сте били полицай - осведоми се Бъргър.

-      Да. Началник на криминологията в нюйоркската полиция.

-      Простреляли ли са ви?

-      Не. Претърсвахме мястото на едно убийство. Някакви работници намерили труп в една строяща се станция на метрото. Млад полицай, който бе изчезнал преди шест месеца - тогава вилнееше един сериен убиец, който застрелваше полицаи. Получих нареждане да се занимая лично със случая. Докато обикалях, една греда поддаде. Останах под земята четири часа.

-      Някой е убивал полицаи?

-      Уби трима и рани един. Убиецът също се оказа ченге. Дон Шефърд. Сержант от Патрулния отдел.

Бъргър погледна розовия белег на врата на Райм. Издайнически признак на квадриплегията^21. От това място месеци след инцидента бе стърчала дихателна тръба. Понякога остава там с години, понякога завинаги. Но сега Райм, благодарение на силния си организъм и усилията на лекаря си, дишаше със собствените си бели дробове, с които (можеше да се закълне) бе в състояние да издържи пет минути под вода.

-      Значи травма на врата.

-      С4.

-      А, да.

С4 е демилитаризираната зона на гръбначния стълб. Гръбначна травма над четвъртия шиен прешлен щеше да го убие. Ако нараняването беше под С4, щеше да си възвърне в известна степен движенията на ръцете. Но травмата на прословутия четвърти прешлен го остави жив, макар и напълно парализиран. Не можеше да движи ръцете и краката си. Повечето коремни и междуребрени мускули бяха също парализирани, дишаше главно с диафрагмата. Можеше да движи главата и врата и леко - раменете. Единственото нервче, пожалено от дебелата дъбова греда, му позволяваше да мести безименния пръст на лявата си ръка.

Райм спести на лекаря сапунената опера за годината след нещастието. Черепната тракция: хващане с клещи за черепа и разтягане на гръбначния стълб. Дванадесет седмици в гипс - скафандър от пластмаса и желязо около врата му, - за да го държат неподвижен. Вентилационният апарат и нервните стимулатори за поддържане на дишането. Катетрите. Операциите. Паралитичният илеус^32, язвите, предизвикани от стреса, намаленото кръвно налягане, брадикардията^43; натъртванията, причинени от залежаването, които преминаваха в рани по цялото тяло, мускулните спазми, които заплашваха да обездвижат скъпоценния му пръст; отвратителните отразени болки и бодежи в иначе безчувствените крайници.

Все пак реши да каже на Бъргър за последния си проблем.

Автономна дизрефлексия.

Напоследък се появяваше доста често. Сърцебиене, високо кръвно налягане, главобол. Можеше да се причини от нещо съвсем просто, запек например. Нямаше как да го предотврати, освен като избягва стреса и физическите натоварвания.

Специалистът по травми на гръбначния стълб, доктор Питър Тейлър, бе особено загрижен от зачестяването на пристъпите. Последният, преди един месец, бе толкова силен, че Тейлър даде пълни инструкции на Том как да действа, без да чака медицинска помощ. Болногледачът програмира телефона за автоматично набиране на номера на лекаря. Тейлър предупреди, че някой по-силен пристъп може да доведе до удар или инсулт.

Бъргър изслуша фактите с известно съчувствие и каза:

-      Преди да се захвана с настоящата си работа, специализирах в гериатричната ортопедия. Занимавах се главно с изкуствени стави. Нямам много големи познания в неврологията. Нямате ли някакви шансове за възстановяване?

-      Никакви. Състоянието ми не се променя - каза бързо Райм. - Разбирате проблема ми, нали, докторе?

-      Предполагам. Но искам да го чуя от вашата уста.

Райм тръсна глава, за да отметне един непослушен кичур коса:

-      Всеки има право да се самоубие.

-      Не съм съгласен. В повечето общества може да имате възможността, но не и правото да го направите. Има разлика.

Райм се изсмя горчиво:

-      Не съм голям философ. Но аз нямам дори възможността. Точно затова ми трябвате.

Линкълн Райм бе молил четирима лекари да го убият. И четиримата бяха отказали. Тогава реши: „Добре, просто ще спра да ям.“ Но опитът да се самоубие с глад бе истинско мъчение. Навлече си непоносими стомашни колики и главобол. Загуби съня си. Затова се отказа. По-късно, в един много нелеп разговор, помоли Том да го убие. Младежът направо избухна в сълзи (единственият път, когато бе показал някакви чувства) и каза, че сърце не му дава. Можеше да седи и да гледа как Райм умира, да не му окаже първа помощ при някой пристъп, но не и да го убие.

После се случи чудо. Ако можеше да се нарече така.

След издаването на „Сцени на престъплението“ дойдоха журналисти, за да го интервюират. Една статия в „Ню Йорк Таймс“ съдържаше следния цитат от автора Линкълн Райм:

„Не, не смятам да пиша други книги. Всъщност следващият ми голям план е да се самоубия. Истинско предизвикателство. Търся някого да ми помогне.“

Тези редове привлякоха вниманието на Психологическия отдел на нюйоркската полиция и на няколко души, свързани с миналото на Райм, най-осезателно Блейн. (Която му каза, че е полудял, че мисли само за себе си - също както по време на брака им - и че след като така и така е дошла, нека му каже, че смята да се омъжи отново.)

Статията бе привлякла вниманието и на Уилиам Бъргър, който една нощ се обади неочаквано от Сиатъл. След няколко минути любезничене лекарят обясни, че е чел статията. След неловко мълчание попита: „Чували ли сте за организацията „Лете“?“

Райм беше чувал. Това бе група лекари, привърженици на евтаназията, с които се опитваше да се свърже от месеци. Бяха доста по-радикални от „Сейф пасидж“ или „Хемлок“.

„Доброволците ни се преследват от властите заради десетки подпомогнати самоубийства из цялата страна - обясни Бъргър. - Не трябва да се набиваме на очи.“

Увери Райм, че ще се занимае със случая му. Лекарят не искаше да прибързва и двамата проведоха няколко разговора през последните седем-осем месеца. Сега се срещаха за пръв път лично.

-      Няма ли начин да преминете сам?

„Да преминете...“

-      По метода на Джин Харод, не. Дори това не мога.

Харод, младеж от Бостън, бе паралитик, който решил, че иска да се самоубие. След като не намерил никого, който да му помогне, постъпил по единствения начин, на който бил способен: с помощта на някакъв уред запалил апартамента си, след което вкарал инвалидната си количка в огъня. Починал от изгаряния трета степен.

Този случай често се цитираше от привържениците на правото на самоубийство като пример за трагедиите, до които водят законите против евтаназията.

Бъргър бе запознат със случая и поклати съчувствено глава:

-      Не, това не е начинът.

Огледа тялото на Райм, жиците, контролното табло.

-      Какви уреди използвате?

Райм му обясни за електронните контролни механизми: този за безименния му пръст; механизмът, реагиращ на духане и всмукване; ръчките за брадичката му и диктофона, който трансформираше речта в текст на екрана на компютъра.

-      Но всичко трябва да бъде нагласено от някого другиго, така ли? - попита Бъргър. - Например някой да отиде до магазина, да купи пистолет, да го монтира, да свърже спусъка с някой контролен механизъм и да смъкне предпазителя.

- Да.

Така щеше да въвлече другиго в убийство.

-      А каква е вашата екипировка? - попита Райм. - Ефективна ли е?

-      Екипировка ли?

-      Какво използвате. Да... ъъъ... свършите работата.

-      Много е ефективна. Досега никой не се е оплакал.

Райм примигна, Бъргър се изсмя. Райм го последва. Ако човек не се надсмее над смъртта, на какво друго да се смее?

-      Ето, вижте.

-      Носите ли я?

В сърцето на Райм разцъфна надежда. За пръв път от години изпитваше такова топло чувство.

Лекарят отвори куфарчето си и тържествено извади бутилка бренди. Малко шишенце с хапчета. Найлонов плик и гумена лента.

-      Какво е лекарството?

-      Секонал. Вече не се използва. По-рано самоубийството бе доста по-лесна работа. Тези хапченца са най-важното. Със съвременните успокоителни е почти невъзможно да се самоубиеш. Халцион, либриум, далман, ксанакс... Доста ще поспите, но пак ще се събудите.

-      А този плик за какво е?

-      А, плика ли? - Бъргър го вдигна. - Това е емблемата на „Лете“. Неофициално, разбира се - нямаме си визитна картичка. Ако хапчетата и брендито не свършат работа, използваме плика. Слагаме го на главата и омотаваме гумената лента около врата. Поставяме малко лед вътре, защото след няколко минути става доста горещо.

Райм не сваляше очи от трите приспособления. Пликът бе от здрав найлон, брендито евтино, хапчетата - съвсем обикновени.

-      Хубава къща - отбеляза Бъргър. - „Сентрал парк уест“... От инвалидната пенсия ли се издържате?

-      Почти. Давах и някои консултации за полицията и за ФБР. След нещастието... строителната компания ми изплати три милиона. Клеха се, че не била тяхна грешката, но очевидно има някакъв закон, при който, ако човек пострада и се парализира напълно, автоматично печели срещу строителната фирма, независимо чия е грешката. Стига само искът да стигне до съд.

-      Освен това сте написали и книга, нали?

-      Получавам известни средства и от нея. Не много. Беше „бетърселър“.51 Не точно бестселър.

Бъргър вдигна един брой на „Сцени на престъплението“ и го разлисти:

-      Нашумели убийства. Я виж ти. Има, колко, четиридесет-петдесет случая?

-      Петдесет и един.

За пореден път Райм си представи сцените на убийства в стария Ню Йорк. Някои бяха разкрити, други не. Бе написал за „Олд брюъри“, стара жилищна сграда във Файв Пойнтс, където в една-единствена нощ през 1839 били извършени тринадесет несвързани помежду си убийства. За Чарлс Обридж Дикън, който убил майка си на 13 юли 1863 г., по време на Гражданската война, след което твърдял, че е била убита от бивши роби, и така настроил обществото срещу чернокожите. За убийството, породено от любовния триъгълник на архитекта Станфорт Уайт, насред „Медисън скуеър гардън“; за изчезването на съдията Картър. За Джордж Матески, лудия бомбаджия от петдесетте, и за Мърф Сърфа, който откраднал диаманта „Звездата на Индия“.

-      Складове от деветнадесети век, подземни реки, училища за икономи - зачете Бъргър, - сборища на хомосексуалисти, публични домове в Китайския квартал, руски православни църкви... Откъде знаете толкова много за града?

Райм вдигна рамене. През годините, като началник на ЦСО, бе научил толкова за града, колкото и за разследването на убийства. История, политика, геология, социология, инфраструктура. Започна да обяснява:

-      Криминологията не съществува сама за себе си. Колкото повече знаеш за заобикалящия свят, толкова повече неща можеш да използваш...

Усети нотка на ентусиазъм в гласа си и замълча внезапно.

Хвана го яд, че са го подмамили толкова лесно.

-      Хитро работите, доктор Бъргър.

-      О, хайде. Наричайте ме Бил, ако обичате.

Райм не смяташе да се остави да го изиграят.

-      Слушал съм го и преди. Да взема голям празен лист хартия и да напиша всички причини, поради които искам да се самоубия. После да взема друг голям празен лист и да напиша всички причини, поради които искам да живея. Идват ми на ум изрази като „полза за обществото“, „интересен живот“, „предизвикателство“. Големи думи. Но не струват и пукната пара. Освен това не мога да хвана молива.

-      Линкълн - продължи спокойно Бъргър, - длъжен съм да се уверя, че сте подходящ кандидат за програмата.

-      „Кандидат“, „програма“, стига с тези евфемизми. Докторе, решил съм вече. Искам да го направя днес. Сега.

-      Защо днес?

Райм погледна отново плика и бутилката:

-      Защо не? Коя дата е днес? Двадесет и трети август? Не по-лош за умиране от всеки друг ден.

Лекарят поглади тънките си устни:

-      Трябва да поговоря с вас, Линкълн. Ако се убедя, че наистина искате да продължите...

-      Искам - потвърди Райм и усети колко неубедително звучат думите, ако не са придружени от жестове. Как само му се щеше да хване ръката на Бъргър или да вдигне умолително длани.

Без да иска разрешение, Бъргър извади пакет „Марлборо“ и запали. Извади сгъваем метален пепелник от джоба си и го разгъна. Кръстоса хилавите си крака. Приличаше на някакво надуто студентче в престижен университет.

-      Линкълн, разбирате какъв е моят проблем, нали?

Естествено, че разбираше. Затова Бъргър бе тук и затова останалите лекари бяха отказали да „свършат работата“. Ускоряването на неизбежна смърт е друго нещо: почти една трета от докторите предписват смъртоносни дози лекарства на пациенти, които така и така ще умрат. Съдебните власти обикновено си затварят очите за такива лекари, освен ако не се хвалят наляво и надясно с деянието си.

Но паралитик? Полупаралитик? Инвалид? О, това е съвсем различно. Линкълн Райм бе на четиридесет години. Дишаше без помощта на апарати. Можеше да доживее до осемдесет.

-      Ще бъда откровен, Линкълн. Трябва също да се уверя, че не е клопка.

-      Клопка?

-      Съдебните власти. И друг път са ми залагали капани.

Райм се засмя:

-      Главният прокурор на Ню Йорк е доста зает човек. Няма да си губи времето с инвалиди и привърженици на евтаназията.

Погледна разсеяно доклада от сцената на убийството:

„... На три метра в югозападна посока от жертвата върху малка купчинка бял пясък е намерен сноп влакна, приблизително шест сантиметра в диаметър, бели на цвят. Влакната са изследвани с дисперсионен рентгенов апарат и химическият им състав е установен като X_2Y_5(Si,Al)80_22(0H)2 Наоколо не е намерен вероятен източник и влакната не са конкретизирани. Изпратена е проба за анализ в лабораторията на ФБР.“

-      Просто трябва да внимавам - продължи Бъргър. - Сега се занимавам само с това. Отказах се напълно от ортопедията. Това е нещо повече от обикновена работа. Решил съм да посветя живота си да помагам на другите.

„На около седем сантиметра от влакната са намерени две парчета хартия. Едното е изрезка от вестник с цифрите „15:00“, шрифт „Таймс роман“, мастилото е като при финансовите издания. Другото парче, изглежда, е ъгълче от страница на книга с номер 823. Шрифтът е гармонд, а хартията е гланцирана. При изследванията с АИС и нинхидрин не се намериха никакви отпечатъци... Конкретизирането невъзможно.“

Няколко неща озадачиха Райм. Първо, влакната. Защо Перети не е определил от какво вещество са? Това бе очевидно. И как двете улики - влакната и хартийките - са се озовали на едно място? Тук имаше нещо гнило.

-      Линкълн?

-      Извинявайте.

-      Казвах, че вие не сте жертва на непоносими болки. Не сте бездомник. Имате пари, способности. Консултациите ви за полицията... така помагате на много хора. Ако решите, пред вас стои дълъг и продуктивен живот.

-      Дълъг, да. Точно това е проблемът. Дълъг живот. - Писна му вече да се прави на послушен. - He искам дълъг живот. Много е просто.

-      Ако установя, че има дори малка вероятност да съжалите за решението си... - каза бавно Бъргър, - вижте, после на мен ще ми тежите на съвестта.

-      Кой може да знае със сигурност такова нещо?

Очите му се върнаха на доклада:

„Върху хартийките е намерен железен болт. С шестоъгълна глава и издълбани инициали „КЕ“. Пет сантиметра дълъг, права резба, 23,5 мм в диаметър.“

-      През следващите няколко дни ще съм доста зает - каза Бъргър, като погледна часовника си - „Ролекс“. Смъртта явно носеше известни облаги. - Хайде да поговорим още около час. После ще ви дам ден за размисъл и пак ще дойда.

Нещо глождеше Райм. Влудяващ сърбеж - ужасът на паралитиците, - въпреки че в този случай сърбежът бе умствен. Любопитството, което измъчваше Райм през целия му живот.

-      Докторе, бихте ли ми направили една услуга? Вижте този доклад. Бихте ли го разлистили? Опитайте се да намерите снимка на болт.

-      Снимка ли? - учуди се Бъргър.

-      Фотография. Трябва да е залепена някъде на гърба. Апаратът за прелистване ще ми загуби много време.

Бъргър взе доклада и започна да прелиства.

-      Ето. Стоп.

Огледа снимката. Изведнъж почувства, че му прилошава. „О, не и сега, не и тук. Само това не.“

-      Извинявайте, бихте ли отворили отново на предишната страница?

Бъргър намери страницата.

Райм не каза нищо, а зачете внимателно.

Хартийките...

„15:00... стр. 823.“

Сърцето на Райм заби лудо, по челото му рукна пот: Ушите му запищяха пронизително.

„Ама че заглавие за вестникарска статия ще стане: „ПАРАЛИТИК УМИРА ПО ВРЕМЕ НА РАЗГОВОР С ЛЕКАР...“

Бъргър го погледна внимателно:

-      Линкълн? Добре ли сте?

-      Вижте, докторе - отвърна Райм с най-непринудения си тон, - съжалявам. Но се налага да свърша една работа.

Бъргър кимна внимателно, неуверено.

-      Не сте ли уредили вече всичко?

Райм се усмихна непринудено.

-      Дали не бихте дошли след няколко часа?

„Внимавай. Малко да се осъмни в решението ти, и ще се откаже да те убива, ще си вземе бутилката и плика и ще отлети за Сиатъл.“

Бъргър отвори бележника си:

-      Днес не мога. Утре... Не. Страхувам се, че мога да дойда най-рано в понеделник. Вдругиден.

Райм се поколеба. Г осподи... Заветното му желание най- сетне щеше да се изпълни, единствената му мечта през последната година. „Решавай!“ Да или не?

След миг Райм чу собствения си глас:

-      Добре. В понеделник.

Придаде си отчаяно изражение.

-      Каква точно работа се налага да свършите? - поинтересува се лекарят.

-      Един приятел, с когото работехме. Помоли ме за един съвет. Не му обърнах достатъчно внимание. Сега се налага да му звънна.

Не, не беше пристъп на дизрефлексия, нито някакво безпокойство.

Линкълн Райм бе почувствал нещо, забравено от години. Че трябва да действа много бързо.

-      Бихте ли повикали Том да се качи? Сигурно е в кухнята на долния етаж.

-      Да, разбира се. С удоволствие.

В очите на Бъргър проблесна странно пламъче. Какво? Подозрение ли? Може би. Приличаше на разочарование. Но сега нямаше време за това. Когато стъпките на лекаря заглъхнаха надолу по стълбата, Райм изкрещя с цяло гърло:

-      Том? Том!

-      Какво има? - обади се младежът.

-      Обади се на Лон. Повикай го. Веднага!

Райм погледна часовника. Минаваше дванадесет. Имаха по-малко от три часа.

4.

-      Сцената на престъплението е била нагласена - каза Линкълн Райм.

Лон Селито бе свалил якето си и седеше по силно намачканата си риза, облегнат назад, със скръстени ръце, пред една маса, натрупана с книги и документи.

Джери Банкс също бе дошъл и седеше впил очи в тялото на Райм. Леглото и контролното табло вече не му бяха интересни

Селито се намръщи:

-      Но какво иска да ни покаже убиецът?

На сцените на престъпления, особено при убийство, извършителите често оставят различни улики, за да заблудят следствието. Някои успяват, но повечето не са достатъчно находчиви. Например един съпруг пребива до смърт жена си, след което се опитва да нагласи всичко като грабеж, само че открадва само нейните бижута, а своите забравя на нощната масичка.

-      Точно това е интересното - продължи Райм. - Уликите не показват какво е станало, Лон. Показват какво ще стане.

-      Какво те кара да мислиш така? - попита скептично Селито.

-      Парчетата харткя. Означават три часа днес.

-      Днес ли?

-      Погледни - Райм кимна нервно към доклада.

-      На тази хартийка пише 15:00 - каза Банкс. - Но номера на страницата... Защо мислите, че означава днешната дата?

-      Това не е номер на страница - Райм вдигна вежди. Двамата детективи все още нищо не разбираха. - Помислете логично! Единственият смисъл да оставя улики е, ако иска нещо да ни каже. Ако случаят е такъв, 823 е нещо повече от прост номер на страница, защото не се разбира от коя книга е. Просто това не е номер на страница.

Настъпи тишина.

Райм продължи, отчаян от недосетливостта им:

-      Това е дата! Осми месец, двадесет и трети. Двадесет и трети август. Нещо ще се случи днес в три. Сега да вземем снопчето влакна. Това е азбест.

-      Азбест ли?

-      Вижте доклада, формулата. Това е амфибол. Силициев двуокис. Азбест. Не разбирам защо му е на Перети да го праща на фБР. И така. Намираме азбест по трасето на железницата, където няма как да е попаднал. И имаме болт със силно ръждясала глава, но абсолютно чиста резба. Значи е стоял някъде доста дълго време и едва наскоро е бил отвит.

-      Може да е излязъл от пръстта, докато е копал гроба - предположи Банкс.

-      Не. В центъра на града основната скала е близо до повърхността, което означава, че и подпочвените води са на малка дълбочина. Почвата между Тридесет и четвърта и Харлем съдържа достатъчно влага, за да окисли желязото за броени дни. Ако беше лежал под земята, болтът щеше да е напълно ръждясал, а не само главата. Не, бил е отвит отнякъде, занесен на сцената на престъплението и оставен нарочно. И този пясък... Хайде, какво ще прави бял пясък покрай железопътната линия в централен Манхатън? Почвата там съдържа каолин, тинести наноси, гранит и глина.

Банкс отвори уста, но Райм го прекъсна още преди да заговори:

-      Какво правят всички тези улики заедно? О, убиецът се опитва да ни каже нещо. Мога да се обзаложа. Банкс, какво стана с вратата към тунела?

-      Прав бяхте. Открихме вход на около тридесет метра на север от гроба. Вратата е разбита отвътре. Бяхте прав и за следите. Никакви. Също не се виждат и следи от гуми.

Снопче мръсен азбест, болт, скъсан вестник...

-      Местопрестъплението? - попита Райм. - Отцепен ли е районът?

-      Освободен е.

Линкълн Райм, инвалидът с мощни дробове, издиша шумно, отвратен:

-      Кой е допуснал тази грешка?

-      Не знам - отвърна неубедително Селито. - Може би началникът.

Перети, ясно.

-      Значи ще трябва да се задоволим с каквото имаме.

Каквито и улики имаха за похитителя или за бъдещите му намерения, те бяха или в доклада, или загубени завинаги, смачкани от полицаи, зяпачи и железопътни работници. Подготвителната работа - отцепване на района около местопрестъплението, разпитване на свидетели, оглеждане за улики, стандартна детективска работа - бе извършена през пръсти. На местопрестъплението трябва да се работи светкавично. И Райм бе уволнил доста техници, които не действаха достатъчно бързо за изискванията му.

-      Перети лично ли се зае със сцената?

-      Перети с пълен детективски екип.

-      Пълен екип ли? Какво означава „пълен екип“?

Банкс отвърна:

-      Осем фотографи, четирима специалисти по отпечатъци. Осем детективи. Един съдебен лекар.

-      Осем детективи?

Правени са изследвания върху работата над местопрестъпления. Най-ефективният екип за убийство се състои от двама души. Когато човек е сам, може да пропусне нещо, когато са трима или повече, пропускат много повече неща. Линкълн Райм винаги бе работил на местопрестъпленията сам. После пускаше специалистите по отпечатъци и фотографите, но винаги обхождаше мястото сам.

Този Перети! Райм бе назначил младия син на богат политик преди седем-осем години и той се беше проявил като добър детектив. Оглеждането на места на убийства се смята за много престижна работа и за нея се чака доста дълго време. На Райм му доставяше перверзно удоволствие да разколебава кандидатите, като им показва „семейния албум“ - снимки на някои особено отвратителни убийства. Някои полицаи пребледняваха, други се захилваха объркано. Трети му връщаха албума с вдигнати вежди, като че да попитат: „Е, и?“ Точно тези назначаваше Линкълн Райм. Перети бе един от тях.

Селито му беше задал някакъв въпрос. Гледаше го настойчиво. Повтори:

-      Ще поработиш с нас над случая, нали, Линкълн?

-      Да работя с вас? - Райм се изсмя. - Не мога, Лон. Не. Само ти подхвърлям няколко идеи. Това ти стига. Том, повикай Бъргър.

Вече съжаляваше, че отложи срещата си с лекаря. Може би все още не беше късно. Мисълта да изчака още един или два дни му бе непоносима. Понеделник... Не искаше да умира в понеделник. Струваше му се прекалено делнично.

-      Кажи вълшебната думичка.

-      Том!

-      Добре - младият болногледач вдигна ръце в знак, че се предава..

Райм хвърли поглед към масичката, където бяха стояли бутилката, шишенцето и найлоновият плик - толкова близо, но както всичко останало, извън обсега му.

Селито вдигна телефона, вирна глава, когато от другата страна на линията му отговориха. Представи се. Часовникът на стената показваше дванадесет и половина.

- Тъй вярно - прошепна страхопочтително детективът. „Говори с кмета“ - предположи Райм. - За отвличането на летище „Кенеди“. Говорих с Линкълн Райм... Тъй вярно, има някои идеи.

Детективът се приближи до прозореца, загледа соколите и се опита да обясни необяснимото на човека, който управляваше най-тайнствения град на планетата. Затвори и се обърна към Райм:

-      Кметът и началникът искат да се заемеш, Линк. Молят те. Самият Уилсън.

Райм се изсмя:

-      Лон, огледай се. Погледни мен! Приличам ли ти на човек, който е в състояние да води разследване?

-      Обикновено разследване, не. Но този случай не е много обикновен, нали?

-      Съжалявам. Просто нямам време. Онзи лекар. Лечението. Том, обади ли му се?

-      Още не. След минутка.

-      Веднага! Веднага му се обади!

Том погледна Селито. Излезе от стаята. Райм знаеше, че няма да се обади. Мръсник.

Банкс зачопли една зарастваща раничка от порязване със самобръсначка и измърмори:

-      Само ни дайте някои насоки. Моля ви. Този убиец, сам казахте, че...

Селито му направи знак да млъкне. Продължи да гледа Райм.

„О, мръснико“ - помисли си Райм. Проклетата тишина. Как я мразим и бързаме да я запълним с думи. Колко престъпници са направили самопризнания сред такава тягостна тишина. Двамата със Селито бяха добър екип. Райм разчиташе уликите, Селито познаваше душите на хората.

Двамата мускетари. И ако имаше трети, той бе безпристрастната наука.

Детективът премести поглед върху доклада от местопрестъплението:

-      Линкълн, какво смяташ, че ще се случи днес в три часа?

-      Нямам представа.

-      Така ли?

„Евтин номер, Лон. Няма да мине.“

Накрая Райм каза:

-      Ще я убие, жената от таксито. По някакъв особено неприятен начин, гарантирам. Нещо, което съперничи по жестокост с това да бъдеш погребан жив.

-      Господи! - промълви Том от прага.

Защо просто не го оставят на мира? Щеше ли да помогне, ако им кажеше за болката във врата и раменете си? Или за отразената болка - много по-слаба, но и много по-жестока, - надигаща се от безчувственото му тяло? За ежедневното изтощение при най-малкото физическо усилие? За най-ужасното - необходимостта да разчита на някого другиго.

Дали да не им каже за комара, който бе влязъл в стаята предната вечер и бръмча около главата му цял час; Райм едва не припадна от изтощение, докато мяташе глава, за да го пропъди. Накрая насекомото се настани на ухото му и Райм го остави да смуче. Защото само тази част от тялото си можеше да чеше във възглавницата.

Селито вдигна вежди.

-      Добре - въздъхна Райм. - Но само за днес. Само един ден. Край.

-      Благодаря, Линк. Много сме ти задължени. - Селито премести стола си до леглото и кимна на Банкс да направи същото.

-      Сега. Кажи какво мислиш. Каква игра играе този мръсник?

-      Не толкова бързо. Аз не работя сам.

-      Честно условие. Кого искаш в екипа?

-      Един техник от ЦСО. Най-добрия в лабораторията, искам го тук с основните уреди и инструменти. И няколко души от Тактическия отдел, от Силите за бързо реагиране. А, и няколко телефона.

Райм хвърли поглед върху бутилката уиски на масичката. Спомни си за брендито на Бъргър. В никакъв случай нямаше да се самоубие с такава помия. Последното му питие щеше да е или шестдесетгодишно „Лагавулин“, или „Макалан“, отлежало десетилетия. Или - защо не? - и двете.

Банкс измъкна мобилния си телефон:

-      Какви линии ще желаете? Само...

-      Кабелни. .

-      Тук?

-      Разбира се, че не.

-      Иска някой да води разговорите вместо него - обясни Селито. - От Управлението.

-      Аха.

-      Обади се в централната сграда - нареди Селито. - Накарай ги да ни дадат трима-четирима диспечери.

-      Лон - попита Райм, - кой извърши подготвителната работа тази сутрин?

Банкс отвърна през смях:

-      Братята Харди.

Погледът на Райм моментално изгони усмивката от лицето му.

-      Детективи Бединг и Сол, сър - поправи се бързо младежът.

Селито също се ухили:

-      Братята Харди. Всички ги наричат така. Не ги познаваш, Линк. От Специалния отряд за разследване на убийства са.

-      Много си приличат - обясни Банкс. - И говорят малко смешно.

-      Не ми трябват палячовци.

-      Не, много са способни - възрази Селито. - Най-добрите ни следотърсачи. Нали знаеш за онзи изверг, който отвлече осемгодишно момиченце миналата година? Бединг и Сол огледаха мястото. Разпитаха целия квартал, две хиляди и двама души. Благодарение на тях успяхме да я спасим. Когато чухме, че жертвата е от отвлечените на летището, началникът Уилсън веднага ги натовари със случая.

-      С какво се занимават сега?

-      Разпитват свидетели. Около железницата. И търсят шофьора на таксито.

Райм изрева на Том:

-      Обади ли се на Бъргър? Не, разбира се, че не си. Думата „неподчинение“ нещо говори ли ти? Ела да свършиш поне някаква работа. Вземи доклада и ми прелиствай страниците. - Кимна към устройството за прелистване. - Тая проклетия за нищо не става.

-      Не сме ли в настроение днес? - подразни го болногледачът.

-      Вдигни го по-високо. Блести ми от прозореца.

Той почете няколко минути. После вдигна поглед.

Селито говореше по телефона, но Райм го прекъсна:

-      Каквото и да стане в три, ако намерим мястото, то ще е вече местопрестъпление. Трябва ми някой да го обработи.

-      Добре, ще се обадя на Перети. Ще му подхвърля кокала. Сигурно ще се пръсне от яд, че действаме без него.

-      Да съм те питал за Перети? - изръмжа Райм.

-      Ама той е златното момче на ЦСО - каза Банкс.

-      Не го ща. Искам друг да се заеме.

Селито и Банкс се спогледаха. По-възрастният детектив се ухили и започна нервно да мачка ризата си:

-      Когото и да искаш, Линк, имаш го. Нали си крал за един ден.

Черното око я гледаше.

Ти Джей Колфакс, тъмнокоса преселница от хълмовете на източен Тенеси, завършила икономика в Нюйоркския университет, бърз като стрела валутен дилър, тъкмо се събуди от дълбок сън. Косата бе полепнала по бузите ѝ, по лицето, врата и гърдите ѝ се стичаха струйки пот.

Втренчи се в черното око - дупка в една ръждясала тръба, на около петнадесет сантиметра отпред, със свален похлупак.

Ти Джей вдиша плесенясалия въздух през носа, устата ѝ все още бе залепена с тиксо. Усещаше вкус на пластмаса. Лепилото бе горчиво.

„Къде е Джон?“ - питаше се тя. Не искаше да мисли за гърмежа, който бе чула предната нощ. В източен Тенеси всеки знае как звучат пистолетните изстрели.

„Моля те, Господи. Дано не му се е случило нищо.

Успокой се. Пак започваш да плачеш, спомни си какво стана предния път.“

В мазето, след като чу изстрела, тя заплака от страх и едва не се задуши от тиксото.

„Точно така. Спокойно.

Погледни черното око на тръбата. Представи си, че ти намига. Това е окото на твоя ангел пазител.“

Ти Джей седеше на земята сред стотици тръби и кабели, подобни на змии. Тук бе по-горещо от супата на брат ѝ, по-горещо, отколкото на задната седалка на колата на Джул Уелан. От древните греди над главата ѝ висяха сталактити, капеше вода. Пет-шест бледи крушки бяха единственото осветление. Над главата ѝ, точно отгоре, пишеше нещо. Не можеше да го прочете, но виждаше, че е в червена рамка. На края на надписа се мъдреше дебел удивителен знак.

Опита се да се извърне още веднъж, но белезниците здраво се впиваха в ръцете ѝ. От гърлото ѝ се надигна отчаян, животински вик. Но звукът потъна в дебелото тиксо и пос- тоянното боботене на машини. Никой нямаше да я чуе.

Черното око продължаваше да я наблюдава. „Ще ме спасиш, нали?“ - помисли си тя.

Внезапно сред тишината отекна камбанен звън, някъде далеч. Звукът идваше от тръбата. От добронамереното око.

Тя притисна белезниците към тръбата, за която бе вързана, и се опита да се изправи. Но не успя да се премести на повече от няколко сантиметра.

„Добре, не се паникьосвай. Успокой се. Всичко ще се оправи.“

Тогава успя да прочете надписа отгоре. Докато се опитваше да се освободи, си бе преместила главата малко настрани и нагоре. Така успя да фокусира думите.

„О, не! Господи, само това не...!“

Сълзите ѝ потекоха отново.

Представи си майка си, с коса, отметната назад от кръглото ѝ лице, със синия си като метличина пеньоар: „Всичко ще се оправи, сладка моя. Не се тревожи.“

Но тя не вярваше на думите ѝ.

Вярваше на надписа:

Опасно за живота! Свръхгореща пара под високо налягане. Не сваляйте клапана от тръбата. За достъп се обърнете, към „Консолидейтид Едисън“. Опасно за живота!

Черното око зееше насреща ѝ, окото, което водеше към сърцето на парния котел. Гледаше право в розовата кожа на гърдите ѝ. Някъде дълбоко в тръбата се чу нов металически удар, удари с чукове - работници затягаха старите сглобки.

Тами Джийн Колфакс продължи да плаче и да плаче... Чу ново тропане. После далечен рев, много слаб. И ѝ се стори през сълзи, че черното око най-сетне ѝ намигна.

5.

-      Ето как стоят нещата - заяви Линкълн Райм. - Трябва да открием жертвата до три часа.

-      Няма искания за откуп - допълни Селито и се извърна, за да отговори на клетъчния телефон.

-      Джери - обърна се Райм към Банкс, - разкажи им накратко за сутрешното убийство.

Линкълн Райм отдавна не беше виждал толкова много хора в стаята си. О, след нещастието много често се отбиваха приятели, без предварително да го уведомят (бяха сигурни, че ще го намерят вкъщи), но той не ги окуражаваше да идват отново. Бе престанал да вдига и телефона и постепенно потъна в самота. Прекарваше времето си в писане на книгата или в четене. Когато и това му омръзна, се насочи към видеокасети под наем и слушане на музика. После заряза и видеото и с часове съзерцаваше репродукциите на картини, които болногледачът грижливо бе залепил с тиксо на стената пред леглото му. После и това му писна.

Самота.

Само това желаеше, а сега толкова му липсваше.

Из стаята крачеше набитият Джим Полинг. Лон Селито водеше разследването, но такъв сложен случай изискваше участието на висш офицер и Полинг се съгласи да им помогне. Случаят бе бомба със закъснител, така че началникът и заместниците му се зарадваха, че той ще поеме отговорността. Бяха специалисти по измъкването от сложни ситуации и когато журналистите ги нападнеха с въпроси, просто щяха да посочат Полинг. Райм не си представяше защо някое ченге доброволно ще се заеме с такава мръсна работа.

Полинг бе странна птица. Беше излязъл от Северния участък на Манхатън като най-способния детектив от отдел „Убийства“. Бе известен със сприхавия си нрав и си навлече доста неприятности, след като застреля един невъоръжен заподозрян. Но като по чудо беше успял да спаси кариерата си, като залови Шефърд, полицаят сериен убиец, заплетен случай, при който бе ранен и Райм. Това му спечели капитанския пагон и го тласна към характерните промени за скучния живот на висшето общество: смени джинсите и якетата „Сиърс“ с костюми „Брукс брадърс“ (сега носеше всекидневен тъмносин „Калвин Клайн“) и започна да се изкачва по йерархичната стълбица към облицования с плюш ъглов кабинет на „Полис плаза“ 1.

Друг офицер, с къса подстрижка, мускулест, стоеше облегнат до една близка маса. Бо Хауман бе капитан и началник на Силите за бързо реагиране към нюйоркската полиция.

Селито затвори мобилния телефон точно когато Банкс завършваше експозето си.

-      Братята Харди бяха.

-      Открили ли са нещо ново за таксито? - попита Полинг.

-      Не, още тъпчат на едно място.

-      Някакви сведения да е спала с някого, с когото не е трябвало? Някой любовник психар?

-      Не, никакви любовници. Срещала се е от време на време с мъже. Но никакви стабилни връзки.

-      И все още няма искания за откуп? - осведоми се Райм.

-      Не.

На входната врата се позвъни. Том слезе да отвори.

Райм извърна глава към приближаващите се гласове.

След малко болногледачът въведе една униформена полицайка. Отдалеч изглеждаше много млада, но когато се приближи, Райм установи, че е на тридесет или малко повече. Бе висока и притежаваше онази характерна красота на манекенките от модните списания.

Съдим за другите, както съдим за себе си: след нещастието Линкълн Райм рядко оценяваше хората по физическите им качества. Огледа тялото ѝ, стройните ѝ бедра, яркочервената коса. Ако някой друг я погледнеше, би си казал: „Каква мацка!“, но на Райм тя не направи никакво впечатление. Той забеляза само погледа ѝ.

Не изненадата (очевидно не я бяха предупредили, че е парализиран), в очите ѝ имаше нещо друго. Изражение, което не бе виждал преди. Като че безпомощното му състояние я изпълваше с облекчение. Точно обратно на реакцията на повечето хора. Тя прекоси стаята, като видимо си отдъхна.

-      Полицай Сакс? - попита Райм.

-      Тъй вярно - отвърна тя, като се сдържа точно преди да му протегне ръка. - Детектив Райм, предполагам.

Селито я представи на Полинг и Хауман. Явно бе слушала за тези двамата, защото в очите ѝ отново пролича напрежение.

Потопи се в стаята, прахта, сумрака. Загледа се в един от постерите с репродукции на картини, които бе паднал под масата, полунавит от единия край. „Нощни птици“ от Едуард Хопър. Самотни хора около масата в късна нощ. Той последен се бе откачил от стената.

Райм накратко ѝ обясни за срока до три часа. Сакс кимна, но нещо заблещука в очите ѝ. Какво? Страх? Отвращение?

Джери Банкс, със скъп пръстен, но без венчална халка на пръста, веднага бе привлечен от красотата ѝ и се усмихна особено. Един-единствен поглед му бе достатъчен да разбере, че няма смисъл да се надява.

Полинг каза:

-      Да не е клопка? Откриваме мястото, влизаме и избухва бомба.

-      Съмнявам се - каза Селито и вдигна рамене. - Защо да си прави този труд. Ако иска да убива полицаи, може просто да си намери някой и да го застреля.

Настъпи неловко мълчание. Полинг погледна първо Селито, после Райм.

Райм продължи:

-      Съгласен съм с Лон. Но нека отредите все пак да са нащрек. Нашият човек като че си измисля собствени правила.

Сакс отново погледна постера с картината на Хопър. Райм проследи погледа ѝ. Може би хората, седнали около масата, всъщност не бяха самотни. Като се замисли човек, изглеждаха доста доволни.

-      Има два вида материални улики - продължи той. - Обикновени. Които извършителят не е искал да остави след себе си: косми, влакна от дрехи, отпечатъци, евентуално кръв, следи от обувки. Ако намерим достатъчно такива (и ако имаме късмет), можем да открием първичното местопрестъпление. Дома му.

-      Или убежището му - уточни Селито. - Нещо временно.

-      Тайна квартира - кимна Райм. - Прав си, Лон. Необходимо му е място, където да върши престъпленията си. Да продължим с нарочно оставените предмети. Освен парчетата хартия - които ни показват часа и датата - имаме болта, снопа азбест и пясъка.

-      Като лов за лешояд - изръмжа Хауман и прокара ръка по късата си коса. Беше същият, какъвто си го спомняше Райм като сержант.

-      Да кажа ли на шефовете, че има вероятност да намерим жертвата навреме? - попита Полинг.

-      Така мисля, да.

Капитанът набра номера и се отдалечи в един ъгъл, докато говори. След като затвори, изръмжа:

-      Говорих с кмета. Началникът е при него. Ще има пресконференция след час и аз ще трябва да присъствам, за да ги подкрепя срещу журналистите. Да кажа ли нещо друго на шефовете?

Селито погледна Райм, който поклати глава.

-      Още не - каза детективът.

Полинг даде номера на мобилния си телефон на Селито и излезе буквално на бегом.

Веднага след него на вратата се появи слаб оплешивяващ мъж на около тридесет. Мел Купър, както винаги с глупавото си изражение. Следваха го двама полицаи, носещи един сандък и два куфара, които изглеждаха, сякаш тежат половин тон. Полицаите оставиха товара си и си тръгнаха.

-      Здравей, Мел.

-      Здрасти, детективе!

Купър се приближи до Райм и стисна безжизнената му дясна ръка.

Единственият физически контакт с някого от гостите, както отбеляза Райм. Двамата с Купър бяха работили заедно доста години. С дипломите си по органична химия, математика и физика Купър бе специалист както в идентификацията - отпечатъци, ДНК-анализи и възстановяване на сцената на престъплението, - така и в изследванията на улики.

-      Как е най-великият криминолог на света? - попита Купър.

Райм се усмихна добродушно. Този епитет му бе прикачен от журналистите, след като се разбра, че от ФБР са го избрали - едно обикновено ченге - за съветник на Отдела за изследване на веществени доказателства. На репортерите явно не им бяха достатъчни определения като „специалист“ или „учен“ и му прилепиха гордото „криминолог“.

Тази дума се използваше в Съединените щати от няколко години, за пръв път въведена от легендарния Пол Лиланд Кърк, който ръководеше Училището по криминология „Бъркли“. Това учебно заведение бе първо по рода си в страната и беше основано от още по-легендарния Огьст Фолмер. Понятието се прие много добре в обществото и сега, когато техниците флиртуваха с блондинки по баровете, се представяха не за специалисти по изследване на веществени доказателства, а за криминолози.

-      Като във филм на ужасите - отбеляза Купър, - влизаш в някое такси, а на волана седи психопат. На всичкото отгоре всички важни клечки са вперили погледи в случая заради конференцията. Питам се дали няма да поискат да те върнат на работа.

-      Как е майка ти? - осведоми се Райм.

—-Все още се оплаква от всевъзможни болежки. А пък е по-здрава от мен.

Купър живееше с възрастната дама в една съборетина в Куинс, където бе роден. Беше страстен танцьор, специалист в тангото. Сред колегите му се прокрадваха слухове за сексуалните му наклонности. Райм не се интересуваше от личния живот на служителите си, но както всички останали остана изненадан, когато най-сетне се запозна с Грета, приятелката на Купър, очарователна скандинавка, която преподаваше математика в „Колумбия“.

Купър отвори сандъка си, облицован отвътре с кадифе. Извади частите на три големи микроскопа и започна да ги сглобява.

-      О, битово електричество.

Погледна разочаровано контактите. Намести очилата си с метални рамки.

-      Защото сме в къща.

-      Мислех си, че живееш в лаборатория. Не бих се учудил.

Райм огледа белите и черни очукани инструменти и устройства. В тяхно обкръжение бе живял повече от петнадесет години. Обикновен светлинен микроскоп, фазово-контрастен микроскоп, поляризационен микроскоп. Купър отвори куфарите, които съдържаха бутилки и колби като от алхимична лаборатория и различни научни уреди. В съзнанието на Райм се събудиха понятия, думи, които някога влизаха в ежедневния му речник. Епруветки за кръвни проби с ЕДТА, оцетна киселина, ортолидин, луминолов реагент, „Магна-бръш“, червен реактив на Руеман...

Хилавият учен се орледа из стаята:

-      Тук е досущ като в бившия ти кабинет, Линкълн. Как успяваш да си намираш нещата? Виж какво, ще трябва да си разчистя малко пространство.

-      Том.

Райм кимна към най-малко натрупаната маса. Останалите смъкнаха списания, документи, книги и откриха пред очите на паралитика плоскост, която не бе виждал от една година.

Селито хвърли поглед на доклада от местопрестъплението:

-      Как ще наречем извършителя? Разследването още не е заведено с входящ номер.

Райм погледна Банкс:

-      Избери някое число. Кое да,е число.

-      Номера на страницата. Датата де - предложи Банкс.

-      Неизвестен извършител 823 - каза Райм. - Добре.

Селито написа цифрите върху доклада.

-      Хм, извинете. Детектив Райм...

Беше полицайката. Райм обърна глава към нея.

-      На обяд трябваше да бъда в Голямата сграда.

-      Полицай Сакс... - Съвсем я беше забравил. - Вие сте първата, пристигнала на местопрестъплението. На убийството до железопътната линия.

-      Точно така, аз поех обаждането.

Сакс говореше обърната към Том.

-      Тук съм, полицай - напомни ѝ раздразнено Райм. - Ето ме.

Вбесяваше се, когато хората се обръщаха към него чрез посредник, някой здрав човек.

Тя бързо завъртя глава, явно възприе урока:

-      Слушам, сър - каза с мек глас, но очите ѝ оставаха ледени.

-      Не съм вече на служба. Обръщайте се към мен с „Линкълн“.

-      Бихте ли ме уведомили?

-      Какво?

-      Защо ме извикахте тук. Съжалявам. Действах, без да мисля. Ако искате да напиша писмено извинение, ще го сторя. Само, закъснявам за среща и не успях да предупредя началника си.

-      Извинения ли? - недоумяваше Райм.

- Всъщност нямам много опит с местопрестъпленията. Малко се престарах.

-      За какво говорите?

-      Ами за спирането на влака и затварянето, на Единадесето авеню. По моя вина сенаторът пропусна речта си в Ню Джърси и някои висши чиновници от ООН не успели да стигнат навреме за срещите си от летище „Нюарк“.

Райм се усмихна:

-      Знаете ли кой съм аз?

-      Ами чувала съм за вас, разбира се. Мислех, че сте...

-      Мъртъв?

-      Не. Не исках да кажа това.

Въпреки че го каза. Тя продължи бързо:

-      Всички сме чели книгата ви в академията. Но не знаехме нищо за вас. Искам да кажа, лично...

Вдигна поглед към стената и каза твърдо:

-      Като пръв пристигнал на местопрестъплението, реших да спра влака и да затворя улицата, за да запазя мястото на убийството непокътнато. Точно това направих. Сър.

-      Наричайте ме Линкълн. А вие сте...

-      Аз...

-      Как се казвате?

-      Амелия.

-      Амелия. Като авиаторката?

-      Не, сър. На баба ми.

-      Амелия, не искам да ми се извинявате. Били сте абсолютно права, а Винс Перети е сгрешил..

Селито потропа нервно при тази недискретност, но на Райм не му пукаше. В края на краищата той бе един от малкото граждани на САЩ, които имат право да не стават, дори самият президент да влезе в стаята. Продължи:

-      Перети е свършил работата, като че кметът го е наблюдавал, а това е най-сигурният начин да провалиш нещата. Използвал е прекалено много хора и е направил ужасна грешка, като е пуснал влаковете и движението по улицата. Освен това в никакъв случай не е трябвало да освобождава мястото толкова рано. Ако бяхме оставили района отцепен, кой знае, можеше да намерим разписка с името на убиеца. Или голям хубав отпечатък.

-      Може би - каза тактично Селито. - Но нека си остане между нас.

Погледна Сакс, Купър и младия Джери Банкс, сякаш че им даваше мълчаливи заповеди да си държат езика зад зъбите.

Райм изпръхтя. После пак се обърна към Сакс, която, като Банкс по-рано сутринта, изучаваше краката и тялото му, завити с кайсиево цранжево одеяло:

-      Повиках ви, за да обработите сцената на следващото престъпление.

-      Моля?

-      Да работите с нас. На следващото местопрестъпление.

-      Но - тя се изсмя, - аз не съм в ЦСО. Аз съм патрулиращ полицай. Никога не съм се занимавала с разследване.

-      Този случай е необичаен. Както каза детектив Селито. Наистина е странен. Нали, Лон? Ако беше обикновено убийство, нямаше да сте ми нужна. Но в този случай ни трябват непредубедени очи.

Сакс погледна Селито, който запази мълчание.

-      Ама аз... няма да се справя. Сигурна съм.

-      Добре - каза търпеливо Райм. - Нека бъда искрен.

Тя кимна.

-      Нуждая се от някого, който има смелостта да спре влак, за да запази сцената на убийството непокътната, и после да е готов да понесе последствията.

-      Благодаря ви за възможността, сър. Линкълн. Но...

-      Лон - каза кратко Райм.

-      Полицай - изръмжа Селито, - тук никой не ви дава възможност за избор. Прикрепена сте към случая, за да ни помагате.

-      Сър, съжалявам, но ще се наложи да се противопоставя. От днес ме преместват от патрула. По здравословни причини. Преместването е в сила отпреди час.

-      Здравословни причини ли? - осведоми се Райм.

Тя се поколеба, отново погледна краката му.

-      Имам артрит.

-      Така ли?

-      Хроничен артрит.

-      Много съжалявам.

-      Съгласих се да поема обаждането тази сутрин, защото един колега бе зает. Не смятах да се занимавам със случая.

-      Разбирам, вижте, аз също имах други планове - каза Райм. - А сега, нека погледнем уликите.

6.

-      Дайте болта.

Има едно класическо правило в криминологията: да се анализира най-напред най-необичайната улика.

Том започна да върти найлоновото пликче с болта, наполовина ръждясал, наполовина не, пред очите на Райм. Обикновен болт. Износен.

-      Сигурен ли си за отпечатъците? Опита ли реактива за откриване на малки частици? Това е най-добрият метод за изследване на предмети, които са били подложени на влиянието на природната среда.

-      Да - потвърди Мел Купър.

-      Том, вдигни тази коса от очите ми! - заповяда Райм - Зареши я назад. Сутринта ти казах да я зарешеш.

Болногледачът въздъхна и отметна сплъстените кичури.

-      Внимавай - прошепна заплашително на работодателя си. Райм тръсна презрително глава и косата отново падна на лицето му.

Амелия Сакс седеше мълчаливо в един ъгъл. Краката ѝ бяха свити под стола като на бегач на старта, имаше вид, сякаш я водят на заколение.

Райм отново насочи вниманието си към болта.

Когато оглавяваше ЦСО, Райм бе започнал да съставя бази от данни. Като картотеката на ФБР за различните видове боя за коли или тази за разните марки цигари. Беше съставил каталози за куршуми, влакна, дрехи, гуми, обувки, инструменти, машинни масла, трансмисионна течност. Бе прекарал стотици часове да съставя списъци, индекси, кръстосани препратки.

Но дори по време на управлението му никой в ЦСО не си направи труда да каталогизира железарски материали. Питаше се как е пропуснал и започваше да се ядосва сам на себе си, че не е отделил време за такова полезно нещо. Още повече го хвана яд на Винс Перети, че не се е замислил изобщо за това.

-      Обадете се на всички производители и търговци на болтове по Североизточното крайбрежие. Не, в цялата страна. Питайте дали произвеждат такъв вид и на кого го продават. Изпратете факс с описанието и снимката на болта на диспечерите в отдел „Комуникации“.

-      По дяволите, може да има милиони търговци - възкликна Банкс. - Всяка железария в страната.

-      Не съм на това мнение - отвърна Райм. - Би трябвало лесно да намерим производителя. Ако откриването му бе толкова трудно, убиецът не би ни оставил болта. Сигурно този модел се произвежда за точно определена цел. Мога да се обзаложа.

Селито се обади по телефона, след това се обърна към Райм:

-      Свързах се с „Комуникации“, Линкълн. Намерих четирима диспечери. Откъде да вземем списъка с производителите?

- Прати един полицай на Четиридесет и втора улица. В Градската библиотека. Там имат списък на фирмите. През това време нека диспечерите започнат търсене в „Жълтите страници“.

Селито повтори думите му по телефона.

Райм погледна часовника. Един и половина.

-      Сега азбеста.

За миг думата събуди нещо в съзнанието му. Райм почувства някакъв порив. Какво познато имаше в този азбест? Нещо, което бе чел или чул наскоро. Въпреки че Линкълн Райм вече не се доверяваше на чувството си за време. Когато лежиш по гръб, месец след месец, времето почти спира. Може би си мислеше за нещо, прочетено преди година.

-      Какво знаем за азбеста?

Никой не отговори, но това нямаше значение, той си отговори сам. Както всъщност предпочиташе. Азбестът е сложно съединение, силикат. Не гори, защото, както водата, вече е окислен.

Когато се занимаваш с отдавна извършени убийства - работеше със съдебни антрополози и одонтолози - Райм често бе посещавал сгради, изолирани с азбест. Спомняше си странния вкус на маската, която слагаше по време на изкопните работи. Всъщност точно при почистване на азбеста от Трета станция на метрото преди три и половина години работниците бяха намерили трупа на единия от полицаите, убити от Дан Шефърд, в едно генераторно помещение. Райм тъкмо се бе навел, за да вдигне едно влакно от светлосинята куртка на жертвата, когато чу пращенето на дъбовата греда... Маската вероятно го бе спасила от задушаване в прахта и мърсотията наоколо.

-      Може да я държи някъде, където се извършва почистване от азбест - предположи Селито.

-      Може - съгласи се Райм.

Селито заповяда на младия си помощник:

-      Обади се на УООС^61 и службата за екологична защита на града. Да кажат къде се извършва почистване от азбест.

Детективът взе телефона.

-      Бо - обърна се Райм към Хауман, - имаш ли свободни отряди?

-      В пълна готовност - отвърна командирът на Силите за бързо реагиране - Имай предвид само, че половината от хората ми са ангажирани с конференцията на ООН. Изпратени са за подкрепа на специалните части и охраната на организацията.

-      Свързах се с УООС - обяви Банкс и двамата с Хауман се усамотиха в един ъгъл.

Преместиха няколко купчини книги. Когато Хауман разпъваше тактическа карта на Ню Йорк, нещо издрънча на пода.

-      Господи! - възкликна Банкс.

От леглото си Райм не виждаше какво е паднало. Хауман се поколеба, после се наведе, вдигна един бял прешлен и го постави на масата. Няколко чифта очи се вторачиха в Райм, но той не каза нищо за костта. Хауман се наведе над картата, а Банкс, с телефонна слушалка в ръка, започна да му дава информация за местата, на които се извършва почистване на азбеста. Офицерът започна да ги отбелязва с химически молив. Оказа се, че местата са много, разхвърляни из всичките пет квартала на града. Доста обезкуражаващо.

-      Налага се да стесним обхвата на търсенето. Да видим сега пясъка - предложи Райм. - Купър, погледни го на микроскопа. Кажи си мнението.

Селито подаде пликчето с уликата на техника, който изсипа съдържанието върху емайлирана паничка. Над пробата се вдигна малко облаче прах. На дъното издрънча и едно камъче.

Линкълн Райм се изкашля. Не защото бе видял нещо (все още не му беше ясно какво търси), а защото мозъкът му изпрати команда към безжизнената дясна ръка да вземе молив и да бутне камъчето и нервният импулс, разбира се, не достигна целта си. За пръв път от една година изпитваше такова желание. Едва не се разплака от яд, единственото му утешение бе споменът за шишенцето със секонал и найлоновия плик на доктор Бъргър - видения като ангели спасители.

Райм прочисти гърлото си:

-      Изследвай го за отпечатъци.

-      Кое? - попита Купър.

-      Камъка.

Селито го изгледа въпросително.

-      Този камък не е от мястото на престъплението - обясни Райм. - Искам да разбера защо се е озовал там. Изследвай го за отпечатъци.

Купър взе пинсети с порцеланови накрайници и хвана с тях камъчето. Сложи си предпазни очила и облъчи парчето скала със светлината от един „Полилайт“, генератор с големината на акумулатор за кола с прикачена светлинна тръба.

-      Нищо - каза Купър.

-      ВМО?

Вакуумно-металното отлагане е кадилакът на методите за установяване на скрити отпечатъци върху непорести повърхности. Представлява разпрашаване на злато или цинк под вакуум в камера, в която е изследваният обект. Металните частици полепват по скрития отпечатък и неравностите върху повърхността започват да личат много ясно.

Но Купър не си бе взел ВМО-апарат.

-      С какво разполагаш? - попита недоволно Райм.

-      Судан-блак, стабилизиран механичен проявител, йоден разтвор, амидо-блак, генциан-виолет, магна-бръш^71.

Беше взел също нинхидрин, за откриване на отпечатъци върху порести повърхности, и „Супер глю“, за меки. Райм си спомни новината, която разтърси криминологичната общност преди няколко години: един техник от криминологичната лаборатория на Американската армия в Япония залепил счупения си фотоапарат със „Супер глю“ и с изненада установил, че изпаренията от лепилото проявяват отпечатъци от пръсти много по-добре от известните дотогава реактиви.

Този метод използва и Купър. Постави с помощта на пинсетите камъка в една затворена стъклена кутия, след което капна малко лепило върху нагорещена плочка в същия съд. След няколко минути извади камъка.

-      Открихме нещо - заяви.

Посипа камъчето с прахообразен реактив, флуоресциращ след облъчване с УВ лъчи, и насочи светлинната тръба на „Полилайт“-апарата. Върху скалното парченце се появи ясен отпечатък. Точно по-средата. Купър го снима с „Полароид“ CU-5. Показа снимката на Райм.

-      Приближи я - нареди Райм и се взря. - Да! Убиецът е въртял камъчето в ръка.

Отпечатъците от въртене, когато пръстът опипва повърхността на предмета, са различни от отпечатъците при хващане. Има малка разлика в следите от кожните гребенчета, но Райм я разпознаваше отлично.

-      И, вижте, какво е това? Тази чертичка.

Над отпечатъка се виждаше малка драскотина.

-      Прилича на...

-      Да - довърши Райм, - нейния нокът. Такива неща обикновено не се откриват. Но сигурен съм, че убиецът е подхвърлил камъка, за да бъде намерен.

-      Защо му е да го прави?

След поредното доказателство, че никой друг не разбира нещата с такава скорост като него, Райм обясни бързо:

-      Иска да ни каже две неща. Първо, да ни уведоми, че жертвата е жена, в случай че не направим връзката между убития тази сутрин и отвличането от летището.

-      Защо? - продължи да недоумява Банкс.

-      За да вдигне залога. Да ни разтревожи повече. Да ни даде да разберем, че животът на една жена виси на косъм. Той подрежда жертвите по важност. Както правим и ние, въпреки че не желаем да си го признаем.

Райм случайно погледна ръцете на Сакс. Изненада се, че такава красива жена има толкова грозни пръсти. Четири бяха залепени с дебели лепенки, на няколко други ноктите бяха изгризани до живеца. Единият бе оцапан със засъхнала кръв. Веждите ѝ бяха възпалени, от скубане, както предположи Райм. До едното ѝ ухо имаше драскотина. Всички саморазру- шителни навици наведнъж. Има толкова много да си причиниш вреда освен с хапчета и алкохол.

-      За второто, което иска да ни каже - обяви Райм, - вече ви предупредих. Той знае как се работи с улики. Посланието му гласи: „Не си губете времето с обикновени веществени доказателства. Няма да ви оставя никакви.“ Поне така си мисли той. Но ние ще открием нещо. Обзалагам се. - Изведнъж Райм се намръщи. - Картата! Дай ми картата, Том!

-      Каква карта? - изпелтечи Том.

-      Знаеш коя.

Том въздъхна:

-      Подскажи ми малко, Линкълн.

Райм погледна през прозореца, започна да размишлява на глас:

-      Подземното трасе на железницата, тунелите и тайните ходници на контрабандистите, азбестът - всичко това е старо. Той обича историческата част на Ню Йорк. Дай ми картата на „Рандъл“.

-      Къде е?

-      Сред документите за книгата ми, къде другаде?

Том се разрови из папките и измъкна фотокопие на карта на Манхатън:

-      Тази ли?

- Да, тази!

Картата бе изработена от „Рандъл сървей“ през 1811 година, за да подпомогне изработването на градоустройствения план. Беше ориентирана хоризонтално: Батъри Парк (юг) - от лявата страна; Харлем (север) - отдясно. Гледан така, островът приличаше на скачащо куче, готово да захапе.

-      Закачи я там. Ха така.

Прислужникът се зае с работата.

-      Том - каза Райм, - ще ти дадем чин. Дай му някоя значка, Лон.

-      Стига, Линкълн.

-      Нужен си ни. Хайде. Нали винаги си мечтал да бъдеш Сам Спейд или Коджак?

-      Само Джуди Гарланд.

-      Джесика Флечер тогава! Ще водиш досието. Хайде, извади най-сетне този Мон Блан от джоба си.

Младежът завъртя очи, извади писалката „Паркер“ от джоба си и измъкна един прашен бележник от купчината книги под една от масите.

-      Не, дойде ми по-добра идея - обяви Райм. - Вземи един от онези постери. Със снимките на картини. Залепи го с лице към стената и пиши отгоре с маркер. Пиши с големи букви, за да виждам.

Том избра едно езеро с лилии на Моне и го лепна на стената.

-      Най-горе - заповяда криминологът - пиши: „Неизвестен извършител 823“. После разчертай четири колони: „Външен вид“, „Жилище“, „Кола“, „Други“. Чудесно. Хайде да започваме. Какво знаем за него?

-      „Кола“... Кара жълто такси - каза Селито.

-      Точно така. А към „Други“ ще впишем, че познава работата с веществени доказателства.

-      Което - допълни Селито - може би означава, че вече е имал работа с полицията.

-      От къде на къде? - възрази Том.

-      Може би има досие - обясни детективът.

-      Да запишем ли, че е въоръжен с „Колт“ калибър 0.32?- попита Банкс.

-      Да, по дяволите - съгласи се шефът му.

-      И има представа от КГ... - обади се Райм.

-      Какво е пък това? - попита Том.

-      Кожни гребенчета. Ивици на кожата на пръстите, благодарение на които усещаме при пипане. Запиши също, че вероятно разполага със скривалище. Добра работа, Том. Я го вижте. Роден е за детектив.

Том грейна от удоволствие, отстъпи от стената и отстрани една паяжина, която се бе залепила за ризата му.

-      Готово, момчета - каза Селито. - Така изглежда нашият господин 823.

Райм се обърна към Мел Купър:

-      Да се заемем с пясъка. Какво можеш да ни кажеш за него?

Купър вдигна предпазните очила върху бледото си чело. Постави малко от пясъка върху предметно стъкло и го пъхна под обектива на микроскопа с поляризирана светлина. Нагласи фокуса.

-      Хмм. Странно. Няма двойно лъчепречупване.

Микроскопите с поляризирана светлина показват двойното лъчепречупване - двойно отражение при кристали, влакна и някои други материи. Морският пясък пречупва значително поляризираната светлина.

-      Значи не е пясък - промърмори Райм. - Нещо стрито е... Можеш ли да го конкретизираш?

Конкретизирането. Крайната цел на криминолога. Повечето улики могат да бъдат идентифицирани. Но дори тогава човек се сеща за стотици, хиляди източници, от които може да произхождат. Конкретизираната улика е възможно да идва само от един или от много ограничен брой източници. Пръстов отпечатък, ДНК-профил, парче обелена боя, което може да се нагласи само на мястото, от което е паднало, от колата на престъпника, като парче от пъзел.

-      Може би ще разбера какво е - отвърна техникът.

-      Стрито стъкло? - предположи Райм.

Стъклото се получава от стопен пясък, но при това кристалната структура се нарушава. Стритото стъкло не пречупва поляризираната светлина. Купър огледа пробата по-внимателно:

-      Не, не мисля, че е стъкло. Нямам представа какво е. Защо нямам СЕМ?

Обикновен уред за една криминологична лаборатория е сканиращият електронен микроскоп, свързан с апарат за измерване разсейването на рентгенови лъчи. Използва се за определяне на редки елементи в уликите, намерени на местопрестъплението.

-      Докарай му - нареди Райм на Селито, после огледа стаята. - Трябва ни още апаратура. Искам също вакуумно-метален апарат за отпечатъци и ГХ-МС.

При газовата хроматография сложните химични съединения се разлагат на по-прости, които пък се определят чрез масспектрометрия, според спектъра на погълнатата от тях светлина. С помощта на тези устройства криминолозите са в състояние да изследват проби от неизвестно вещество с големина до една милионна част от грама. След това полученият профил се сравнява с база данни, съдържаща над сто хиляди познати химични съединения.

Селито незабавно заповяда по телефона на криминологичната лаборатория да изпратят необходимата апаратура.

-      Но нямаме време да чакаме пристигането на новите ти играчки, Мел. Налага се да действаш по стария начин. Кажи нещо повече за фалшивия пясък.

-      Има някои примеси. Глина, кварцови кристали, фелдшпат и слюда. Но не забелязвам следи от растителни остатъци. Най-вероятно е бентонит.

-      Бентонит. - Райм изглеждаше доволен. - Това е вулканична пепел, която се използва под формата на каша при изкопни работи в районите на града, където подпочвените води са близо до повърхността, а основната скала е дълбоко. Предотвратява пропадания на почвата. Значи търсим район на усилена строителна дейност близо до вода, най-вероятно на юг от Тридесет и четвърта улица. На север от нея основната скала е достатъчно близо до повърхността, така че не им е необходимо укрепване на почвата.

Купър премести предметното стъкло под микроскопа:

-      Ако трябва да налучквам, бих казал, че тук има предимно варовик. - Чакай, намерих някакви влакна.

Започна да нагласява фокуса. Райм би дал всичко на света, за да погледне в този микроскоп. Спомни си вечерите, които бе прекарал допрял око до гумения предпазител на окуляра, наблюдавайки влакна, парченца почва, кръвни клетки или метални частички да влизат и излизат от фокус.

-      Има още нещо. По-едри гранули. Три слоя. Единият прилича на рогово вещество, другите, два са от варовик. С различни цветове. Единият е полупрозрачен.

-      Три слоя ли? По дяволите, мидени черупки!

Райм се ядосваше сам на себе си. Как не се беше сетил?

-      Да, точно така - кимна Купър. - Стриди, бих казал.

Колониите от стриди около града са разположени главно по брега на Лонг Айланд и Ню Джърси. Райм се беше надявал, че ще им се наложи да търсят само в Манхатън, където бе намерена жертвата сутринта.

-      Ако иска да го търсим навсякъде, където минава метрото, обречени сме на неуспех.

-      Тук има още нещо - продължи Купър. Прилича ми на хоросан. Но е много стар. На гранули.

-      Да не е бетон? - предположи Райм.

-      Възможно е. Да.

Купър се замисли:

-      Не разбирам какви са тези стриди. Колониите на стридите са сред водорасли и тиня. А тези са смесени с бетон и няма и следа от растителни отпадъци.

Райм изрева внезапно:

-      Краищата! Как изглеждат краищата на черупката, Мел?

Техникът погледна в окуляра:

-      Начупени, не са изгладени. Черупките са били смлени на сухо. Не са огладени от водата.

Райм се вгледа в картата на „Рандъл“, очите му преминаха от дясно на ляво. Погледът му спря върху задницата на скачащото куче.

-      Хванахме го!

През 1913 година Ф. У. Улуърт построил шестдесететажен небостъргач, който все още носи името му, облицован с теракота, с готически скулптури на покрива. В продължение на шестдесет години зданието било най-високото в света. Тъй като основната скала в тази част на Манхатън е на повече от тридесет метра под земята, наложило се да се изкопаят дълбоки основи за укрепване на сградата. Скоро след първата копка строителите открили останките на манхатънския индустриалец Талбот Соумс, отвлечен през 1906. Трупът бил заровен в бял пясък, който се оказал смлени стридени черупки - факт, който журналистите свързали с пристрастеността на богаташа към деликатеси. Уловът на стриди бил толкова голям, че мидите се използвали за запълване на дупки при строителството в Манхатън. Оттам идва и названието на „Пърлстрийт“81.

-      Намира се някъде из центъра на Манхатън - обяви Райм. - Вероятно в източната част. Може би около „Пърлстрийт“. Намира се под земята, между два и пет метра под повърхността. В някой строеж или в мазе. В стара постройка или тунел.

-      Да засечем по диаграмата на УООС, Джери - нареди Селито. - С местата, където се извършва изчистване от азбеста.

-      Около „Пърлстрийт“ ли? Нищо. - Младежът вдигна картата, по която бе работил Хауман. - Има тридесетина места на почистване - в среден Манхатън, Харлем и Бронкс. Но нищо в долен Манхатън.

-      Азбест... азбест... - отново се замисли на глас Райм. Какво познато имаше около него?

Беше 2:05.

-      Бо, трябва да действаме. Вдигай хората си и започвайте претърсването. Всички сгради около „Пърл“ и „Уотърстрийт“.

-      Човече - въздъхна полицаят, - ами че това са много сгради.

Запъти се към вратата.

Райм се обърна към Селито:

-      Лон, по-добре върви и ти. Работата ще стане напечена. Нуждаем се от всеки човек, който може да помогне. Амелия, искам и вие да отидете.

-      Вижте, мисля...

-      Полицай - сопна се Селито, - чухте заповедта.

По лицето ѝ премина лека сянка.

Райм се обърна към Купър:

-      Мел, с микробус ли дойде?

-      С автомобил за бързо реагиране.

Микробусите, които се използват при разследване на големи престъпления в Ню Йорк, са претъпкани с разнообразна апаратура и са по-добре снабдени от цели криминологични лаборатории в по-малките градове. Когато Райм ръководеше ЦСО, използваше по-малки автомобили, най-често комби, снабдени само с най-необходимото за събиране и анализ на улики. Автомобилите за бързо реагиране изглеждаха тромави, но Райм бе накарал отдел „Транспорт“ да ги оборудва с турбодвигатели. Те често изпреварваха патрулните коли на местопрестъплението; благодарение на това в не един случай първият пристигнал полицай бе техник криминолог (мечтата на всеки детектив).

-      Дай ключовете на Амелия.

Купър ги подаде на Сакс, която хвърли бърз поглед на Райм, завъртя се кръгом и изчезна по стълбите. Дори стъпките ѝ звучаха ядосано.

-      Какво искаш да ми кажеш, Лон?

Селито хвърли поглед към празния коридор. Приближи се към Райм:

-      Наистина ли искаш Д. С. да участва?

-      Д. С. ли?

-      Имам предвид нея, Сакс. Д. С. е прякор.

-      Какво означава?

-      Недей да го споменаваш пред нея. Направо се вбесява. Баща ѝ е работил четиридесет години като квартален патрул. Затова ѝ викат Дъщерята на стражаря.

-      Мислиш, че не трябваше да я взимам ли?

-      Така мисля. Защо избра точно нея?

-      Защото е слязла по десетметров склон, за да не заличи следите на местопрестъплението. Защото е затворила главен булевард и железопътна линия. Това е инициативност.

-      Хайде, Линк. Познавам десетки полицаи, които биха направили същото.

-      Просто така, нея искам.

И Райм погледна Селито така, че да му напомни, че той определя условията.

-      Само едно ще ти кажа - промърмори детективът, - говорих с Полинг. Перети е бесен, че действаме без негово знание и ако - не, когато - шефовете научат, че патрулиращ полицай обработва улики, ще си имаме дяволски много неприятности.

-      Може би - каза тихо Райм, като гледаше досието на убиеца върху окачения на стената постер, - но имам чувството, че това ще е най-малката ни неприятност днес.

И отпусна уморената си глава върху меката възглавница.

7.

Комбито се понесе с пълна скорост към мрачните небостъргачи на „Уолстрийт“ в централен Ню Йорк.

Амелия Сакс потропваше нервно по волана с пръстите си с изгризани нокти. Опитваше се да си представи къде може да е затворена Ти Джей Колфакс. Да се открие жената, ѝ се струваше безнадеждно начинание, финансовият район никога не ѝ се беше струвал толкова огромен: пълен с улички, с тъмни ходници, входове, постройки със зейнали черни прозорци...

Колко много места да скриеш заложник.

Спомни си ръката, стърчаща от гроба при железопътната линия. Пръстенът с диамант, нахлузен върху кървавата кост. Този тип бижу бе познат на Сакс. Наричаше го „пръстен на утехата“ - пръстени, каквито си купуват богатите момичета. Какъвто щеше да си купи и тя, ако беше богата.

Продължи на юг, покрай разносвачи с велосипеди и таксита.

Дори в този ярък следобед, под изгарящото слънце, тази част на града изглеждаше зловещо. Сградите хвърляха призрачни сенки и стените им бяха на тъмни петна като от засъхнала кръв.

Сакс взе поредния завой с шестдесет километра в час, гумите изсвистяха по асфалта. Натисна газта, за да стигне отново деветдесет.

Чудесна машина. Реши да провери как ще се държи при сто и десет.

Преди години като ученичка, когато баща ѝ спеше (обикновено работеше от три до единадесет), тя взимаше ключовете от камарото и казваше на майка си Роуз, че отива на пазар; питаше я дали ще иска нещо от месарницата във Форт Хамилтън. И преди майка ѝ да каже: „Не, но защо не вземеш влака, недей да караш“, момичето вече бе изчезнало, отпрашило с колата на запад.

След като се върнеше, след три часа и без покупки, Ейми се промъкваше тихо по стълбите, за да не се сблъска с ядосаната си майка, която в подобни случаи за нейно забавление ѝ изнасяше цяла лекция за опасността от забременяване и как щяла да провали бляскавото си бъдеще на фотомодел. И когато най-накрая възрастната жена разбра, че дъщеря ѝ не ходи по мъже, а излиза само за да кара по магистралите на Лонг Айланд със сто и петдесет километра в час, тя със същия тон започна да ѝ изнася лекции как ще обезобрази хубавото си лице при някоя катастрофа и ще провали бляскавото си бъдеще на фотомодел.

Нещата се влошиха още повече, когато Амелия си извади шофьорска книжка.

Тя се промъкна между два паркирани един до друг камиона, надявайки се, че нито шофьорът на единия, нито пътуващият в другия ще решат да отворят вратата си точно в този момент. Изсвири доволно с уста, когато успя да мине помежду им.

„Когато се движиш, не могат да те хванат...“

Лон Селито замислено почесваше пълното си лице с дебелите си пръсти и не обръщаше никакво внимание на шофирането на Сакс. Говореше с партньора си за случая като счетоводител, който обсъжда балансите на фирмата. Колкото до Банкс, той вече не гледаше страстно очите и устните на Амелия, а постоянно хвърляше загрижени погледи към километража.

Завиха рязко по Бруклинския мост. Сакс отново се замисли за отвлечената жена. Потрепвайки по кормилото, тя си представи какви дълги, изящни нокти трябва да има Ти Джей. Видението на стърчащата от гроба ръка, подобна на забоден брезов клон, не излизаше от съзнанието ѝ. Нито кървавата кост.

-      Много е странен - внезапно заговори Сакс, за да промени хода на мислите си.

-      Кой? - попита Селито.

-      Райм.

-      И още как - добави Банкс. - Прилича на брат близнак на Хауард Хюс^91.

-      Да, и мен ме изненада - призна по-възрастният детектив. - Не изглеждаше много добре. Беше хубав мъж. Но нали знаете. След всичко, което е преживял. Как са ви пуснали в патрула с това каране, Сакс?

-      Като ме назначаваха, никой не ме е питал, просто ме разпределиха.

„Точно както вие преди малко.“

-      Наистина ли е толкова добър?

-      Райм ли? Още по-добър. Повечето криминолози в Ню Йорк разследват по двеста случая на година. Най-добрите. Райм работеше двойно. Дори когато оглавяваше ЦСО. Вземете Пе- рети, способен човек е, но излиза от кабинета си веднъж на две седмици, при това се занимава само със случаи, отразявани от пресата. Това да си остане между нас, полицай.

-      Слушам.

-      Райм се занимаваше сам със сцените на убийствата. А когато не работеше по някой случай, просто излизаше и обикаляше из града.

-      Защо?

-      Просто се разхождаше. Оглеждаше. Ходеше с километри. Из целия град. Купуваше разни неща, намираше други, събираше.

-      Какви неща?

-      Стандарти за улики. Почва, храна, списания, обувки, книги по медицина, лекарства, растения... Само да му кажеш нещо, и ще ти го намери и ще го каталогизира. Сещате ли се - когато намери улика, да получи някаква идея за престъпника и начина на извършване на престъплението. Търсиш го, а той е в Харлем, в Ийстсайд, Хелс Кичън.

-      Полицейската работа му е в кръвта.

-      Не. Баща му бил някакъв учен в националната лаборатория по не знам си що.

-      И Райм е тръгнал по неговия път? Към науката?

-      Да. Учил в „Шампейн-Урбана“, получил хубава диплома. По химия и история. Не знам защо. Родителите му бяха починали, когато се запознахме. По дяволите, минали са петнадесет години оттогава. Няма братя и сестри. Израсъл е в Илинойс. Затова са го нарекли Линкълн.

На Сакс ѝ се прииска да разбере дали е женен, или дали е бил, но само се задоволи да попита:

-      Винаги ли е такъв...

-      Не се притеснявайте, полицай.

- ...мърльо?

Банкс се изсмя.

-      Майка ми използваше един израз - каза Селито. - Казваше за някого, че е „човек на ума“. Това се отнася за Линкълн Райм. Той е човек на ума. Веднъж един техник напръска някакви отпечатъци с луминол - това е реактив за откриване на следи от кръв - вместо с нинхидрин. Развали отпечатъците. Райм го уволни моментално. Друг път един полицай развали непокътнатостта на сцената, като пусна водата в тоалетната. Дявол да го вземе, Райм побесня. Накара го да слезе по тръбите и да намери съдържанието на тоалетната чиния. - Селито се изсмя. - Полицаят имаше офицерски чин и каза: „Няма да го направя, аз съм лейтенант.“ Райм отвърна: „Имам добра новина. Вече сте водопроводчик.“ Мога да разказвам до безкрай. По дяволите, полицай, със сто и двадесет ли карате?

Профучаха покрай Голямото здание и Сакс си помисли: „По дяволите, сега трябваше да съм тук. Заедно с други полицаи от „Връзки с обществеността“. На инструктаж в стая с климатик.“

Заобиколи с добре премерено движение някакво такси, което забавяше на един жълт светофар.

Господи, на това му се вика жега. Прашна, лепкава, задушлива жега. Най-отвратителните часове на деня. Над Харлем се издигаха потоци нажежен въздух. Преди две години, на Великден, двамата с приятеля ѝ останаха насаме в празничната нощ - от 23:00 до полунощ, единственото време, когато успяха да се скрият от погледите на останалите гости. Беше четири градуса. Амелия и Ник седяха до „Рокфелер сентър“ пред една пързалка за ролкови кънки и пиеха кафе с коняк. И двамата се съгласиха, че предпочитат цяла седмица студ пред един-единствен жежък августовски ден.

Навлязоха в „Пърлстрийт“ и забелязаха командния пост на Хауман. Като остави двадесет и пет метра следи от гуми по асфалта, Сакс паркира автомобила за бързо реагиране между колата на Хауман и един микробус на СБР.

-      Добро каране - отбеляза Селито и слезе.

Сакс остана доволна, когато забеляза следите от потните пръсти на Джери Банкс върху стъклото на задната врата.

Наоколо бе пълно с полицаи от СБР и униформени, петдесет или шестдесет души. Повечето бързаха нанякъде. Като че цялото внимание на „Полис плаза“ бе съсредоточено в централен Манхатън. Сакс си помисли, че ако някой е решил да извърши убийство, обир на банка или похищение над консулство, това е най-подходящият момент.

Хауман дотича до комбито и каза на Селито:

-      Проверяваме всяка сграда по „Пърлстрийт“. Не знаят нищо за отстраняване на азбест, нито пък са чули викове за помощ.

Сакс понечи да слезе от колата, но Хауман я спря:

-      Не, полицай. Имате заповед да останете в колата.

Тя слезе.

-      Слушам, сър. Кой точно издаде заповедта?

-      Детектив Райм. Току-що говорих с него. Каза да се обадите в централата, когато пристигнете на командния пункт.

Хауман се отдалечи. Селито и Банкс се запътиха бързо към командния пункт.

-      Детектив Селито! - извика Сакс.

Той се обърна. Сакс попита:

-      Извинявайте, детектив. Кой е прекият ми началник? Пред кого трябва да се отчитам?

-      На пряко подчинение сте на детектив Райм - отвърна кратко той.

Тя се изсмя:

-      Но той не може да ми заповядва.

Селито я погледна строго.

-      Искам да кажа, че не е по устав. Той е цивилен. Трябва ми някой с пагон, на когото да докладвам.

-      Полицай, чуйте ме - започна спокойно Селито, - няма значение дали е цивилен, или е офицер. Ясно ли е?

-      Но...

-      Ако искате да се оплачете, направете го в писмен вид утре.

И се отдалечи. Сакс направи няколко крачки след него, после се върна и седна на предната седалка на колата. Съобщи на централата, че се намира на мястото на действието и чака нареждания.

Диспечерката обяви:

-      Патрул 5885. Поддържайте връзка. Детектив Райм скоро ще бъде на разположение, край.

Сакс се изсмя. „Детектив“ Райм.

-      Край - каза тя и погледна задната седалка на колата. Чудеше се какво ли има в черните куфари.

Два и четиридесет.

Телефонът на Райм иззвъня. Том вдигна слушалката:

-      Диспечерката от централното управление е.

-      Свържи ме.

Тонколоната над леглото изпука.

- Детектив Райм, сигурно не ме помните, но аз работих в ЦСО, когато бяхте началник. Цивилна. Бях диспечерка. Ема Ролинс.

-      Разбира се, че ви помня. Как са децата, Ема?

Райм веднага си спомни едрата засмяна негърка, която гледаше пет деца и затова работеше на две места. Спомни си я как натиска копчетата с дебелите си пръсти и как веднъж дори счупи един телефон.

- Джеръми започва колеж след две седмици, Дора все още играе в театъра, или поне така си мисли. Малките също са добре.

-      Лон Селито ли ви нае?

-      Не. Чух, че работите по случая, и изгоних някаква новачка, да отговаря на 911. Казах ѝ, че Ема ще поеме работата.

-      Какво имаш за нас?

-      Работим, по списъка на компаниите, произвеждащи болтове. Имаме и един каталог на разпространителите на едро. Ето какво открихме. По буквите, изрязани върху главата, КЕ. Произвеждат се специално за „Кон Ед“.

По дяволите! Разбира се.

-      Означени са по този начин, защото са различни от повечето болтове, които се продават от компанията - 23,5 милиметра и резбата е по-гъста, отколкото на останалите болтове. Произвеждат се от „Мичиган тул анд дай“ в Детройт. Използват се само в Ню Йорк. Произведени са преди шестдесет-седемдесет години. С тяхна помощ се осигурява максимално плътна връзка между тръбите. Осигуряват по-голяма близост между невестата и младоженеца в първата брачна нощ, както се изрази човекът от фирмата. Явно искаше да ме накара да се изчервя.

-      Ема, страхотна си. Ще останеш ли на разположение?

-      Разбира се.

-      Том! - изкрещя Райм. - С този телефон няма да стане. Искам сам да мога да се обаждам. Това чудо, дето реагира на човешки говор, на компютъра. Мога ли да го използвам?

-      Не си си го поръчал.

-      Не съм ли?

-      Не.

-      Е, сега ми трябва.

-      Само дето го нямаме.

-      Направи нещо. Искам сам да водя разговорите си.

-      Тук май имаше някакво механично устройство за набиране.

Том започна да рови в някаква кутия до стената. Намери малък електронен апарат - с единия проводник към телефона, с другия към джойстика, монтиран до бузата на Райм.

-      Много е неприятно!

-      Нямаме друго. Ако бяхме сложили инфрачервения детектор над главата ти, както предложих преди две години, щеше да звъниш на секстелефона, когато си поискаш.

-      Прекалено много жици.

Райм се изплю.

Вратът му внезапно се сгърчи и главата му избута джойстика извън обсег.

-      Мамка му!

Той се изнерви. Беше изтощен, вратът го болеше, също и главата. Очите - още повече. Глождеха го и - което бе още по-мъчително - почувства желание да разтърка с пръсти клепачите си. Нормален за всеки здрав човек жест.

Том нагласи апарата.

-      Как работи? - попита Райм.

-      Ето екрана. Виждаш ли го, върху апарата? Местиш ръчката с глава, докато нагласиш стрелката върху желаната цифра, изчакваш една секунда и цифрата е запомнена от компютъра. После отиваш на следващата. Когато си готов с целия номер, натискаш ръчката насам и телефонът започва да набира.

-      Не действа - изръмжа отчаяно Райм.

-      Трябват ти упражнения.

-      Няма време!

-      Прекалено дълго вдигам телефона вместо теб - изсъска Том.

-      Добре, добре - Райм понижи глас (неговият начин да се извини). - По-късно ще се упражнявам. Би ли ме свързал с „Кон Ед“? Искам да говоря с главния инженер.

Въжето и белезниците ѝ причиняваха болка, но най-много я ужасяваше шумът.

Тами Джийн Колфакс цялата бе мокра от пот. По лицето, гърдите и ръцете ѝ се стичаха струйки, докато стържеше белезниците по ръждивата тръба, за която бе вързана. Китките ѝ изтръпнаха, но ѝ се струваше, че е успяла малко да изтърка веригата.

Спря изтощена, извъртя китките си, за да намали болката. Отново се заслуша. Като че работниците затягаха болтове и наместваха тръби. Последни удари на чуковете. Вероятно бяха приключили работата и вече мислеха да се прибират вкъщи.

„Не си отивайте! - идваше ѝ да изкрещи. - Не ме оставяйте!“

Докато хората работеха, Ти Джей щеше да бъде в безопасност.

Последен удар, после тишина.

„Махай се, момиче. Хайде. Мамо!...“

Ти Джей поплака няколко минути; мислеше за родителите си в източен Тенеси. Носът ѝ се запуши и за да не се задуши, тя го издуха силно. Започна отново да диша нормално. Това ѝ даде надежда, сила. Отново започна да стърже белезниците.

-      Разбирам, че бързате, детективе. Но не виждам как да ви помогна. Използваме тези болтове из целия град. Нефтопроводи, газопроводи...

Райм разговаряше по телефона с главния инженер на „Кон Ед“, фирма с главно седалище на Четиринадесета улица. Беше жена.

-      Добре. Кажете, използвате ли азбест за изолация?

Главният инженер се поколеба, после отвърна:

- Премахнали сме деветдесет процента. Деветдесет и пет.

Колко досадни са хората.

-      Разбирам. Просто се интересувам дали са останали още жици, изолирани с азбест.

-      Не - отвърна категорично жената. - На електрически кабели, не. Само за някои тръби за пренасяне на парата.

Пара!

Най-малко известният и толкова опасен източник на енергия за града. „Кон Ед“ загряваше вода до 500 градуса, после я пускаше по хиляда и петстотин километровата мрежа от тръби под Манхатън. Самата пара бе свръхзагрята, -с температура около 200 градуса, и се движеше из града със сто и двадесет километра в час.

Чак сега Райм си спомни една статия от вестниците.

-      Миналата седмица не ви ли се е спукала някоя тръба?

- Да. Но там нямаше замърсяване с азбест. Участъкът е почистен преди години.

-      Но в някои части от тръбната ви мрежа има азбестова изолация.

Жената се запъна:

-      Ами...

-      Къде е спуканата тръба?

-      На „Бродуей“. На една пресечка от „ Чамбърс“.

-      Нямаше ли статия по този въпрос в „Таймс“?

-      Не знам. Може би. Да.

- И в статията не се ли споменаваше за азбест?

-      Да - призна тя, - но във вестника само се казваше, че азбестът е създавал проблеми в миналото.

-      Спуканата тръба пресича ли някъде „Пърлстрийт“?

- Ами... чакайте да проверя. Да. При „Хановер стрийт“. От северната страна.

Райм си представи предсмъртната агония на Ти Джей Колфакс, с тънките ѝ пръсти и безупречен маникюр.

-      И ще пуснете парата в три?

-      Точно така. Всеки момент.

-      Не може! - изкрещя Райм. - Някой се е вмъкнал в системата. Не можете да пускате парата!

Купър вдигна смутено очи от микроскопа.

-      Ами, не знам... - каза главният инженер.

Райм изкрещя към Том:

-      Свържи се веднага с Лон. Кажи им, че жертвата е в някое мазе на пресечката на „Хановер“ и „Пърлстрийт“. От северната страна. Кажи им за парата. Извикайте и пожарната. Да използват облекла за защита от висока температура.

После изкрещя в микрофона:

-      Свържете се с работниците! Веднага! Да не пускат парата! Не може!

Повтори разсеяно думите си, отвратен от картините, които изникнаха във въображението му: женска плът, розова, червена и накрая отделяща се в облака свръхгореща пара.

Радиостанцията на комбито изпращя. Според часовника на Сакс до три оставаха още три минути. Тя отговори.

-      Тук патрул 5885, край...

-      Стига официалности, Амелия - каза Райм. - Няма време.

-      Аз...

-      Мисля, че знам къде е. Пресечката на „Хановер“ и „Пърл“.

Сакс погледна през рамо и забеляза няколко десетки полицаи от СБР да спринтират към една стара сграда.

-      Трябва ли да...

-      Те ще се погрижат за жената. Ти само трябва да обработиш местопрестъплението.

-      Но аз не мога...

- Можеш. Отвори багажника на колата. Вътре има куфар с номер 02. Вземи го. Има и малко куфарче с апарат „Полилайт”. Видя подобен у нас. Мел работеше с него. Вземи и този апарат. В куфарче с номер 03 ще намериш слушалки и микрофон. Включи го в радиостанцията си и отивай в сградата, където влязоха полицаите. Обади ми се, щом се озовеш вътре. Тридесет и седми канал. Аз говоря по кабелна линия, но сигналът от радиостанцията ти ще ми бъде препредаден.

Тридесет и седми канал, честотата за специални операции. Използвана само в спешни случаи.

-      Какво...? - започна тя, но безмълвната радиостанция не отговори.

Имаше халогенно фенерче, затова остави тежкия дванадесетволтов фенер в багажника и нарами апарата и тежкия куфар. Сигурно тежеше поне двадесет и пет килограма.

„Само това им липсва на ставите ми.“ - Хвана здраво дръжката, стисна зъби, за да преодолее болката, и забърза към кръстовището.

Селито задъхан се втурна към сградата. Банкс ги последва.

-      Разбрахте ли? - попита по-възрастният детектив. Сакс кимна.

-      Тази ли е? - попита тя.

Селито махна с глава към страничната уличка.

-      Сигурно я е прекарал оттук. Предният вход на сградата се охранява.

Вече тичаха по. павираната уличка между високите сгради. Беше мрачна, гореща, воняща на урина и отпадъци.

-      Тук! - извика Селито. - През тези врати.

Полицаите се разпръснаха. Три от четирите врати бяха заключени отвътре.

Четвъртата бе разбита и се крепеше затворена само с верига. И веригата, и бравата бяха нови.

-      Тук е!

Селито се изправи пред вратата. Подвоуми се, вероятно мислеше за отпечатъците. После хвана дръжката и дръпна. Вратата се открехна с няколко сантиметра, но веригата я държеше. Селито изпрати трима полицаи през главния вход, за да отворят отвътре. Един от униформените вдигна някакво извадено паве от улицата и започна да удря по дръжката. Пет удара, десет удара. Без да иска, удари ръката си във вратата, от наранения пръст потече кръв.

Дотича един пожарникар, въоръжен с инструмент на Халиган, комбинация от брадва и щанга. Пъхна дръжката под веригата и натисна. Катинарът се строши. Селито погледна настоятелно Сакс:

-      Е, хайде, полицай!

-      Какво?

-      Той не ви ли обясни?

-      Кой?

-      Райм.

По дяволите, бе забравила да включи предавателя. Непохватно го завъртя в ръце, най-накрая успя да го включи.

-      Амелия, къде...?

-      Тук съм.

-      Пред сградата ли си?

- Да.

-      Влизай. Спряха парата, но не знам дали не сме закъснели. Вземи лекар и един полицай от СБР. Иди е котелното. Вероятно Колфакс е там. Отиди до нея, но не направо, не по права линия от вратата. За да не развалиш отпечатъците, които може да е оставил. Ясно ли е?

- Да.

Тя кимна енергично, без да си дава сметка, че Райм не я вижда. Направи знак на лекаря и на един полицай от Силите за бързо реагиране да я последват и пристъпи в мрачния коридор сред сенките, ръмженето на машини и звука от водни капки.

-      Амелия - каза Райм.

- Да.

-      Като бяхме у нас, стана дума за засада. Доколкото го познавам, не мисля, че случаят е такъв. Той не е там, Амелия. Не е логично. Но все пак бъди нащрек.

„Не било логично.“

-      Добре.

-      Хайде, върви! Бързо!

8.

Мрачна пещера. Гореща, тъмна, влажна.

Тримата бързо преминаха през празния коридор към единствената врата, която се виждаше. На вратата пишеше „Котелно отделение“. Сакс вървеше зад полицая от СБР, който беше в пълно бойно снаряжение, със защитна жилетка и каска. Лекарят бе най-отзад.

Дясната ръка и рамото ѝ отмаляха от тежестта на куфара. Сакс го премести в лявата, като едва не го изтърва на земята. Тримата продължиха към вратата.

Полицаят от Силите за бързо реагиране отвори вратата и насочи автомата си към слабо осветеното помещение. На цевта на оръжието му бе прикрепен фенер, който хвърляше блед лъч светлина сред облаците от пара. Миришеше на влага, на плесен. И на още нещо, на нещо ужасно.

Предавателят изпука:

-      Амелия ? - Гласът на Райм я уплаши до смърт. - Къде се намираш, Амелия?

Тя намали силата на звука с трепереща ръка.

-      Вътре.

-      Жива ли е?

Сакс се олюля, потресена от гледката. Присви очи, отначало не искаше да повярва.

-      О, не - прошепна. Започна да ѝ се повдига.

Наоколо се разнасяше миризма на сварено месо. Но това не беше най-лошото. Нито гледката на ярко червената кожа на жената, почти оранжева, която висеше на големи парцали. Нито обеленото лице. Не, най-ужасното бе ъгълът, под който стоеше тялото на Ти Джей Колфакс, с крайници, изкривени по невъзможен начин, докато се е опитвала да се спаси от мъчителната смърт.

„Надявал се жертвата да е мъртва. За нейно добро...“

-      Жива ли е? - повтори Райм.

-      Не - прошепна Сакс. - Не виждам как... Не.

-      Обезопасено ли е помещението?

Сакс погледна полицая, който бе чул предавателя и кимна.

-      Мястото е обезопасено.

-      Полицаят от СБР да излезе, после огледайте тялото с лекаря - нареди Райм.

Гърлото ѝ се сви от миризмата. Сакс се помъчи да потисне рефлекса за повръщане. Двамата с лекаря се приближиха по заобиколен път към тръбата. Той се наведе безстрастно и опипа врата на жената. Поклати глава.

-      Амелия?

Вторият труп, с който се сблъскваше в кариерата си. Два за един ден.

-      Мъртва е - заяви лекарят.

Сакс кимна и заговори в микрофона:

-      Жертвата е мъртва.

-      Сварена ли? - попита Райм.

-      Явно.

-      Завързана за стената?

-      За една тръба. С белезници, ръцете зад гърба. Краката са вързани с въже. Устата - запушена с тиксо. Отворил е клапана за изпускане на парата. На по-малко от метър от нея. Господи!

-      Оттеглете се с лекаря по същия път, по който дойдохте. Към вратата. Внимавайте къде стъпвате!

Сакс се отдалечи, без да сваля поглед от трупа. Как може човешката кожа да е толкова червена? Като сварен рак.

-      Добре, Амелия. Започвай търсенето. Отвори куфара.

Тя не отговори. Продължи да гледа група.

-      Амелия, до вратата ли си?... Амелия?

-      Какво?! - изкрещя тя.

-      При вратата ли си?

Гласът му бе толкова спокоен, толкова различен от престорения умолителен глас на паралитика, когото бе видяла преди. Спокоен... и още нещо. Не можеше да разбере какво.

-      Да, до вратата съм. Това е лудост.

-      Напълно ненормална работа - съгласи се той. - Отвори ли куфара?

Тя вдигна капака и погледна вътре. Клещи и пинсети, огледало със сгъваема дръжка, памук, готатори, пипети, шпатули, скалпели... - „За какво е всичко това?“ - ... марля, пликове, филтри, четки, ножици, найлонови и хартиени торбички, метални чаши, шишенца с пет процентна азотна киселина, нинхидрин, силикон, йод, реактиви за проявяване на отпечатъци.

Невъзможно.

-      Повярвайте ми, детективе. Наистина нищо не разбирам от криминология.

Отново се вторачи в трупа. От върха на обеления нос висеше капчица вода. Нещо бяло - сигурно кост - се показваше от едната буза. Лицето бе изкривено от болка. Също като при жертвата сутринта.

-      Имам ти доверие, Амелия. И така, отвори ли куфара?

Райм говореше спокойно и... Да. Точно това се усещаше в тона му. Съблазнително. Звучеше, сякаш шепнеше любовни слова.

„Мразя го - помисли си Сакс. - Не е хубаво да мразиш един инвалид. Но аз наистина го мразя.“

-      В мазето си, нали?

-      Тъй вярно, сър.

-      Слушай, говори ми на „ти“. Докато това свърши, ще имаме време добре да се опознаем.

„Дано да свърши по-бързо.“

-      В куфара има няколко гумени ленти, ако не се лъжа.

-      Да, виждам ги.

-      Сложи си ги на обувките. Ако объркаш следите от стъпки, ще знаеш кои са твоите.

-      Готово.

-      Вземи няколко пликчета за улики. Сложи по десетина във всеки джоб. Можеш ли да ядеш с китайски пръчици?

-      Моля?

-      Живееш в града, нали? Дори минаваш по „Мот стрийт“. Знаеш ли ресторанта „Генерал Тсао“? Студени спагети със сусамен сос.

При споменаването на храна стомахът ѝ се разбунтува. Опита се да не гледа към мъртвата жена.

-      Умея да си служа с китайски пръчици - каза Сакс с леден глас.

-      Погледни в куфара. Трябва да са там. Стоят от времето, когато аз водех разследвания.

-      Не виждам,

- Добре, намери тогава два молива. Сложи и тях в джобовете си. Сега можеш да започнеш обхождането. Да огледаш всеки сантиметър. Готова ли си?

- Да.

-      Кажи ми първо какво виждаш.

-      Голямо помещение. Може би шест на десет. Пълно с ръждясали тръби. Напукан бетонен под. Тухлени стени. Плесен.

-      Някакви сандъци? Някакви предмети по пода?

-      Не, празно е. Само тръби, варели и един котел. Ето го и пясъкът, черупките. Изсипали са се от една дупка в стената. Има и нещо сиво...

-      Нещо ли? Не познавам тази дума. Какво „нещо“?

За миг я обхвана гняв. Опита се да се успокои и каза:

-      Азбест, но не на влакна като тази сутрин, а на измачкани листове.

-      Добре. Започвай да търсиш отпечатъци и уликите, които ни е оставил.

-      Мислиш ли, че пак е оставил улики?

-      Сигурен съм. Сложи си предпазните очила и включи „Полилайт“-а. Дръж го ниско. Обходи стаята. Всеки сантиметър. Тръгвай. Знаеш ли как да обхождаш?

- Да.

-      Как?

-      Няма нужда да ме изпитваш.

-      Моля за извинение. Как?

-      Напред и назад в едно направление, после напред и назад перпендикулярно.

-      Всяка стъпка да не е по-дълга от тридесет сантиметра.

Това не ѝ бе известно.

-      Знам.

- Давай.

От „Полилайт“-а блесна зловещо, неземно сияние. Сакс знаеше, че се нарича АИС, алтернативен източник на светлина, и предизвиква флуоресциране на отпечатъците от пръсти, петната от кръв и сперма, както и някои следи от обувки. Сенките започнаха да танцуват и да скачат в яркозелената светлина и Сакс на няколко пъти понечи да насочи пистолет към някое видение в танцуващия сумрак.

-      Амелия?

Гласът на Райм бе пронизителен. Отново я стресна.

-      Да? Какво?

-      Има ли следи от обувки?

Тя продължи да се взира в пода:

-      А, ъъъ, не. Виждам някакви черти в прахта. Или нещо...

Тя се запъна на безсмислената дума, но Райм, за разлика от Перети сутринта, не се заяде повторно.

-      Значи е измел след себе си - каза Райм.

Сакс остана изненадана:

-      Да, това е! Следи от метла. Как позна?

Райм се изсмя - зловещ звук в тази гробница - и каза:

-      Бил е достатъчно умен, за да прикрие следите си сутринта, защо да не го направи и сега? О, много е съобразителен, този приятел. Но и ние сме умни. Продължавай.

Сакс се наведе (ставите ѝ горяха от болка) и продължи търсенето. Огледа всеки квадратен сантиметър от пода.

-      Нищо няма. Абсолютно нищо.

Райм усети отчаянието в гласа ѝ.

-      Едва сме започнали, Амелия. Сцената на престъплението е триизмерна. Запомни го добре. Засега знаем само, че няма нищо по пода. Сега претърси стените. Започни от най-отдалеченото от парния вентил място и огледай всеки сантиметър.

Сакс внимателно заобиколи ужасната кукла в средата на стаята. Спомни си майското дърво^101, около което бе танцувала на някакъв уличен празник в Бруклин, когато беше на седем. Баща ѝ гордо я засне с камера. Бавно обиколи трупа. Стаята бе празна, а колко места за търсене ѝ оставаха още.

„Никаква надежда... Невъзможно.“

Но не беше невъзможно. Върху един перваз, на около двадесет сантиметра над пода, Сакс намери уликите, подхвърлени от убиеца. Извика в микрофона:

-      Намерих нещо!

-      На купчинка ли?

-      Да. Голяма треска от тъмно дърво.

-      Използвай клечките.

-      Какво?

-      Моливите. За да вземеш уликите. Мокри ли са?

-      Всичко тук е мокро.

-      Логично. Заради парата. Сложи дървото в хартиено пликче. В найлона влагата се запазва и при тази топлина уликите ще започнат да гният. Какво има още?

-      Има, не знам, косми, мисля. Къси. Едно снопче.

-      Отрязани или с парче кожа?

-      Отрязани.

-      В куфара има руло петсантиметрово тиксо. Три метра. Вдигни ги с него.

Сакс залепи по-голямата част от космите и ги сложи в хартиено пликче. Огледа первазчето около мястото, където бе лежало снопчето.

-      Виждам някакви петна. Приличат на кръв. - Сети се да освети петната с „Полилайт“-а. - флуоресцират.

-      Знаеш ли как се прави предварително изследване за кръв?

-      Не.

- Да приемем тогава, че е кръв. Може ли да е от жертвата?

-      Не е много вероятно. Далече е от трупа, а около него няма следи от кръв.

-      Капките продължават ли в някаква посока?

-      Така изглежда. Към една тухла. Клати се. Няма отпечатъци. Ще я преместя. О, Господи!

Сакс се стресна и отстъпи една-две стъпки назад, едва не падна.

-      Какво има? - попита Райм.

Тя бавно се наведе напред. Не можеше да повярва на очите си.

-      Амелия! Кажи нещо.

-      Кост. Кървава кост.

-      Човешка ли е?

-      Не знам. Откъде да...? Не знам.

-      Прясна ли е?

-      Така изглежда. Около пет сантиметра дълга и пет в диаметър. Има кръв и месо. Отрязана е с трион. Господи! Кой, по дяволите, ще направи...

-      Не се поддавай на чувства.

-      Ами ако е от следващата жертва?

-      Значи, че се налага да го открием час по-скоро, Амелия. Прибери костта. В найлоново пликче.

След като тя прибра костта, Райм попита:

- Има ли още някакви подхвърлени улики?

Гласът му звучеше загрижено.

-      Не.

-      Това ли е всичко? Косми, кокал и парче дърво. Не ни улеснява много.

-      Да ти ги донеса ли в... кабинета?

Райм се изсмя:

-      Той си мисли, че с това ще се задоволим. Но не. Още не сме свършили. Нека открием още някои неща за Неизвестен извършител 823.

-      Но тук няма нищо.

-      О, има, Амелия. Адресът му, телефонният му номер, снимката му, надеждите и желанията му - всичко е около теб.

Настойническият му тон я вбеси, но тя реши да замълчи,

-      Фенерът с теб ли е?

-      Имам халогенно фенерче...

-      Не - изръмжа той, - обикновените фенерчета хвърлят прекалено тесен сноп светлина. Трябва ти дванадесетволтов фенер.

-      Ами не съм го взела. Да се върна ли до колата?

-      Няма време. Огледай тръбите.

Тя ги огледа за десет минути, качи се до тавана и освети ъгли, които не бяха виждали светлина може би от петдесет години.

-      Нищо не виждам.

-      Върни се до вратата. Бързо.

Тя се поколеба. После изпълни нареждането.

-      При вратата съм.

- Добре. Затвори очи. Какво подушваш?

-      Да подушвам ли? „Подушваш“ ли каза?

„Да не е полудял?“

-      Винаги мириши въздуха на местопрестъплението. Така можеш да научиш стотици неща.

Тя остана с широко отворени очи и вдиша дълбоко:

-      Не мога да определя какво подушвам.

-      Това не е приемлив отговор.

Сакс издиша гневно. Надяваше се да чува съскането по телефона. Затвори очи, вдиша, отново ѝ се повдигна.

-      Плесен, мухъл. Миризма на гореща вода от парата.

-      Не знаеш откъде идва. Само описвай.

-      Гореща вода. Парфюмът на жената.

-      Сигурна ли си, че е нейният?

-      Ами не.

-      Ти слагаш ли си парфюм?

-      Не.

- Да не е афтършейв? От лекаря. Или от полицая?

-      Не мисля, не.

-      Опиши го.

-      Сух. Като джин.

-      Решавай, женски парфюм или мъжки афтършейв. „Какво използваше Ник? „Арид екстра драй“.

-      Не знам. По-скоро мъжки.

-      Иди до трупа.

Тя погледна тръбата, после пода.

-      Но...

-      Хайде.

Тя се подчини. Кожата се белеше като брезова кора, само дето беше червена.

-      Помириши врата ѝ.

-      Той е целият... Искам да кажа, не е останало много кожа по него.

-      Съжалявам, Амелия, но се налага да го помиришеш. Трябва да разберем дали е нейният парфюм.

Сакс вдиша. Задави се, едва не повърна.

„Ще се издрайфам - помисли си тя. - Както с Ник от онези ледени дайкирита в „При Панчо“. Двама строги блюстители на закона смучат скъпи питиета, а в чашите им плуват сини пластмасови риби меч.“

-      Подушваш ли парфюма?

„Ето... Отново ми се повдига. Не. Не!“ - Тя затвори очи и насочи вниманието си към болката в ставите. В най-силната болка, коляното. И, о, чудо, спря да ѝ се повдига.

-      Не е нейният парфюм.

-      Добре. Значи нашият човек може би е достатъчно суетен, за да се маже с много афтършейв. Това може да е белег на социално положение. Или може би иска да скрие някаква друга миризма. Чесън, тютюн, риба, алкохол. Ще видим. Сега, Амелия, чуй ме внимателно.

-      Какво?

-      Искам да си представиш, че ти си убиецът.

„О! Психоглупости. Само това ми липсваше.“

-      Наистина, не мисля, че имаме време за това.

-      Никога няма достатъчно време за изучаване на местопрестъплението - успокои я Райм. - Но това няма да ни спре. Представи си, че си на негово място. Мисли като него.

-      И как да го постигна?

-      Използвай въображението си. Господ затова ни е надарил с него. Значи, ти си убиецът. Завързал си жертвата и си ѝ запушил устата. Довел си я в тази стая. Завързал си я за тръбата. Тя е уплашена. Това ти доставя удоволствие.

-      Откъде знаеш, че му е доставяло удоволствие?

-      На теб ще ти доставя удоволствие. Не на него. Откъ де знам ли? Никой няма да си даде такъв труд, ако не се забавлява. Добре познаваш помещението. Идвал си и друг път тук.

-      Защо мислиш така?

-      Проверил си го предварително, т ърсил си усамотено място с изпускателен клапан от парната мрежа. Оттук си взел и уликите, които си подхвърлил на мястото на предишното убийство.

Равномерният му тих глас започна да я хипнотизира; тя съвсем забрави, че тялото му е парализирано.

-      Добре.

-      Вдигаш предпазителя на клапана. Какво си мислиш?

-      Не знам. Искам да свършвам. Да се махам.

Но едва произнесе думите, и си помисли: „Грешиш.“ Не се изненада, когато Райм цъкна с език:

-      Наистина ли?

-      Не. Искам да остана още малко.

- Да! Мисля, че точно това искаш. Представяш си как ще я свари парата. Какво друго чувстваш?

-      Аз...

В ума ѝ се промъкна неясна мисъл. Представи си как жената се мъчи да се освободи. Видя нещо друго... някого другиго. Него. Извършител 823.Но какво за него? Малко ѝ оставаше да си го представи. Какво... какво? Внезапно мисълта се стопи. Изчезна.

-      Не знам - прошепна Сакс.

-      Бързаш ли, или си спокойна?

-      Бързам. Трябва да се махам. Ченгетата може да пристигнат всеки момент. Но все пак...

-      Какво?

-      Шшшт - заповяда тя.

Отново огледа стаята, търсейки нещо, което да възкреси изчезналата мисъл.

Стаята започна да се люлее, черна, непрогледна тъмнина. Тъмни петна и далечни, бледи светлини. „Господи, не искам да припадам!“

Може би той...

Ето! Това е. Сакс проследи пътя на тръбата. В един тъмен ъгъл на помещението имаше друг парен клапан. Там бе по-подходящо скривалище за жертвата - ако влезе някой, не би я забелязал откъм вратата. И другият клапан имаше само четири болта, не осем като използвания.

Защо не беше вързал жертвата там?

Сакс разбра.

-      Той не ще... не искам да си тръгна толкова скоро, защото искам да погледам жената.

-      Защо мислиш така? - повтори Райм собствения ѝ въпрос отпреди няколко минути.

-      Има друга тръба, за която мога да я завържа, но избрах тази в средата на стаята.

-      Така че да можеш да я наблюдаваш?

-      Да.

-      Защо?

-      Може би за да съм сигурна, че не може да се измъкне. Може би за да се уверя, че устата ѝ е добре запушена... Не знам.

-      Добре, Амелия. Но какъв смисъл има това? С какво може да ни послужи този факт?

Сакс огледа помещението, за да намери най-доброто място, откъдето убиецът може да гледа жертвата, без тя да го забележи. Най-подходящо ѝ се стори пространството между два големи варела.

-      Да! - възкликна тя, като огледа пода. - Бил е тук. Тук също е мел.

Огледа мястото под зелената светлина на „Полилайт“-а.

-      Няма отпечатъци - отбеляза с разочарование.

Но когато вдигна прожектора, за да го изгаси, върху единия от варелите светна някакво петно.

-      Открих отпечатък! - заяви Сакс.

-      Отпечатък ли?

-      Можеш да наблюдаваш най-добре момичето, ако се облегнеш върху един от варелите. Това е направил и убиецът, сигурна съм. Само че е много странен, Линкълн... Изкривен е. Ръката му.

Тя потръпна от гледката на чудовищния отпечатък.

-      В куфара има аерозолна бутилка с надпис ДФО. Съдържа флуоресциращо багрило. Напръскай отпечатъка, освети го с „Полилайт “-а и го снимай.

Тя извърши всичко. Райм продължи:

-      Сега изсмучи земята с прахосмукачката „Дъстбъст “. Ако имаме късмет, може да му е паднал някакъв косъм или парченце нокът, докато се е чесал или си е гризал ноктите.

„Моите лоши навици“ - помисли си Сакс.

Това бе една от причините за провала на кариерата ѝ като фотомодел: разкървавените пръсти и възпалените вежди. Много пъти се беше опитвала да спре. Накрая се отказа обезкуражена, ядосана, че този безобиден навик може да промени толкова необратимо живота ѝ.

-      Прибери всмуканото от прахосмукачката.

-      В хартия ли?

-      Да, в хартия. Сега се заеми с трупа, Амелия.

-      Какво?

-      Трябва да огледаш трупа.

Сърцето ѝ се сви. „Защо не го направи някой друг? Няма ли някой друг да се заеме?“

-      Не и преди аутопсията. Такова е правилото.

- Днес няма правила, Амелия. Ние ще ги определим. Съдебният лекар ще се заеме с трупа след нас.

Сакс се приближи до трупа на жената.

-      Знаеш какво се прави, нали?

- Да.

Тя пристъпи към обезобразеното тяло.

После застина. С ръце на сантиметри от кожата на мъртвата.

„Не мога.“ - Сакс потрепери. Опита се да си наложи да продължи. Но не можа, мускулите не ѝ се подчиняваха.

-      Сакс, чуваш ли?

Не му отговори.

„Не мога... Толкова е просто. Невъзможно. Не мога!“

-      Сакс?

И тогава тя си представи баща си, в униформа, приведен в горещата, разбита Четиридесет и втора улица, подхванал някакъв дрипав пияница, за да му помогне да се прибере вкъщи. После Ник, как пие бира и се смее в една кръчма в Бронкс, в компанията на някакъв наркопласьор, който би го застрелял на мига, ако разбере, че е ченге под прикритие. Двамата мъже в живота ѝ, които изпълняват служебния си дълг.

-      Амелия...

Двата образа, изплували в съзнанието ѝ, я успокоиха, вдъхнаха ѝ решителност.

-      Слушам - отвърна тя и се зае с работата си, както я бяха учили.

Взе проби изпод ноктите. Разреса космите, на интимните части и на главата. През цялото време обясняваше на Райм какво точно прави.

Правеше се, че не забелязва втренчените очи.

Правеше се, че не забелязва червената плът.

Опитваше се да не обръща внимание на миризмата.

-      Вземи дрехите - нареди Райм. - Отрежи всичко. Постави първо лист хартия под тях, за да хванеш всяка улика, която може да изпадане.

-      Да проверя ли джобовете?

-      Не, ще го направим тук. Увий дрехите в хартия.

Сакс разряза блузата и полата, бикините. Пресегна се да вземе това, което смяташе за сутиен, от гърдите на жената. Беше странно и се разпадаше при пипане.

После внезапно разбра какво е и издаде кратък писък. Не беше сутиен, а обелена кожа.

-      Амелия? Добре ли си?

-      Да! - промълви тя. - Много добре.

-      Опиши ми как е вързана.

-      Устата е запушена с тиксо, широко пет сантиметра. Стандартни белезници за ръцете, въжета за краката.

-      Огледай тялото с „Полилайт“-а. Може да я е докоснал с голи ръце. Търси отпечатъци.

Тя извърши търсенето:

-      Нищо.

- Добре. Сега срежи въжето, но не през възела. Прибери го в найлонов плик.

Сакс изпълни нареждането.

-      Трябва да вземем белезниците - каза Райм.

-      Добре. Имам ключ.

-      Не, Амелия. Не ги отключвай.

-      Какво?

-      Ключалката на белезниците е една от най-добрите улики, които насочват към престъпника.

-      Добре де, как очакваш тогава да ги сваля? - изсмя се Сакс.

-      В куфара има трионче.

-      Искаш да режа белезниците ли?

Райм замълча за момент, после каза:

-      Не, не белезниците, Амелия.

-      Какво тогава да направя... О, не говориш сериозно. Ръцете ли искаш да срежа?

-      Налага се.

Райм звучеше, сякаш е раздразнен от нежеланието ѝ. „Добре, стига толкова. Селито и Полинг са си избрали пълен психопат за партньор. Може така да пораснат в кариерата си, но мен не ме засяга.“

-      Забрави!

-      Амелия, това е обикновен начин за събиране на улики.

Защо гласът му звучи толкова логично? Сакс отчаяно започна да си търси извинения:

-      Ще се оцапат с кръв, като срежа...

-      Сърцето не бие вече. Освен това - добави той като телевизионен журналист - кръвта се е стегнала от високата температура.

Отново започна да ѝ се повдига.

-      Хайде, Амелия. Иди при куфара. Вземи триончето. В капака е. Моля те.

-      Защо ме накара да взимам проби изпод ноктите ѝ? Направо щях да ти донеса ръцете ѝ!

-      Амелия, трябва да вземеш белезниците. Да ги отворим тук; нямаме време да чакаме съдебния лекар. Трябва да го направиш.

Тя се върна до вратата. Отвори капака на куфарчето. Вдигна триона, от който я побиваха тръпки. Погледна жената, застинала в мъчителната си поза в средата на зловещото помещение.

-      Амелия? Амелия!...

Навън небето все още бе зад гъста, жълта мараня. Сградите бяха покрити със сажди. Като обгорели кости. Но Сакс никога не бе жадувала повече от сега да излезе в града. С куфар в едната ръка, трион в другата и слушалки на ушите, тя не удостои с внимание никого от тълпата зяпачи и полицаи пред сградата. Отправи се директно към колата.

Когато минаваше покрай Селито, Амелия Сакс направо му набута триончето в ръцете:

-      Ако толкова иска, да дойде и да го направи сам.

Втора част

Правилото на Локар

В реалния живот сцената на

убийството има само едно тълкувание.

Върнън Дж. Гибърт,

о. з. старши лейтенант,

Полицейско управление на Ню Йорк

9.

Събота, 16:00-22:15

-      Имам една молба, сър.

Мъжът от другата страна на бюрото изглеждаше точно както във филмите биха представили някой заместник-комисар на полицейско управление в голям град. Какъвто всъщност беше. Бяла коса, издадена брадичка, очила с позлатени рамки, завидно обществено положение.

-      Какъв е проблемът, полицай?

Заместник-комисарят Рандолф Екерт погледна Сакс над дългия си нос, с което ѝ даде да разбере, че няма да прояви по-голямо снизхождение към жена полицай, отколкото към мъж.

-      Искам да подам оплакване, сър - каза тя сухо. - Нали знаете за случая с отвлечените в таксито?

Той кимна:

-      Да, целият град е в паника.

Сакс бе на мнение, че случаят само се раздухва от медиите, но не се осмели да противоречи на заместник-комисар на полицейско управление.

-      Тази проклета конференция - продължи той, - целият свят ни гледа. Не е честно. Никой не говори за престъпността във Вашингтон. Нито в Детройт. Е, за Детройт говорят. Да кажем, Чикаго. Никога. Не, занимават се само с Ню Йорк. Миналата година в Ричмънд имаха повече убийства на глава от населението от нас. Лично го проверих. По-скоро ще се спусна с парашут и невъоръжен в центъра на Харлем, отколкото да мина с кола през югоизточната част на федералния окръг.

-      Тъй вярно.

-      Разбрах, че са намерили момичето мъртво. По всички медии съобщиха.

„Тия репортери!...“ - помисли си той.

-      В централен Манхатън. Преди един час.

-      Колко жалко.

-      Тъй вярно.

-      Значи са я убили? Просто така? Без искане за откуп?

-      Не знам да са предявили искания.

-      От какво искате да се оплачете?

-      Бях първият полицай, пристигнал на мястото на едно свързано с това убийство, тази сутрин.

-      Патрул ли сте?

-      Бях патрул. Днес трябваше да се явя във „Връзки с обществеността“. За инструктаж. - Сакс вдигна ръцете си, облепени с лейкопласт, после ги постави на скута си. - Но ме провалиха.

-      Кои?

-      Детектив Лон Селито, сър. И капитан Хауман. И Линкълн Райм.

-      Райм ли?

-      Тъй вярно.

-      Този, дето командваше ЦСО преди няколко години?

-      Тъй вярно. Същият.

-      Мислех го за мъртъв.

„Такова самолюбие трудно умира.“

-      Жив е, сър.

Заместник-комисарят погледна през прозореца.

-      Той не е вече в полицията. Какво общо има със случая?

-      Използват го за консултант, доколкото разбрах. Случаят се води от Лон Селито. Капитан Полинг е наблюдаващ. Чакам това преместване от осем месеца. А те ме накараха да обработвам сцената на убийството. Никога не съм се занимавала с такава работа. Нямаше никаква причина да ме натоварват с дейност, за която не съм подготвена, и честно казано, тя не ми достави никакво удоволствие.

-      Сцената на убийството ли?

-      Райм ме накара да обработя цялата сцена. Сама.

Екерт не разбираше. Ушите му отказваха да възприемат чутото.

-      От къде на къде цивилен ще заповядва каквото и да било на полицай?

- Това надмина всички граници. - Сакс заложи въдицата. - Искам да кажа, с удоволствие бих им помогнала до някаква степен. Но не съм готова да обезобразявам трупове.

-      Какво?

Сакс примигна, като че беше учудена, че още не е разбрал. Обясни му за белезниците.

-      Боже Господи, какво по дяволите си въобразяват? Извинете за израза. Не си ли дават сметка, че цялата страна ги гледа? Цял ден го въртят по Си Ен Ен това отвличане. Да ѝ отрежете ръцете? Кажете, вие да не сте дъщерята на Херман Сакс?

-      Точно така.

-      Добър полицай беше. Отличен полицай. Лично съм му изказвал служебна похвала. Точно такъв, какъвто трябва да бъде един районен полицай. Южен Манхатън, нали?

-      Хелс Кичън. Моят район.

„Бившият ми район“ - помисли си тя.

-      Херман Сакс е предотвратил може би повече престъпления, отколкото целият детективски отдел разкрива за година. Умееше да успокоява страстите.

-      Такъв беше, да.

-      Да ѝ отрежете ръцете! - изръмжа Екерт. - Роднините на момичето ще ни изправят на съд. Веднага щом научат. Напоследък ни съдят за всичко. Един изнасилвач възбуди дело срещу полицай, който го прострелял в крака, докато престъпникът го нападал с нож. Адвокатът му нарича това „действия, поставили в опасност живота“ на клиента му. Вместо да ги стреляме, може би трябва да ги галим с перце. Или да ги молим учтиво да се предадат. Ще уведомя началника и кмета по случая. Ще проведа няколко разговора, полицай. - Екерт погледна стенния часовник. Минаваше четири. - Смяната ви за деня свършила ли е?

-      Трябва да докладвам на Линкълн Райм. У дома му, там работи. - Спомни си за триона. - Спалнята му, това е командният ни център.

-      Спалнята на един цивилен е командният ви център?

-      Ще съм ви много задължена, ако ми помогнете, сър. Много дълго чакам това преместване.

-      Да ѝ отрежат ръцете, Господи!

Сакс стана, излезе и тръгна по един от коридорите на бъдещата си служба. Не получи облекчението, което бе очаквала.

Той стоеше до прозореца и наблюдаваше глутница бездомни кучета, които се разхождаха из едно пустеещо място от другата страна на улицата.

Намираше се на първия етаж на стара сграда, облицована с мрамор общинска постройка от началото на деветнадесети век. Бе обградена от празни парцели и жилищни блокове, някои изоставени, други населени с наематели и незаконно настанили се бездомници. Тази стара сграда бе празна от години.

Колекционера на кости взе ново парче шкурка и продължи да стърже. Погледна произведението си. После отново се загледа през прозореца.

Ръцете му извършваха добре премерени кръгови движения. Шкурката нашепваше: шшш, шшш. Като майка, която приспива детето си.

Преди десет години, в дните на разцвета на Ню Йорк, някакъв откачен художник се настанил тук. Натъпкал влажната двуетажна къща с потрошени и ръждясали антики. Решетки от ковано желязо, парчета от гипсови орнаменти и матови стъкла. Някои от произведенията на художника още стояха по стените. Недовършени стенописи върху старата мазилка. Работници, деца, любовни двойки. Кръгли, безизразни лица, специалитетът на художника, гледаха с празни очи, като че душите им бяха отлетели от хилавите тела.

Художникът никога в живота си не постигнал големи финансови успехи и банката отчуждила къщата.

Шшш... стържеше шкурката.

Колекционера на кости се бе натъкнал на къщата предната година и незабавно я направи свой дом. Пустият квартал, разбира се, беше добре дошъл. Бе много практичен. Но в къщата имаше и нещо друго, нещо много лично, в празния парцел на отсрещната страна на улицата. По време на изкопни работи преди няколко години багерът бе изровил човешки кости. Оказа се, че тук се намирало едно от гробищата на града. Журналистите предположиха, че гробовете може да съдържат не само останки на жители на Ню Йорк от колониалния период и след обявяването на независимостта, но и на индианци от племената манате и ланапе.

Колекционера остави настрана предмета, който изглаждаше - кост от дланта - и взе китката, която бе отделил внимателно от лъчевата и лакътната кост точно преди да потегли за летище „Кенеди“ миналата нощ, за да вземе първите жертви. Ръката съхнеше повече от седмица и повечето месо се беше разложило, но костите все още трудно се отделяха една от друга заради сухожилията.

О, тези полицаи, оказаха се по-добри, отколкото бе предполагал. Беше ги наблюдавал, докато претърсваха „Пърлстрийт“, и се чудеше дали вече са се досетили къде е скрил жената от летището. Остана много изненадан, когато внезапно всички се втурнаха към мястото. Отначало си мислеше, че ще са им нужни две или три жертви, докато се досетят за уликите. Не успяха да я спасят, разбира се. Но имаха такава възможност. Ако бяха реагирали с няколко минути по-бързо.

Както често става в живота.

Навикуларе, лунатум, хаматум, капитатум^111... костите, сплетени като в древен ребус, се разделиха една от друга между пръстите му. Колекционера ги почисти от парченцата месо и сухожилия. После избра голямата многоъгълна кост, с чиято основа някога е бил свързан палецът, и започна да я глади със шкурката: шшш, шшшш.

Колекционера на кости погледна през прозореца. Напрегна очи: привидял му се бе човек, застанал пред един от старите гробове. Сигурно беше привидение, защото човекът носеше бомбе и дълго тъмножълто наметало. Остави няколко тъмни рози до надгробната плоча, после се обърна и с горда походка се отправи, покрай коне и файтони, към изящния мост над канала, който излизаше от „Колект понд“, на „Канал стрийт“. На чий гроб бе дошъл? На родителите си? На брат си? Роднина, починал от туберкулоза или при някоя от жестоките грипни епидемии, опустошили наскоро града...

„Наскоро ли?“

Не, не наскоро, разбира се. Преди сто години, това имаше предвид.

Колекционера отново присви очи. Нито следа от файтони или коне. Нито от мъжа с бомбето. Въпреки че преди миг изглеждаха съвсем реални.

„Те са реални.“

Шшш, шшшш.

Миналото отново се връщаше. Привиждаха му се неща, който се бяха случили преди, бяха се случили тогава. Можеше да прогони тези видения. Сигурен беше, че може.

Но докато гледаше през прозореца, той си даде сметка, че няма „преди“ и „след“. Не и за него. Той пътуваше из времето: един ден, пет години, век, два века; като сух лист, който се носи по вятъра.

Погледна часовника си. Време беше да върви.

Постави костта върху камината, изми си грижливо ръцете, като хирург. После изчетка дрехите си, за да свали всички следи от костен прах и косми, които биха насочили полицията към него.

Запъти се към гаража покрай недовършената картина на месар с кръгло лице и кървава бяла престилка. Колекционера на кости понечи да се качи на таксито, но промени решението си. Непредвидимостта е най-добрата защита. Този път щеше да вземе файтона... колата, форда. Запали двигателя, изкара я на улицата, затвори и заключи вратата след себе си.

„Няма „преди“ и „след“...“

Премина покрай гробището. Кучетата вдигнаха глави да погледнат форда, после отново се заеха да тършуват из буренака, да търсят плъхове и някоя локвичка вода в непоносимата жега.

„Няма „тогава“, няма „сега“...“

Извади маската за ски и ръкавиците от джоба си, постави ги на седалката до себе си и даде газ по пустите улици.

Колекционера на кости излизаше на лов.

10.

Нещо в стаята се беше променило.

Линкълн Райм забеляза неувереността в очите ѝ.

-      Чакахме те, Амелия - каза той. - По някаква работа ли ходи?

Тя извърна поглед.

-      Очевидно никой не си е направил труда да предупреди новия ми началник, че днес няма да се явя на работа. Реших, че съм длъжна да го уведомя.

-      А, да.

Сакс продължи да оглежда стаята. Разбра какво е новото. Освен основните инструменти, които бе донесъл Мел Купър, сега имаше електронен микроскоп с рентгенова лампа, микроскоп с нагряване за изследване на стъкло, сравняващ микроскоп, тръба с плътностен градиент за изследване на почва и още стотина колби, шишета и епруветки с реактиви.

В средата на стаята се мъдреше гордостта на Купър - компютъризиран газхроматограф-масспектрометър. Заедно с втори компютър, свързан чрез мрежа с лабораторията му в ЦСО.

Сакс прескочи дебел сноп от кабели, идващи от долния етаж - битовото електроснабдяване вършеше работа, но амперажът беше твърде висок за един-единствен предпазител. Райм забеляза елегантното ѝ движение и си даде сметка колко красива всъщност е Амелия. Със сигурност бе най-красивата жена, която бе виждал в редиците на полицията.

За един кратък миг тя му се стори безкрайно привлекателна. Хората казват, че мислите се управляват от секса, и Райм бе напълно съгласен с това. Парализата не спира половите желания. Спомни си с лек ужас една нощ, шест месеца след нещастието. Двамата с Блейн опитаха да се любят. Само за да видят какво ще стане. Един малък опит.

Но опитът съвсем не се оказа толкова безобиден. Сексът и без това не е нещо лесно, а като прибавиш катетрите и системите, човек се нуждае от доста повече сили и желание, от тези, с които Райм разполагаше. Но това, което най-бързо уби желанието му, бе лицето ѝ. По изражението ѝ личеше, че го прави само от съжаление, и това разби сърцето му. След две седмици подаде молба за развод. Блейн се възпротиви, но не ѝ бяха нужни много убеждения, за да подпише.

Селито и Банкс бяха подредили уликите, събрани от Сакс. Тя ги огледа без особен интерес.

-      Екипът за търсене на отпечатъци е намерил само осем, и принадлежат на хората от поддръжката на сградата - похвали я Райм.

-      Така ли?

Той кимна енергично:

-      Само осем!

-      Това е похвала - обясни Том. - Наслаждавай ѝ се. Това е най-големият комплимент, на който е способен.

-      Нямам нужда от преводач, Том.

-      Радвам се, че съм била полезна - отвърна тя. Разтапяше се от удоволствие.

„Добре де, какво означава това?“ - Райм почти очакваше Сакс да нахлуе в стаята и да тръсне пликчетата с улики върху леглото му. Може би дори триончето и ръцете на жертвата. Очакваше страхотен скандал, че безпомощното му положение няма да я спре. Беше си помислил, че изражението на очите ѝ може би свидетелства за някакво сходство между характерите им.

Но не. Сега разбра, че греши. Амелия Сакс бе като всички останали - стараеше се да не го нагруби и бързаше да се измъкне от компанията му колкото се може по-скоро.

Изведнъж сърцето му се превърна в буца лед.

-      Тъкмо разговаряхме за срока за следващото престъпление - каза той хладно. - Убиецът не е определил точен час.

-      Смятаме - продължи Селито, - че каквото и да възнамерява този изверг, жертвата няма да умре изведнъж. Не се знае със сигурност кога ще настъпи смъртта. Линкълн смята, че е затворил някой нещастник на място без достатъчно кислород.

Сакс присви леко очи. Това не убягна на Райм.

Разговорът им бе прекъснат от влизането на двама мъже със сиви костюми, които нахлуха в стаята, сякаш си бяха вкъщи.

-      Почукахме - оправда се единият.

-      Звъняхме - добави другият.

-      Никой не ни отвори - каза първият.

И двамата бяха на около четиридесет. Единият бе малко по-висок от другия, но и двамата имаха прошарени коси. Усмихваха се по еднакъв начин и преди протяжният бруклински акцент да развали впечатлението му, Райм си каза: „Селски момчета.“ Носът на единия бе изпъстрен с лунички.

-      Добър ден, господа.

Селито представи Братята Харди: детективи Бединг и Сол, отрядът за вършене на черната работа. Бяха специалисти по разпитването на хора, живеещи в близост до местопрестъплението. За тази задача се изискваше истинско майсторство - нещо, което Райм никога не научи и не поиска да научи. Задоволяваше се да изнамира веществените доказателства и да ги дава на такива хора, които като детектори на лъжата бяха в състояние да оборят и най-желязного алиби. Никой от двамата явно не сметна за странно да докладва на прикован на легло цивилен.

Сол, по-високият, този с луничките, започна:

-      Намерихме тридесет и шест...

-      ... и осем, ако броим двама наркомани. Които той не смята за надеждни. Аз ги смятам.

- ... души. Разпитахме всичките. Не пожънахме големи успехи.

-      Повечето както винаги са слепи, глухи, ни лук яли, ни лук мирисали.

-      Никой не е виждал таксито. Претърсихме целия Уестсайд. Нищо.

-      Кажи им добрата новина.

-      Имаме свидетел.

-      Свидетел ли? - възкликна Банкс. – Страхотно!

Райм остана доста по-скептичен:

-      Продължавайте.

-      Около мястото на сутрешното убийство, на железопътната линия.

-      Видял някакъв мъж да върви по Единадесето авеню, да завива...

-      „Внезапно“ да завива, както се изрази човекът.

-      ... и да тръгва по уличката, която излиза над линията. Спрял на ъгъла за момент...

-      ... като се оглеждал...

Това не се стори логично на Райм.

-      Не изглежда да е нашият човек. Прекалено е хитър, за да рискува да го видят.

-      Но... - продължи Сол, като вдигна пръст и погледна партньора си.

-      ... в целия квартал има само един прозорец, от който се вижда мястото.

-      И точно от него гледал нашият свидетел.

-      Станал рано, Господ да го поживи.

Без да се замисля, че ѝ е сърдит, Райм се обърна към Сакс:

-      Е, Амелия, какво мислиш?

-      Моля? - тя се извърна от прозореца.

-      За да сме точни, сутринта спря движението по Единадесето авеню, не по Тридесет и седма.

Сакс не успя веднага да му отговори и Райм се обърна отново към близнаците:

-      Как е изглеждал?

-      Свидетелят не е видял много.

-      Бил е вече къркан.

-      Каза, че бил дребен на ръст. Не си спомня цвета на косата. Раса...

- ... вероятно бял.

-      С какво е бил облечен? - попита Райм.

-      С нещо тъмно, доколкото е видял свидетелят.

-      И какво е правил? - заинтересува се Селито.

-      Цитирам: „Просто си стоеше, гледаше надолу. Помислих, че се кани да скочи. Нали се сещате, под някой влак. Погледна си няколко пъти часовника.“

-      После си тръгнал. Продължил да се оглежда. Като че се опасявал да не го видят.

„Какво е правил? - запита се Райм. - Гледал е как жертвата умира? Или е оглеждал терена, преди да я зарови?“

-      Пеша или с кола? - попита Селито.

-      Пеша. Проверихме всички паркинги...

- ... и гаражи...

-      ... в района. Близо е до Конгресния център, така че наоколо е фрашкано с паркинги. Толкова са много, че пазачите излизат на улицата и размахват оранжеви флагчета, за да примамват колите.

-      И заради експото в седем половината вече са били пълни. Направихме списък с повече от деветстотин регистрационни номера.

Селито поклати глава.

-      Проверете ги.

-      Вече го правим... - увери го Бединг.

- ... но мога да се обзаложа, че нашият убиец не е от тези, дето си оставят колите по платени паркинги - довърши Сол.

Райм кимна в знак на съгласие и попита:

-      А сградата на „Пърлстрийт“?

Единият (или и двамата) от близнаците каза:

-      Това е следващата ни цел. Вече сме на път.

Сакс си погледна часовника. Райм нареди на Том да впише новите характеристики в досието на заподозрения на стената.

-      Искате ли да разпитате лично този човек? - попита Банкс. - Свидетеля от квартала при линията?

-      Не. Нямам вяра на свидетели - каза надуто Райм. - Да се връщаме на работа.

Обърна се към Мел Купър:

-      Косми, кръв, кокал и парче дърво. Да започнем с кокала.

„Morgen^121...“

Младата Монеле Гегнер отвори очи и бавно се надигна в паянтовото си легло. През двете години в Гринуич Вилидж все още не можеше да свикне с ранното ставане.

Повдигна закръгленото си двадесет и една годишно тяло и един безмилостен лъч на августовското слънце опари сънените ѝ очи.

„Mein Gott^131..."

Бе излязла от клуба в пет, прибра се вкъщи в шест, любиха се с Браян до седем...

„Колко е часът?“

Рано сутринта, сигурна беше.

Присви очи и се взря в часовника. О! Четири и половина следобед.

Не толкова ранен морген.

Кафе или пране?

В този час обикновено отиваше в „Доджо“ за някой вегетариански сандвич и три чаши силно кафе. Там срещаше познати, хора от клубовете, хора на изкуството.

Но напоследък много бе зарязала домакинската работа. Затова сега навлече две раздърпани фланелки (за да прикрие тлъстото си тяло) и дънки, окачи пет-шест гердана на врата си и грабна легена с прането, като хвърли вътре и праха за пране.

След това отключи вратата, вдигна легена и се запъти надолу по тъмното стълбище на общежитието. Преди да влезе в мазето, спря и се огледа.

„Irgendwas stimmt hier nicht.“ - Тук нещо не е наред.

Монеле се почувства притеснена. Огледа пустото стълбище, тъмния коридор.

Какво се е променило?

Светлината, точно така! Крушките в коридора са изгорели. Не, тя се вгледа, липсват. Проклетите деца крадат всичко. Беше се настанила тук, в „Дойче хаус“, защото се предполагаше, че това е дом на германски художници и музиканти. Оказа се като всички останали мръсни, суперскъпи жилищни блокове без асансьор в Ийст Вилидж. Единствената разлика беше, че можеше да псува собственика на родния си език.

Немкинята влезе в помещението за изгаряне на отпадъци, което бе толкова тъмно, че ѝ се наложи да се ориентира пипнешком, за да не се спъне в някой боклук. Отвори друга врата и се озова в коридора, който водеше към пералнята. Тук също нямаше крушки.

Долови някакъв шум.

Обърна се бързо, но не забеляза нищо освен неподвижни сенки. Чуваше се само шумът на тръбите, стенанията на една стара, стара постройка.

Започна да се промъква в тъмнината. Покрай купчини кашони и строшени маси и столове. Под кабели, покрити с мазна прах. Продължи към пералнята. Усети нещо, което не ѝ се беше случвало от години... Сигурно е била на пет или на шест годинки. Вървяха с баща ѝ по една тясна уличка около „Ланге щрасе“, близо до моста „Обермайн“, към зоологическата градина.. Баща ѝ внезапно я хвана за рамото, показа ѝ моста и каза, че отдолу живее гладно чудовище. Когато се връщаха вкъщи, той я предупреди, че трябва да преминат бързо. Сега в съзнанието ѝ се събуждаше подобен страх, който караше късоподстриганата ѝ коса да настръхне.

„Глупости! Чудовища...“

Монеле продължи по тъмния коридор, заслушана в бръмченето на електромерите. Отдалеч долитаха звуците на една песен на „Оейзис“.

В пералното помещение бе тъмно.

Остава и тези крушки да липсват. Край на търпението ѝ, ще се качи при хер Найшен и ще блъска по вратата му, докато негодникът не изскочи на бегом. Лошо му се пише и заради счупените ключалки на входните врати на блока. И заради ония хлапаци, дето смучат необезпокоявано бира всяка вечер пред главния вход. И заради крушките.

Монеле се пресегна и натисна ключа.

Ярка бяла светлина. Три огромни крушки грееха като слънца в мръсното помещение. Монеле пристъпи към четирите перални машини и напъха в едната бельото, в другата цветното пране. Извади няколко четвъртдоларови монети, пусна ги в машините и натисна копчетата.

Нищо.

Тя фрасна копчето. Ритна машината. Никаква реакция.

„Мамка му! Gottverdammt, проклета сграда.“

После забеляза кабела. Някой идиот бе изключил машините от контакта. Много добре знаеше кой. Найшен имаше дванадесетгодишно синче, което бе виновник за повечето бели в блока. Когато преди година се оплака за нещо на баща му, малкият негодник се опита да я изрита по задника.

Монеле вдигна щепсела и протегна ръка зад машината, за да напипа контакта. Включи го.

И усети нечий дъх във врата си.

„Nein!“

Беше се скрил между пералнята и стената. Монеле изпищя. Нападателят носеше скиорска маска и тъмни дрехи. Стисна я за ръката като с клещи. Тя не беше в добро равновесие и непознатият лесно я повали. Стовари се на пода и удари лицето си в твърдия бетон.

Той се хвърли върху нея, притисна ръцете ѝ към пода и бързо лепна широка лента тиксо на устата ѝ.

„Hilfe! Nein, bitte nicht. Bitte nicht!141 “

He беше едър, но бе силен. Лесно я обърна по корем и белезниците щракнаха около китките ѝ.

Непознатият се изправи. За известно време, което ѝ се стори цяла вечност, в мазето се чуваше само капенето на вода, нейното учестено дишане и далечното тиктакане на електромери.

Очакваше ръцете му да я сграбчат, да разкъсат дрехите ѝ. Непознатият отиде до вратата, за да се увери, че са сами.

О, със сигурност бяха сами. Монеле беше от малкото наематели, които ползваха пералнята. Повечето избягваха да слизат в мазето, защото бе пусто, прекалено близо до задния вход и твърде далеч, за да ти се притече някой на помощ, ако се наложи.

Непознатият се върна и я обърна отново по гръб. Прошепна. Нещо неразбрано. После:

-      Хана.

„Хана ли? Има някаква грешка! Мисли ме за друга.“

Монеле заклати енергично глава, за да разсее заблуждението му.

После погледна очите му и спря. Дори през маската се виждаше, че нещо не е наред. Той изглеждаше разочарован. Огледа тялото ѝ, поклати глава. Опипа дебелите ѝ ръце. Натисна пълните ѝ рамене, щипна малко тлъстина. Монеле потрепери от ужас.

Точно това се четеше в погледа му: разочарование. Похити я, а сега сякаш не беше сигурен, че я иска.

Непознатият пъхна ръка в джоба си. После бавно измъкна блестящо ножче. Монеле започна да хленчи.

„Nein, nein, nein!“

Съскане се процеди през зъбите, като полъх на вятъра през сухи клони. Наведе се над нея:

-      Хана, какво ще правим сега?

После изведнъж непознатият взе някакво решение. Прибра ножчето, вдигна Монеле на крака и я поведе по коридора, през задната врата - онази със счупената ключалка, заради която немкинята от седмици се караше с хер Найшен.

11.

Съвременният криминолог е ренесансова личност.

С енциклопедични познания по ботаника, геология, балистика, медицина, химия, литература, инженерство. Ако знае достатъчно факти - че прах с високо съдържание на стронций може да идва от счупена крайпътна лампа, чe faca е „нож“ на португалски, че етиопците не използват прибори, а се хранят само с дясната си ръка, че куршум със следи от цев с пет бразди и дясна резба със сигурност не е изстрелян от пистолет „Колт“, ако знае тези на пръв поглед непотребни подробности, детективът може да си направи такива изводи, които да го заведат до извършителя на престъплението.

Едно нещо, с което всички криминолози са запознати, е анатомията. И това със сигурност бе призванието на Линкълн Райм, който през последните три и половина години бе напълно повдигнат от ребуса на собствените си кости и нерви.

Погледна уликата от котелното помещение, найлоновото пликче с която Джери Банкс държеше пред очите му, и заяви:

-      Кост от крак. Не от човешки. Не е от следващата жертва.

Беше гладко отрязано парче от куха кост, около пет сантиметра в диаметър. Имаше следи от кръв и от триона.

-      Животно със средни размери - продължи Райм. - Голямо куче, овца или коза. Костта е достатъчно дебела, за да издържи петдесет- до седемдесеткилограмово тяло. Нека първо се уверим, че и кръвта е от животно. Има възможност да е и на жертвата.

Има случаи, когато убиецът пребива жертвата с кост. Самият Райм се беше занимавал с три такива убийства: оръжията бяха говеждо копито, кост от крак на елен и в един много объркан случай - собствената лакътна кост на жертвата.

Мел Купър започна гелдифузионно изследване на кръвта.

-      Налага се да изчакаме малко за резултатите - обясни виновно той.

-      Амелия - каза Райм, - помогни. Вземи лупа, огледай костта и кажи какво виждаш.

-      Не е ли по-добре с микроскоп?

Райм си мислеше, че Сакс ще се възпротиви, но тя пристъпи към костта и я загледа любопитно.

-      Не ни трябва чак такова увеличение - обясни Райм.

Сакс си сложи предпазните очила и се наведе над бялата емайлирана паничка. Купър ѝ светна с настолна лампа.

-      Виж следите от триона - каза Райм. - Криви ли са, или равни?

-      Равни.

-      Автоматичен трион.

„Дали животното е било живо, когато са рязали костта?“ - помисли си тя.

-      Виждаш ли нещо необичайно?

Сакс погледа още малко костта, после промърмори:

-      Не знам. Не мисля. Прилича на обикновен кокал.

Том хвърли поглед в паничката:

-      Това ли ти е уликата? Смешно.

-      Смешно... - сепна се Райм. - Смешно ли?

-      Имаш ли някакво предположение - попита Селито.

-      Никакви предположения - отвърна Том, наведе се и помириса костта. - Това е osso bucco.

-      Какво?

-      Телешки пищял. Готвих ти веднъж, Линкълн. Osso bucco. Задушено телешко. - Обърна се към Сакс и се усмихна. - Каза, че било безсолно.

-      Дявол да го вземе! - възкликна Селито. - Купил го е от бакалницата!

-      Ако имаме късмет - каза Райм, - може да го е купил от кварталната си месарница.

Купър потвърди, че тестът с имунопреципитация е показал отрицателен резултат за човешка кръв.

-      Вероятно е говежда - каза той.

-      Но какво се опитва да ни каже? - запита Банкс.

Райм нямаше ни най-малка представа.

-      Хайде да продължаваме - каза той. - А, има ли нещо по веригата и ключалката на белезниците?

Купър погледна железата, поставени в намачкано найлоново пликче.

-      Вече никой производител не оставя фирмения си знак върху белезниците. Така че тук сме в задънена улица. Ключалката е „Секюр про“, средно стар модел. Не е много здрава и в никакъв случай не е професионална. Колко време беше нужно, за да я счупите?

-      Цели три секунди - отвърна Селито.

-      Ето. Нямат сериен номер и могат да се намерят във всяка железария.

-      С ключ или с шифър? - попита Райм.

-      Шифър.

-      Обадете се на производителя. Попитайте дали, ако разшифроваме комбинацията, ще могат да ни кажат от коя партида са и къде са изпратени за продан.

Банкс подсвирна:

-      Човече, това е къртовска работа.

Погледът на Райм го накара да се изчерви:

-      А ентусиазмът в гласа ви, детективе, ми подсказва, че вие ще се заемете с нея.

-      Слушам, сър - Банкс вдигна мобилния си телефон, като че да се защити, - веднага ще се заема.

-      Има ли кръв по белезниците? - попита Райм.

-      От един от нашите полицаи - отвърна Селито. - Поряза се, докато се опитваше да ги строши.

-      Значи са замърсени.

-      Опитал се е да я запази - обясни Сакс.

-      Разбирам. Добре е направил. Но все пак белезниците са замърсени.

Райм хвърли отново поглед към масата.

-      Има ли отпечатъци?

Купър отвърна, че е проверил и е намерил само тези на Селито.

-      Добре. Да се заемем с парчето дърво. Провери го за отпечатъци.

-      Аз вече го направих - обади се Сакс. - На местопрестъплението.

„Д. С. - помисли си Райм. - Не прилича на човек, който заслужава да го подценяват.“

-      Нека използваме по-точните методи, за да сме сигурни - каза Райм и се обърна към Купър. - Изследвай го с ДФО или нинхидрин. След това го облъчи с нитала.

-      С какво? - почуди се Банкс.

-      Неодим-итриево-алуминиев лазер.

Техникът напръска дървото със съдържанието на едно пластмасово шишенце, после го облъчи с лазера. Постави си предпазни очила и внимателно го огледа:

-      Нищо.

Спря лазера и заразглежда по-отблизо дървото. Беше дълго около петнадесет сантиметра, тъмно. Бе омазано с нещо черно, като катран, и окаляно. Купър го вдигна с пинсетите и каза:

-      Знам, че Линкълн е привърженик на клечките, но аз предпочитам да ям с вилица.

-      Може да нараниш клетките - изръмжа недоволно криминологът.

-      Може, ама няма - възрази Купър.

-      Какво е дървото? Ще направиш ли сподограма^151?

-      Не, дъб е. Няма съмнение.

-      Някакви следи от трион или нож?

Райм се наведе напред. Внезапно вратът му се скова, болката беше нетърпима. Опита се да си поеме въздух, затвори очи и завъртя глава. Том започна да разтрива врата му. Болката утихна.

-      Линкълн? Добре ли си? - разтревожи се Селито.

Райм си пое дълбоко дъх.

-      Добре съм. Нищо ми няма.

-      Ето.

Купър се приближи до леглото и постави увеличаващите очила на очите на Райм.

Райм огледа предмета.

-      Срязано е по дължината на жилките с ножовка. Резките са с различна големина. Така че предполагам, че е рязано преди повече от век. На парен банциг най-вероятно. Доближи го още, Мел. Искам да го помириша.

Купър тикна дървото под носа му.

-      Креозот, остатъчен продукт от дестилацията на кокс. Използва се за импрегниране на дървото, преди да се подложи на пресоване. Кейове, докове, железопътни траверси.

-      Може да е от траверса - предположи Селито. - Спомни си сутрешната жертва.

-      Може - съгласи се Райм. - Провери за сплескване на клетките, Мел.

Техникът разгледа парчето дърво под микроскоп.

-      Пресовано е. Но успоредно на влакната. Не перпендикулярно. Не е траверса. Това е от някаква подпора. Носеща греда.

„Кокал... Стар дървен стълб...“

-      Покрито е с мърсотия. Каква по-точно?

Купър разпъна един празен лист върху масата. Вдигна парчето дърво над него и изстърга малко кал. Погледна частиците върху листа - черни звезди на бяло небе.

-      Имаш ли достатъчно за плътностен градиент? - попита Райм.

При изследването на плътностен градиент частичките се поставят в тръба, пълна с течност, разделена на слоеве с различна относителна плътност. Всяка песъчинка от почвата потъва до границата на своята плътност. Райм бе съставил много подробен каталог на плътностните профили на пръстта от всичките пет района на града. За жалост това изследване изискваше по-големи количества почва. Купър не смяташе, че имат достатъчно.

-      Можем да опитаме - каза той, - но ще се наложи да използваме цялата проба. Ако не получим резултат, няма да ни остане за други изследвания.

Райм му нареди да огледа пръстта и да я подложи на газова хроматография.

Техникът събра частиците върху едно предметно стъкло. Огледа ги за няколко минути под микроскопа.

-      Странно, Линкълн. Това е от повърхностния почвен слой. С необикновено високо съдържание на растителни остатъци. При това под много странна форма. Много силно разложени, много изгнили.

Купър вдигна поглед и забеляза тъмни отпечатъци около очите на Райм, от предпазните очила. След многочасова работа тези следи се отпечатват много ясно и криминологът трябва да си дава от време на време почивка.

-      Изгори го - нареди Райм.

Купър вкара пробата в хроматографския апарат. Машината затрака и започна леко да съска.

-      След минута-две ще е готово.

- Докато чакаме - каза Райм, - да се върнем на кокала... Не преставам да мисля за него. Огледай го под микроскопа, Мел.

Купър внимателно постави костта на предметната масичка на микроскопа. Огледа я внимателно.

-      Я, тук има нещо.

-      Какво?

-      Много малко. Прозрачно. Подай ми кръвоспиращите щипци - нареди Купър на Сакс, като кимна към едни къси пинсети.

Тя му ги подаде и Купър внимателно опипа костния мозък. После вдигна нещо с щипците.

-      Миниатюрно парче регенерирана целулоза.

-      Целофан - определи Райм. - Опиши го по-подробно.

-      Има драскотини. Бих казал, че не е оставено нарочно, не личи да е рязано. Не е изключено да е остатък от опаковката.

-      Не е изключено ли? - изръмжа Райм. - Мразя тази уклончивост.

-      Не мога да определя със сигурност, Линкълн.

-      Използвай тогава „предполагам“. Знаеш колко мразя израза „не е изключено“.

-      Много е гъвкав- продължи Купър. - Вероятно е да е груб опаковъчен целофан от някоя месарница или бакалия. В никакъв случай не е домакинско фолио.

Джери Банкс влезе в стаята:

-      Лоши новини. В „Секюр про“ не водят отчет за комбинациите. Машината ги прави случайни.

-      Така ли?

-      Но има нещо интересно... казаха, че от полицията редовно им се обаждат за белезници, но за пръв път досега някой се интересува от комбинациите на шифъра.

-      Как може да е „интересно“, след като не води до резултат - изръмжа Райм и се обърна отново към Мел Купър, който клатеше многозначително глава, докато разглеждаше резултатите от газовата хроматография. - Какво има?

-      Получих резултатите от почвата. Но се опасявам, че машината се е сгрухала. Стойността на азота излиза от графиката. Ще се наложи да повторим анализа, този път с повече проба.

Райм му каза да продължава. Обърна очи отново към кокала:

-      Мел, кога е било заколено животното?

Купър погледна няколко частички от костта под електронния микроскоп.

-      Има съвсем малко бактерии. Сърничката наскоро е попаднала под ножа. Или кокалът е бил изваден от фризера преди не повече от осем часа.

-      Значи убиецът го е купил съвсем наскоро.

-      Или го е държал замразен в хладилника - предположи Селито.

-      He - отсече Купър. - Не е бил замразяван. Няма следи от нараняване на тъканта от ледени кристалчета. Няма следи и от обезводняване - в съвременните фризери продуктите губят вода.

-      Добра следа - установи Райм. - Да поработим още върху нея.

Сакс се изсмя:

-      Да „поработим“ ли? Да не искаш да кажеш, че трябва да се обадим до всички бакалии в града, за да разберем кой е продавал телешки кокали вчера?

-      Не - поправи я Райм. - През последните два дена.

-      Да извикам ли братята Харди?

-      Остави ги да си вършат работата. Обади се на Ема, ако още е на линия. Ако не я намериш, свържи се с останалите диспечерки и ги накарай да работят извънредно. Дай ѝ списък на веригите за хранителни магазини в града. Сигурен съм, че нашият човек не пазарува за четиричленно семейство, така че нека Ема се ограничи само с клиентите, закупили не повече от пет неща.

-      Няма ли да ни трябва прокурорска заповед? - изказа опасенията си Банкс.

-      Ако някой вземе да недоволства, ще издействаме прокурорска заповед - отвърна Селито. - Нека пробваме без. Кой знае. Някои съвестни граждани може да окажат съдействие. Чувал съм, че има и такива случаи.

-      Но откъде в бакалиите ще знаят кой е купил кокалите? - запита Сакс.

Вече не беше толкова незаинтересована от разговора. В гласа ѝ се усещаше нотка на раздразнение. Райм се запита дали и тя не чувства това, което често гнетеше и самия него - тежкото бреме на уликите. Основният проблем на криминолога не е липсата на веществени доказателства, а твърде голямото им изобилие.

-      По касовите бележки - отвърна Райм. - Записват всяка покупка на компютър. За рекламации и отчитане на продажбите. Давай, Банкс. Виждам, че имаш нещо наум. Говори смело. Този път няма да те заточа в Сибир.

-      Ами, само в супермаркетите разполагат с компютри, сър. Има стотици частни магазинчета, в които не държат отчет за покупките.

-      Добро възражение. Но аз не смятам, че нашият човек ще иде в малък магазин. За него най-важна е анонимността. Ще предпочете да пазарува в супермаркет. За да остане незабелязан сред тълпата.

Селито се обади в „Комуникации“ и обясни на Ема какво да прави.

Райм се обърна към Купър:

-      Сега да осветим целофана с поляризирана светлина.

Техникът постави миниатюрното парченце под поляризиращия микроскоп, след това монтира фотоапарата „Полароид“ на окуляра и снима. Извади цветна снимка - дъга, пресечена от сиви линии. Райм я огледа. Тази картина сама за себе си не говореше нищо, но ако се сравнеше с други, получени от различни видове целофан, щеше да покаже дали парчето принадлежи към някой от тях.

Внезапно на Райм му дойде нещо на ум:

-      Лон, извикай десетина полицаи от Силите за бързо реагиране. Веднага.

-      Тук ли? - изненада се Селито.

-      Трябва да свършим една малка работа.

-      Сигурен ли си?

-      Да! Да се явят веднага!

-      Добре.

Селито кимна на Банкс, който веднага се обади на Хауман.

-      Сега да видим последната улика - космите.

Купър разбута снопчето с една стъклена пръчица, после постави няколко под фазово-контрастния микроскоп. Този апарат изпраща към обекта на изследване два светлинни лъча, които се разминават по фаза. Така върху обекта се очертават светли и засенчени области.

-      Не са човешки - отбеляза Купър, - веднага си личи. От някакво животно са.

-      Какво? Куче?

-      Или от теле? - предположи ентусиазирано Банкс.

-      Огледай люспиците - каза Райм, като имаше предвид микроскопичните пластинки, които изграждат външния слой на косъма.

Купър натисна няколко клавиша и след секунди на монитора на компютъра му се появиха малки картинки на различни люспести пръчки.

-      Това го имам благодарение на теб, Линкълн. Помниш ли, когато събираше пробите?

Като началник на ЦСО Райм бе събрал голям набор от микроснимки на различни косми.

-      Спомням си, Мел. Но когато за последен път ги видях, бяха в папки. Как си ги вкарал в компютъра?

-      Със скенер, естествено. В JPG-формат.

„Джей-пи-джи ли? Какво е пък това? Колко е напреднала техниката за три години! Удивително...“

И докато Купър оглеждаше картинките, Линкълн Райм си зададе за пореден път въпроса, чийто отговор търсеше цял ден: „Защо са тези улики?“

Човекът е странно животно. Смеещо се животно, опасно, разумно, страхливо, но действията му винаги са породени от някаква цел - мотив, който се определя от желанията на звяра. Ученият Линкълн Райм не вярваше в случайността. Дори психопатите действат по своя си, изкривена логика. И Линкълн Райм бе сигурен, че Неизвестен извършител 823 си има причини, за да оставя тези закодирани послания.

-      Ето - обяви Купър, - открих ги. От гризач са. Вероятно плъх. И са били обръснати.

-      Ама че улика - измърмори недоволно Банкс. - В града има милиони плъхове. Това няма да ни подскаже нищо. Защо му е да ни оставя тези косми?

Селито затвори за миг очи и промърмори нещо под носа си. Сакс явно не разбираше. Погледна озадачено Райм. Той остана изненадан, че още не ѝ е ясно посланието на убиеца. За момента реши да не споделя ужасното си предчувствие е останалите в стаята.

„Седмата жертва на Джеймс Шнайдер (или осма, ако броим невръстната Маги О’Конър) била съпругата на един отруден имигрант, обитаващ скромно жилище близо до „Хестър стрийт“ в долен Ийстсайд.

Благодарение на смелата съпротива на тази злощастна женица полицията успяла да разкрие самоличността на убиеца. Хана Голдшмит произхождала от семейство на германски евреи и се ползвала с голямо уважение в сплотената общност, в която се движели тя, съпругът ѝ и шестте им деца.“

Колекционера на кости караше бавно, въпреки че много добре знаеше, че нюйоркските полицаи няма да си направят труда да го спират за такова дребно нарушение като превишена скорост.

Спря на червен светофар и се вторачи в един плакат за конференцията на ООН. Взря се в приветливите, усмихнати лица - досущ като зловещите образи, изографисани по стените на бърлогата му, - после огледа града наоколо. С изненада установи колко масивни изглеждат постройките, колко високо са надвиснали каменните первази, колко лъскави са прозорците, колко блестят колите, колко са изтупани обитателите му. Градът, който той познаваше, бе мрачен, схлупен, задимен, смърдящ на пот и нечистотии. По паважа препускаха коне, бродеха разбойнически банди - някои от членовете на които бяха едва на десет-единадесет години... Такъв бе градът на Колекционера на кости.

Все пак и той понякога си представяше, че е обикновен, съвременен нюйоркчанин - караше сребрист „Форд Таурус“ XL по равния асфалт, слушаше новините по радиото и се дразнеше, че е изпуснал поредния зелен светофар, питайки се защо, по дяволите, градската управа не разреши да се прави десен завой на червено.

Колекционера наостри уши - от багажника се чуха няколко удара. Но уличният шум бе толкова силен, че никой нямаше да чуе сподавените стонове на Хана.

Светна зелено.

„Разбира се, дори в наше време, когато улиците са осветени, жена рядко би се осмелила да излезе сама през нощта. А в онези времена това ставало наистина само при извънредни обстоятелства. В зловещата нощ Хана нямала друг избор. Най-малкото ѝ дете имало температура и тъй като съпругът ѝ се молел предано на Бога в близката синагога, тя излязла в нощта, за да намери лек за болната си рожба. Когато излизала, заръчала на най-голямата си дъщеря: „Заключи добре. Скоро ще се върна.“

Но за нещастие не могла да удържи на обещанието си. Защото само след минути злата съдба я срещнала с Джеймс Шнайдер.“

Колекционера на кости огледа очуканите улици. Този район, Хелс Кичън в Уестсайд (близо до мястото, където бе погребал първата си жертва), в миналото е бил свърталище на ирландски банди; сега все повече се изпълваше с рекламни агенции, фотографски студиа и луксозни ресторанти.

Колекционера долови мирис на тор и изобщо не остана изненадан, когато пред колата му се изправи кон.

После си даде сметка, че животното не е видение от деветнадесети век, а е впрегнат за един от красивите файтони, които разхождат туристи из Сентрал Парк срещу съвсем съвременни суми. Конюшните им се намираха в този квартал.

Колекционера се изсмя на себе си.

„Никой не може да предполага какво се е случило, защото не е имало свидетели. Но можем ясно да си представим ужасната сцена. Извергът завлякъл съпротивляващата се жена в една уличка и я наръгал с нож, но не за да я убие, а само да я омаломощи. Но толкова силен бил духът на добрата госпожа Голдшмит (със сигурност окрилена от грижата за рожбите си в семейното гнездо), че се нахвърлила върху чудовището - ударила го няколко пъти в лицето и го оскубала.

Успяла да се освободи и от устата ѝ се изтръгнал вик за помощ. Страхливецът Шнайдер я пробол още няколко пъти и побягнал.

Смелата жена успяла да се добере до главната улица и там издъхнала в ръцете на полицая, който притичал на помощ при виковете ѝ.“

Тази история бе записана в една книга, която сега стоеше в джоба на Колекционера на кости, „Престъпност в стария Ню Йорк“. Не можеше да си обясни какво толкова го свързва с тази книга. Като че четеше собствения си живот. На седемдесет и пет години, а все още в такова завидно състояние - перла на книгоиздаването. Беше я открил в една малка квартална библиотека. Пъхна я под палтото си и излезе незабелязано - една от малкото кражби, които бе извършил в живота си.

Беше чел главата за Шнайдер стотици пъти. Знаеше я наизуст.

Продължи да кара бавно. Почти бяха стигнали.

„Когато бедният, облян в сълзи съпруг на Хана се навел над безжизненото тяло, за да я погледне за последен път (защото според еврейската религия мъртвецът трябва да бъде погребан колкото се може по скоро), забелязал върху восъчнобялата ѝ буза странен отпечатък. Изображение на луна, обкръжена от по-дребни точки, най-вероятно звезди.

Полицаят предположил, че този отпечатък може да е направен от пръстена на убиеца, когато е удрял жертвата. Детективите повикали художник и той скицирал изображението на пръстена. Полицията обиколила бижутерийните магазини в града и съставила списък на хората, закупили подобно украшение в недалечното минало. Двама от господата, направили съответната покупка, били освободени от подозрение, тъй като били съответно дякон в една църква и изтъкнат професор в реномиран университет. Третият обаче дълго време бил подозиран от хората на реда в незаконни деяния. Джеймс Шнайдер.

Този човек имал връзки с няколко благотворителни организации в Манхатън, най-вече с „Консъмтив асистанс лиг“ и „Пеншънърс уелфеър сосаяти“. Привлякъл вниманието на полицията, след като неколцина възрастни подопечни на горепосочените организации изчезнали наскоро след посещенията на Шнайдер. Не се стигнало до съд, но скоро след приключване на следствието той изчезнал.

След смразяващото убийство на Хана Голдшмит полицията претърсила целия град, но не открила и следа от Шнайдер. Били разлепени обяви с описанието на изверга, но и това не помогнало за откриването му - истинска трагедия, като се има предвид клането, причинено много скоро от злодейските му ръце.“

Наоколо бе пусто. Колекционера на кости зави по малката уличка. Отвори склада и вкара колата през дървената рампа в тъмния тунел.

След като се увери, че мястото е пусто, той отвори багажника и измъкна Хана навън. Беше месеста, тлъста, торба сланина. Той я повлече грубо по една странична галерия, отново го хвана яд. Над главите им се чуваше фученето на колите по Уестсайдската магистрала. Тя се задави и преди Колекционера на кости да посегне, за да разхлаби тиксото, потръпна и се отпусна безжизнено в ръцете му. Той не можа да издържи тежестта ѝ и я пусна на пода. Свали тиксото от устата ѝ. Тя дишаше слабо. „Сигурно само е припаднала.“ Заслуша се в сърцето ѝ. Биеше съвсем нормално.

Той сряза въжето около глезените ѝ, наведе се над нея и прошепна:

-      Hanna, коттеп Sie mit mir mit, Hanna Goldschmidt^161...

-      Nein - промълви немощно тя.

Той се наведе още, леко я плесна по лицето.

-      Хана, трябва да дойдете с мен.

-      Mein Name ist nicht Hanna^172! - изкрещя тя и го ритна право в лицето.

Пред очите му блесна ярка светлина и той отскочи на около метър назад, като едва запази равновесие. Хана скочи на крака и побягна напосоки по един тъмен коридор. Но той бързо я настигна. Спъна я, преди да е успяла да пробяга и десет метра. Тя падна тежко, той също, чак му излезе въздухът.

Остана легнал около минута, в плен на болката, задъхан, вкопчен във фланелката ѝ. Просната по гръб, със заключени с белезници ръце, жената използваше единственото си оръжие, краката. Вдигна единия и го стовари с все сила върху ръката на похитителя си. Адски го заболя, ръкавицата му отхвръкна. Немкинята отново вдигна крак и само това, че ударът ѝ бе неточен, го спаси. Петата ѝ се заби с такава сила в земята, че щеше да му счупи някоя кост, ако го беше улучила.

-      So nicht^181! - изрева диво той, хвана я за гърлото с голи ръце и я стисна, докато не спря да рита и да скимти. Тялото ѝ потрепери още няколко пъти и застина.

Колекционера на кости се заслуша в сърцето ѝ: биеше много слабо. Този път не се преструваше. Той си сложи ръкавицата, после завлече жертвата до определеното място. Завърза отново краката и залепи ново тиксо на устата ѝ. Когато Монеле дойде на себе си, похитителят галеше тялото ѝ. Опита се да си поеме въздух и да се отдръпне. Той продължи да я гали: зад ухото, рамото, долната челюст. Нямаше много места, където да напипа костите ѝ. Беше толкова тлъста... отвращаваше го.

Но все пак, под плътта... Хвана я здраво за крака. Бръкна в джоба си и извади ножчето. Очите ѝ се разшириха от ужас. Без да се колебае, той заби острието чак до жълтеникаво-бялата кост. Жената започна да пищи през тиксото, да рита, но той я държеше здраво. „Така харесва ли ти, Хана?“ Момичето започна да хлипа и да мучи още по-силно. Наложи му се да наведе глава, за да чуе галещия ушите звук, който издаваше острието при стърженето по костта.

После хвана ръката ѝ.

Погледна Хана за момент в очите, тя ужасено разтърси глава в мълчалива молитва. Той премести погледа си на тлъстата ръка. Отново заби дълбоко ножа. Тялото ѝ се скова от болка. Нададе нов сподавен писък. Той отново наведе глава, заслуша се - като музикант - в скърцането на острието по раменната кост. Напред-назад... Едва след няколко минути си даде сметка, че момичето е припаднало.

Накрая той се откъсна от това блажено занимание и се върна при колата. Остави уликите. Взе метлата от багажника и внимателно измете следите си. Изкара колата по рампата, спря, без да гаси мотора, слезе за последен път и внимателно замете следите от гумите.

Изправи се и погледа към тунела. Към мястото, където я бе оставил. Внезапно по устните на Колекционера на кости заигра демонична усмивка. Първият от гостите вече се бе показал. Десет чифта мънички червени очички, двадесет, тридесет... Гледаха любопитно разкървавената плът на Хана... а може би гладно? А може би само си въобразяваше?

12.

-      Мел, заеми се с дрехите на Колфакс. Амелия, би ли му помогнала?

Сакс кимна с престорена услужливост. Райм си даде сметка, че това още повече го вбесява.

По нареждане на техника тя си сложи гумени ръкавици, внимателно разгъна дрехите и прокара по тях четка от конски косми над голям чист лист хартия. Върху листа нападаха малки частички. Купър ги вдигна с помощта на леплива лента и ги постави на микроскопа.

-      Няма много неща - обяви той. - Парата е заличила по-голямата част от следите. Виждам малко почва. Не е достатъчно за плътностен градиент. Чакай... Чудесно. Има две нишки. Погледни ги само...

„Как да ги погледна, като не мога да стана?“ - помисли си ядосано Райм.

-      Тъмносини, полиакриламид и вълна, доколкото виждам. Не са достатъчно груби, за да са от килим. Значи са от дреха.

-      В тази жега надали ще носи дебели чорапи или пуловер. Сигурно са от маска за ски.

-      И аз така смятам.

-      Значи - започна да размишлява Райм, - сериозно е решил да ни даде шанс да спасим жертвите. Ако беше твърдо решен да ги убива, нямаше да има значение дали ще му видят лицето, или не.

-      Освен това явно мръсникът смята да се измъкне - добави Селито. - Със сигурност не е решил да се самоубива. Така ще си спечели позиции за преговори, ако държи заложници, когато го хванем.

-      Ама че оптимизъм, Лон.

На вратата се позвъни. Том отвори и след малко в стаята влезе Джим Полинг, разрошен и омърлушен. Нямаше как да изглежда по друг начин, след като допреди малко бе разпъван между пресконференции, кабинета на кмета и главното управление на полицията.

-      Тежко ѝ на рибата - пошегува се Селито.

После обясни на Райм:

-      Джими е истински рибар. Сам си лови стръвта, ходи за риба сам. Аз съм по шумните компании и изкуствените мухи.

-      Първо ще хванем този мръсник, а после ще мислим за рибата - отвърна Полинг, като си наливаше кафе от каната, оставена от Том на прозореца.

Погледна навън и примигна от изненада: две едри птици го гледаха любопитно. Обърна се към Райм и му обясни, че заради убийствата се е наложило да отложи едно ходене за риба във Вермънт. Райм никога не се беше занимавал с риболов - никога не бе имал време, нито желание за някакви хобита, - но сега искрено завиждаше на Полинг. Представи си спокойствието на водата. Риболовът е чудесно занимание за самотници. Спортовете за инвалиди са винаги свързани с някаква надпревара. С желание да докажеш нещо на света... и на себе си. Баскетбол с инвалидни колички, тенис, бягане. Райм реши, че ако се заеме с някой спорт, той ще е риболовът. Въпреки че да хвърляш въдица с един-единствен пръст, вероятно надхвърля възможностите на съвременната техника.

-      Журналистите го нарекоха „Серийният похитител“ - каза Полинг.

„Прякорът май му отива „ - помисли си Райм.

-      А кметът е пощурял. Иска да извика ФБР. Успях да накарам шефа да го разубеди. Но не трябва да изпускаме следващата жертва.

-      Ще направим, каквото можем - отвърна язвително Райм.

Полинг отпи кафе и пристъпи към леглото.

-      Добре ли си, Линкълн?

- Да.

Полинг го погледа още малко, после се обърна към Селито.

-      Разкажи ми накратко как стоят нещата. След половин час съм на пресконференция. Гледахте ли последната? Чухте ли какви въпроси ми задаваха репортерите? Какво смятам, че са почувствали родителите на жертвата, когато са разбрали, че дъщеря им е била сварена жива?

Банкс поклати глава:

-      Стига, бе!

-      Едва се сдържах да не фрасна мръсника - каза Полинг.

Преди три и половина години, по време на разследването на убийствата на полицаи, Полинг бе строшил една телевизионна камера, докато репортерът правеше намеци, че капитанът е бил прекалено агресивен в разследването само защото самият заподозрян, Дан Шефърд, бил също полицай.

Селито отведе Полинг в един ъгъл, за да му разкаже последните новости. Когато капитанът излизаше от стаята, и малкото оптимизъм, който имаше, се беше изпарил.

-      Добре - обяви Купър. - Намерих косъм. В джоба.

-      Цял ли е? - попита Райм без много надежда.

-      Съжалявам. Няма луковица.

Без луковицата косъмът не може да се конкретизира. Не може да му се направи ДНК-тест и да се открие кой е притежателят му, защото няма живи клетки. Все пак има добра доказателствена стойност. В едно знаменито криминологично изследване преди няколко години се установи, че ако косъм, намерен на местопрестъплението, съвпада с тези от косата на заподозрения, вероятността косъмът да е оставен от него е 4500 към едно. Все пак само по косъма не могат да се направят почти никакви изводи за притежателя му. Почти е невъзможно да се определи полът; расата също не може да се определи с голяма точност. Възрастта личи само при бебешките косми. Цветът е много относително понятие поради големите вариации в пигментите и изкуствените бои.

-      Провери дали не е на жертвата - нареди Райм. - Преброй люспичките и сравни оцветяването на сърцевината.

След минута Купър вдигна очи от микроскопа:

-      Не е неин.

-      Как изглежда?

-      Светлокестеняв. Не е завит, следователно не е от чернокож. По пигментацията съдя, че не е и от монголоид.

-      Значи бял - заключи Райм и кимна към таблицата на стената. - Потвърждава показанията на свидетеля. От главата ли е, или от тялото?

-      Почти еднакво е дебел по цялата си дължина, пигментът е разпределен равномерно. От косата е.

-      Дължина?

-      Три сантиметра.

Том попита дали да запише в таблицата, че убиецът е с кестенява коса.

-      Не - отвърна Райм. - Да изчакаме потвърждение. Запиши само, че носи тъмносиня маска. Какво ще кажеш за пробите от ноктите, Мел?

Купър ги огледа, но не откри нищо интересно.

-      Да видим отпечатъка. Онзи от стената. Би ли ми го показала, Амелия?

Сакс му показа снимката.

-      Следата на чудовището - пошегува се Райм.

Дланта бе широка, безформена, наистина чудовищна, не изящният отпечатък на кожните гребенчета, а размазана плетеница от тънки линии.

-      Чудесна снимка. Ти си истински Едуард Уестън^191, Амелия. За нещастие обаче това не е гола ръка, а ръкавица. Кожена. Стара. Прав ли съм, Мел?

Техникът кимна.

-      Том, запиши, че носи стари ръкавици.

После Райм се обърна към останалите:

-      Вече получихме някаква представа за него. Не ни е оставил отпечатъци от пръстите си, но ни предостави отпечатък от ръкавицата си. Ако я намерим у него, ще можем да го разкрием. Може да е умен. Но не е безпогрешен.

-      А какво носят безпогрешните престъпници? - поинтересува се Сакс.

-      Памучни ръкавици - отвърна Райм.

После продължи:

-      Къде е филтърът? От прахосмукачката.

Техникът изпразни конусообразната торбичка върху бял лист хартия.

Следови улики...

Прокурорите, журналистите и съдебните заседатели обичат явните веществени доказателства: кървави ръкавици, ножове, наскоро използвани пистолети, любовни писма, сперма, отпечатъци от пръсти. Любимите улики на Линкълн Райм бяха тези, които се намират в нищожни количества - прахта и дреболиите, на които престъпниците не обръщат голямо внимание.

Но и прахосмукачката не беше уловила нищо интересно.

-      Добре - каза Райм, - да продължаваме нататък. Да видим сега белезниците.

Купър отвори найлоновото пликче и изтърси белезниците върху един лист хартия. Както беше казал Райм, по тях имаше съвсем малко кръв от жертвата. Съдебният лекар бе свършил работата с триончето, след като бяха получили съдебно разрешение.

Купър огледа внимателно белезниците.

-      „Бойд и Келер“, без сериен номер. - Напръска ги с ДФО и ги облъчи с „Полилайт“-а. - Никакви отпечатъци, само неясна следа от ръкавица.

-      Хайде да ги отворим.

Купър ги отвори с шперц за белезници. Продуха ключалката с малко духало за почистване на микроскопски лещи.

-      Май още ми се сърдиш, Амелия - каза Райм. - Заради ръцете.

Въпросът я изненада:

-      Не се сърдя. Само смятах, че не е професионално.

-      Чувала ли си за Едмон Локар?

Тя поклати глава.

-      Французин. Роден през 1877. Поставил началото на факултета по криминология в Лионския университет, формулирал е единственото правило, към което съм се придържал като началник на ЦСО. Правилото за обмена на Локар. Твърди, че когато двама души се срещнат, нещо от единия се предава на другия и обратно. Прах, кръв, епителни клетки, мърсотия, влакна, метални частици. Може да е трудно да се открие какво точно е било предадено, да е още по-трудно да се определи какво е. Но този обмен съществува и благодарение на него успяваме да заловим престъпниците.

Това историческо отклонение не я интересуваше ни най-малко.

-      Имаш късмет - каза Мел Купър на Сакс, без да вдига очи. - Искаше да ви накара да направите аутопсия със съдебния лекар и да изследвате съдържанието на стомаха ѝ.

-      Щеше да е много полезно - оправда се Райм, без да я погледне в очите.

-      Аз го разубедих - изпъчи се Купър.

-      Аутопсия, значи - каза Сакс, с въздишка, като че Райм вече с нищо не можеше да я изненада.

„Та тя като че изобщо не е в стаята - помисли си Райм ядосано. - Умът ѝ скита на хиляди километри оттук.“

-      Я - каза Купър, - май открих нещо. Мисля, че е парченце от ръкавицата.

Постави го на микроскопа.

-      Кожа, червеникава. Излъскана от едната страна.

-      Червена, добре - каза Селито.

После обясни на Сакс:

-      Колкото по-необичайни са дрехите на престъпника, толкова по-лесно ще го открием. Това не се учи в полицейската академия. Някой път трябва да ти разкажа как заловихме Джими Плейд от „Гамбино“. Помниш ли, Джери?

-      Панталоните му се забелязваха от километри - обясни младият детектив.

-      Кожата е суха - продължи Купър. - Няма много мазнина между нишките. Прав беше, че ръкавиците са стари.

-      Каква е кожата?

-      Бих казал, фин велур. Високо качество.

-      Ако бяха нови, щеше да означава, че е заможен - изръмжа Райм. - Но тъй като са стари, може да ги е намерил на боклука или да си ги е купил от някой битак. Добре. Том, запиши само, че ръкавиците са от червен велур. Какво друго знаем?

-      Използва афтършейв - припомни му Сакс.

-      Бях забравил. Добре. Може би за да заличи някаква друга миризма. Има и други такива случаи. Запиши го, Том. На какво миришеше, Амелия?

-      На алкохол, като джин.

-      Какво ще кажеш за въжето, Мел?

Купър го огледа:

-      И друг път съм виждал такова. Найлон. Няколко десетки вътрешни нишки, съставени от шест до десет найлонови влакна и една, не, две метални нишки.

-      Искам да откриеш производителя.

Купър поклати глава:

-      Невъзможно. Твърде обичаен тип е.

-      По дяволите. А възела?

-      Е, това вече е необичайно. Много е здрав. Виждаш ли как е оплетен двойно? Поливинилхлоридът се връзва най-трудно от всички въжета, а този възел не приплъзва ни най-малко.

-      Имаме ли каталог на възлите?

-      Не.

„Непростим пропуск.“

-      Сър? - обади се Банкс.

Райм извърна глава към него.

-      Аз се занимавам от време на време с ветроходство...

-      На Уесторт ли?

-      Ами, всъщност да. Как познахте?

На Джери Банкс направо му пишеше на челото, че е от Кънектикът.

-      Просто налучках - отвърна Райм.

-      Не е морски възел. Не ми е познат.

-      Това е полезна информация. Закачи го там - Райм кимна към стената. - Ще се занимаем с него после.

На външната врата се позвъни. Том слезе да отвори. За миг Райм си помисли, че може да е доктор Бъргър, който минава, за да му съобщи, че вече не е заинтересуван от общия им „проект“.

Но тежкото тропане на ботуши разсея опасенията му.

Няколко полицаи от Силите за бързо реагиране, всичките едри, мрачни, облечени в бойни униформи, влязоха в стаята и кимнаха на Селито и Банкс. Бяха хора на действието и Райм бе сигурен, че зад безстрастните погледи се крие неприязън към човек, завинаги прикован към леглото.

-      Господа, знаете за отвличането миналата нощ и за смъртта на една от жертвите днес следобед. Убиецът е хванал нова. Имаме някои следи, налага се да проверите няколко места в града и да съберете улики. Незабавно и едновременно. Един човек - едно място.

-      Искате да кажете - попита несигурно един мустакат полицай, - да действаме без прикритие?

-      Няма да ви е нужно.

-      Моето уважение, сър, но не съм склонен да участвам в тактическа операция без прикритие. Нужен ми е поне един партньор.

-      Не вярвам да се стигне до престрелки. Целта ви ще бъдат основните търговски вериги за хранителни стоки в града.

-      Хранителни стоки ли?

-      Не всички магазини. Достатъчно е да проверите само по един от всяка верига: „Джей анд Джи“, „Шопрайт“, „Фуд уеърхаус“...

-      Какво точно трябва да правим?

-      Ще купувате телешки кокали.

-      Какво?

-      По един пакет от всеки магазин. Страхувам се, че ще трябва да ви помоля да платите със собствени пари, господа. Градската управа ще ви възстанови средствата. А, и ги донесете колкото се може по-скоро.

Монеле лежеше неподвижно на една страна.

Очите ѝ се бяха нагодили към тъмнината и тя добре различаваше гадините, които я заобикаляха. Едното от животните особено привличаше интереса ѝ.

Кракът я болеше адски, но още по-нетърпима бе болката в ръката ѝ, дълбоко разрязана от ножа на убиеца. Не виждаше дали раната кърви, защото ръцете ѝ бяха вързани зад гърба. Но сигурно бе загубила много кръв: чувстваше се отпаднала, а ѝ цялата ръка лепнеше от гъстата течност.

Долавяше тихото стържене на малките нокътчета по бетона. Сивокафявите зверчета се плъзгаха в сенките. Плъховете продължаваха да настъпват. Сигурно бяха поне сто.

Въпреки болката тя остана да лежи неподвижно, без да сваля очи от големия черен плъх. Шварци^201, така го бе нарекла. Той вървеше най-отпред, поклащаше се наляво-надясно и я оглеждаше с интерес.

Преди да навърши деветнадесет години, Монеле Гегнер бе обиколила вече два пъти света. Беше се скитала из Шри Ланка, Камбоджа и Пакистан. Из Небраска, където жените гледаха обеците на веждите ѝ и голите ѝ гърди под фланелката с презрение. В Иран, където на мъжете им потичаха лиги при вида на голите ѝ ръце. Бе спала в градските паркове на Гватемала и беше прекарала три дни във въстанически отряд в Никарагуа, когато се загуби в джунглата.

Но никога не бе изпитвала такъв ужас.

„Mein Gott!“

И най-много я плашеше това, което бе решила да направи.

Един плъх изтича съвсем близо, малък, кафяв, стрелна се напред, после отстъпи, после - отново напред с няколко сантиметра. Плъховете са гадни, защото приличат повече на влечуги, отколкото на бозайници. Гол нос, гола опашка. И тези зловещи червени очички.

Отзад идеше Шварци, с големина на коте. Изправи се на задните си крака и се загледа в това, което явно най-много го привличаше.

Малкият плъх нападна. Изприпка на малките си крачета и без да обръща внимание на сподавения ѝ писък, се хвърли към крака ѝ и откъсна парченце месо от раната. Болката бе непоносима. Монеле изпищя - от болка, но и от ярост. „Не искам теб!“ Успя да го стъпче. Плъхът се загърчи в конвулсии.

Друг се втурна към врата ѝ, откъсна парче кожа и отскочи назад. Погледна я, размърда нос, като че се облизваше след вкусната хапка.

„Dieser Schmerz^212!... “

Монеле потръпна. Dieser Scmerz! Каква болка! Отново застина неподвижно.

Гризачът се приготви за нова атака, но изведнъж се извърна и избяга. Шварци най-сетне излезе пред събратята си. Най-после се бе осмелил да пристъпи към целта.

„Добре, добре.“

Точно него чакаше. Защото той не проявяваше интерес към кръвта или месото ѝ, от почти двадесет минути наблюдаваше съсредоточено сребристото тиксо върху устата ѝ.

Шварци тържествено пристъпи напред; по-малкият плъх се шмугна обратно сред събратята си. Шварци спря. Тръгна отново. Два метра, метър и половина.

Метър.

Монеле остана напълно неподвижна. Не смееше да диша, за да не го подплаши.

Шварци спря. Отново тръгна. Пак спря. На половин метър от главата ѝ.

„Не мърдай!“

С извит нагоре гръб, с оголени жълтокафяви зъби, той измина още една педя и спря. Седна, потри предните си лапички, тръгна отново.

Монеле Гегнер се престори на умряла.

„Още десет сантиметра. Vorwaerts!221 Хайде!“

Плъхът най-сетне се доближи до лицето ѝ. Миришеше на помия, на нафта, на изпражнения, на мърша. Подуши я, мустаците му я погъделичкаха по носа. Най-сетне плъхът започна да гризе тиксото.

Това продължи пет минути. Един друг плъх се втурна напред и впи зъби в глезена ѝ. Монеле затвори очи, опита се да преодолее болката. Шварци прогони натрапника, изправи се на задните лапи и я заоглежда.

„Vorwaerts, Шварци! Хайде!“

Той отново се приближи. Бавно. Сълзи потекоха по бузите ѝ. Монеле с отвращение му предостави устата си.

„Гризкай, гризкай... Хайде!“

Плъхът проби тиксото и започна да ръфа все по-големи парчета. Монеле вече долавяше зловонния му дъх. Шварци издърпваше късчетата пластмаса с уста и алчно ги събираше в предните си лапки.

„Достатъчно ли е голяма дупката?“ - зачуди се Монеле.

Сигурно бе достатъчна. Не можеше да издържи повече.

Тя бавно надигна глава. Шварци премигна и любопитно източи шия напред.

Монеле разтвори уста и чу благословения звук на разкъсано тиксо. Вдиша дълбоко. Отново може да диша!

И да вика!

-      Bitte, helfen Sie mir! Моля, помогнете!

Шварци отскочи назад, стреснат от неистовите ѝ писъци; дори изпусна скъпоценното си сребристо тиксо. Но не избяга много далеч. Спря и се обърна към нея, изправи се на задни лапи.

Монеле започна да рита стълба, за който бе завързана. Наоколо се разхвърча пръст, но дървото не поддаде и на милиметър. Тя закрещя до пресипване:

-      Bitte! Помощ!

Виковете ѝ потънаха в шума от колите.

За момент настъпи тишина. След това Шварци отново се запъти към нея. Този път не беше сам. Гадната паплач последва водача си. Нервна, плашлива, но хипнотизирана от съблазнителния аромат на кръвта.

„Кост и дърво, дърво и кост.“

Райм кимна към монитора на хроматографския апарат:

-      Мел, има ли нещо ново?

Купър бе пуснал втори анализ на остърганата от парчето дърво почва.

-      Все същото. Страшно богато количество азот, излиза извън графиката.

Три различни проби и все същите резултати. Бяха направили и проверка за изправност на апарата. Купър се замисли:

-      Толкова много азот... сигурно е някоя фабрика за амуниции.

-      Такива има в Кънектикът, не в Манхатън.

Райм погледна часовника - 6:30. Колко бързо лети времето сега!. А колко бавно се бе влачило през последните три и половина години. Чувстваше се, сякаш не бе спал с дни.

Младият детектив се наведе над картата на Ню Йорк, като бутна настрана белия прешлен. Същият, който бе паднал на пода преди известно време.

Бе го оставил специалистът по гръбначни увреждания на Райм, Питър Тейлър, при една от първите им срещи. След като го прегледа, лекарят извади нещо от джоба си.

„Ето един амулет“- каза той.

Райм погледна отворената му длан.

„Това е четвърти шиен прешлен. Също като този на врата ти. Счупения. Виждаш ли малките израстъци? - Лекарят завъртя няколко пъти костта. - Какво ти идва на ум, като го погледнеш?“

Райм уважаваше Тейлър - защото не се отнасяше към него като към дете или към умствено изостанал, - но този ден не му беше до игри на асоциации. Не му отговори.

Тейлър продължи:

„На някои от моите пациенти им прилича на таралеж. Други казват, че им напомнял космически кораб. Или самолет. Или камион. На когото и да задам този въпрос, винаги го оприличава на нещо голямо. Никой не казва: „О, това е само парче калциев карбонат и магнезий.“ Защото на никого не му харесва мисълта, че нещо толкова обикновено превръща живота му в ад.“

Райм го бе погледнал скептично, но лекарят, който имаше голяма практика с паралитици, каза внимателно:

„Не ме прекъсвай, Линкълн.“

После приближи още повече прешлена до лицето му.

„Мислиш, че не е справедливо такова дребно нещо да ти причинява такива страдания? Забрави. Запомни само как е изглеждал преди злополуката. Спомни си доброто и злото в живота си. Щастието и скръбта... Почувствай ги отново. - Лекарят замълча, след това добави: - Но, честно казано, пред себе си виждам само един отчаян човек.“

Тейлър бе оставил прешлена на масата до леглото. Явно го бе забравил. Но после Райм си даде сметка, че го е направил нарочно. През следващите месеци, докато мислеше дали да се самоубие, или не, този прешлен постоянно му се навираше в очите. Превърна се в символ на убеждението на Тейлър, че човек не трябва да слага край на живота си. Но в края на краищата тази кауза се провали: думите на лекаря не бяха в състояние да потушат болката и умората, които все повече и повече измъчваха Линкълн Райм.

Той премести поглед от прешлена към Амелия Сакс и каза:

-      Помисли си отново за сцената на убийството.

-      Казах ти всичко, което видях.

-      Не какво си видяла, искам да ми кажеш какво си почувствала.

Райм бе разследвал хиляди престъпления. Понякога ставаше чудо. Опитваше се да се всели в кожата на престъпника. Не можеше да обясни как. Бихевиористите говорят за профилиране, като че ге са го измислили. Но криминолозите се въплъщават в кожата на престъпниците от стотици години. Обхождат местопрестъплението, минават по пътя на престъпника, откриват какво е оставил след себе си, представят си какво е взел - и си съставяш картина, ясна като снимката на извършителя.

-      Кажи ми - настоя Райм, - какво почувства?

Тя вдигна рамене:

-      Неудобство. Напрежение. Жега. Не знам. Не мога. Съжалявам.

Ако можеше да се движи, Линкълн Райм щеше да скочи, да я хване за раменете и да я разтърси. Да изкрещи: „Знаеш какво искам да кажа! Знам, че знаеш. Защо не искаш да ми помогнеш?... Да ме унижиш ли се опитваш?“

После той си даде сметка... Сакс мислено бе там, във влажното мазе. Надвесена над обезобразеното тяло на Ти Джей. Усещаше отвратителната миризма. Личеше ѝ по начина, по който чоплеше разкървавените си пръсти. По резервираното ѝ отношение към него. Тя мразеше спомена от зловещото подземие, мразеше него, защото я караше да си го припомня.

-      Минаваш през помещението... - подкани я той.

-      Наистина не смятам, че ще помогна с нещо.

-      Продължавай. Кажи ми какви мисли ти идват.

Лицето ѝ застина:

-      Ами... мисли. Обикновени, каквито биха дошли на всекиго.

-      Но там си била ти. Не всеки. Кажи.

-      Бях уплашена и мислите ми бяха малко...

Замълча, за да не каже тромавата дума. „Непрофесионални.“

-      Чувствах...

-      Че някой те гледа ли?

Това я изненада:

-      Да. Точно така.

Райм също го беше усещал. Много пъти. Беше го почувствал и преди три и половина години, когато се навеждаше над разложения труп на младия полицай, за да вдигне влакното. Беше сигурен, че някой го наблюдава. Но нямаше никого - само една дебела дъбова греда, която избра точно този момент да се строши с трясък и да се стовари с все сила върху четвъртия му шйен прешлен.

-      Какво друго си помисли, Амелия?

Тя вече не се съпротивляваше. Устните ѝ се отпуснаха, погледът ѝ се рееше отвъд намачканата репродукция на „Нощни птици“. Вечерящите - самотни или щастливи.

-      Ами спомням си, че си казах: „Леле колко е стара тази сграда.“ Като в документални филми за миналия век. И...

-      Чакай. Я да помислим още малко над това „старо“...

Райм се загледа в картата на „Рандъл сървей“. Вече му бе направил впечатление интересът на убиеца към стария Ню Йорк. Сградата, където бе умряла Ти Джей Колфакс, също бе стара. И трасето на железницата, край което беше намерен първият труп. В миналото градската железница се е движила изцяло над земята. Но по Единадесето авеню имало толкова много нещастни случаи при пресичане на линията, че градската управа се принудила да вкара влаковете под земята.

-      И „Пърлстрийт“ - започна да мисли на глас Райм - е била една от главните пътни артерии на Ню Йорк. Защо толкова го привличат старите неща? - Обърна се към Селито. - Тери Добинс още ли е на служба?

-      О, старият мошеник. Да. Работихме заедно по един случай миналата година. Питаше за теб. Каза, че се опитвал да ти се обади на няколко пъти, но ти не си...

-      Добре, добре, добре - измърмори Райм. - Повикай го. Искам и той да си каже мнението за Извършител 823. Продължавай, Амелия. Какво друго си помисли?

Тя вдигна рамене, прекалено небрежно:

-      Нищо.

-      Как нищо?

„Къде държи чувствата си тази жена?“ - запита се Райм. Спомни си какво бе казала Блейн, като гледаха една красавица по Пето авеню: „Колкото по-красива е опаковката, толкова по-трудно се разопакова.“

-      Не знам... Добре, спомних си още нещо. Не е важно. Не е професионално наблюдение.

„Професионално... Доста е трудно, когато сам си поставяш ограниченията, нали Амелия?“

-      Да чуем - подкани я той.

-      Когато ми каза да си представя, че съм на негово място, намерих къде е стоял.

-      И?

-      Ами помислих си... - Като че от красивите ѝ очи всеки момент щяха да бликнат сълзи. Започнаха да проблясват. Тя се сдържа. - Помислих си, дали е имала куче? Онази, Колфакс.

-      Куче ли? Откъде ти дойде тази мисъл?

Тя замълча за момент, после продължи:

-      Моят приятел... преди няколко години. Мислехме да си вземем куче, когато... ако се преместим в собствено жилище. Винаги съм искала да си имам куче. Коли. Странно. Приятелят ми също искаше такова. Дори преди да се познаваме.

-      Куче. - Сърцето на Райм забръмча като майски бръмбар около електрическа крушка. - И?

-      Помислих си, че онази жена...

-      Ти Джей.

- ...Ти Джей. Казах си: „Колко тъжно, ако има някакви животинки, няма никога вече да ги погали.“ Не си помислих нито за приятеля, нито за съпруга ѝ. Само за животните.

-      Но защо? Кучета, животни... Защо?

-      Не знам.

Настъпи мълчание.

След малко Сакс продължи:

-      Предполагам, защото беше вързана... И си представих как е стоял отстрани и я е гледал. Иззад онези варели. Като че е наблюдавал животно в клетка.

Райм хвърли поглед върху графиката на монитора на хроматографския апарат.

Животни...

Азот...

-      Лайна! - извика Райм.

Всички останали го гледаха озадачени.

-      Това са изпражнения.

Купър се удари по челото:

-      Разбира се! Целият този азот. Това е тор. Дървото е изцапано с тор.

Изведнъж Линкълн Райм го осени прозрение. Внезапно изникна в съзнанието му. Образът на агне.

-      Линкълн, добре ли си? - попита Селито.

Агне, което припка по улицата...

„Като че е наблюдавал животно...“

-      Том - повтори Селито, - има ли му нещо?

„... в клетка.“

Райм си представи безгрижното животно. Със звънче на врата, десетина други агънца зад него.

- Линкълн? - казз тревожно Том. - Потиш се. Добре ли си?

-      Шшшшт - заповяда криминологът.

Като че през лицето му премина спазъм. Вдъхновение и сърдечен удар - странно колко си приличат симптомите им.

„Мисли, мисли...“

Кости, дървени стълбове, тор...

-      Да! - прошепна той.

Представи си един Юда сред агнетата, който води цялото стадо на заколение.

-      В обор. Тя е в обор!

13.

-      Няма обори в Манхатън!

-      Миналото, Лон - напомни му Райм. - Този тип си пада по старите неща. Направо го възбуждат. Трябва да мислим за стари обори. Колкото по-стари, толкова по-добре.

В материалите, които бе събрал за книгата си, Райм бе чел за едно убийство, приписвано на мафиота Оуни Мадън - застрелял един конкурент контрабандист пред дома му в Хеле Кичън. Не успели да го осъдят (поне не за това убийство). Мафиотът се изправил в залата и с мелодичния си британски акцент изнесъл на съда лекция по морал: „Целият този случай е скалъпен от противниците ми, които разпространяват наляво и надясно лъжи по мой адрес. Знаете ли, ваше благородие, за какво ми напомня всичко това? В моя квартал водят агнетата вкупом от оборите към кланицата на Четиридесет и втора улица. И знаете ли кой ги води? Не куче, нито човек. А едно от тях. Едно агне - Юда със звънче на врата. Повежда цялото стадо по рампата, но там спира, да си почине, а останалите продължават. Аз съм невинният агнец, а тези свидетели, които се изправят срещу мен, са Юди.“

-      Обади се в библиотеката, Банкс - продължи Райм. - Потърси някой историк.

Младият детектив отвори мобилния си телефон. Заговори тихо. След като обясни какво им е необходимо, замълча и се вторачи в картата на града.

-      Е? - попита Райм.

-      Сега го търсят. Ще ме свържат с... - наведе глава, защото някой отговори от другата страна на линията.

Младият детектив повтори въпроса си. Кимна и обяви на присъстващите:

-      Ще ми съобщят за две... не, три места.

-      Кой е? - излая Райм. - С кого разговаряш?

-      С началника на градския архив... Казва, че имало три основни места, където се е държал жив добитък в Манхатън. Едното е в Уестсайд, около Шестдесета улица... Другото било в Харлем, през тридесетте-четиридесетте години. И в долен Ийстсайд, по време на борбата за независимост.

-      Адресите, Банкс. Адресите!

Банкс се заслуша на телефона:

-      Не знае със сигурност.

-      Е, не може ли да провери? Кажи му да провери!

-      Той ви чу, сър... - отвърна Банкс. - Пита къде. Къде да провери? По онова време не е имало „Жълти страници“. Сега търси в старите...

-      ... демографски карти на промишлените райони без имена на улиците - довърши Райм. - Естествено. Да се опита да налучка адресите.

-      Това прави. Опитва се да ги налучка.

-      Ами да налучква по-бързо тогава.

Банкс отново се заслуша, започна да кима.

-      Какво, какво, какво, какво казва?

-      Около пресечката на Шестдесета и Десета улица - отвърна след малко младият полицай. - „Лексингтън стрийт“, близо до река Харлем... И накрая... на мястото на бившата ферма „Деланси“. Някъде около „Деланси стрийт“ ли?...

-      Разбира се, че е там. От Италианския квартал, та чак до Ийст Ривър. Ама че точност. Това са километри разстояние. Не може ли да каже по-определено?

-      Около „Кейтрин стрийт“. Или „Лафайет скуеър“... Или „Уокър стрийт“. Не е сигурен.

-      Близо до съда - каза Селито. - Банкс, обади се на хората на Хауман. Да се разделят на три групи и да претърсят и трите района.

Младият детектив изпълни нареждането. После вдигна поглед и попита:

-      И сега какво?

-      Ще чакаме - отвърна Райм.

-      Мразя да чакам - промърмори Селито.

-      Ще мога ли да ползвам телефона? - помоли Сакс.

Райм кимна към апарата на масата.

Сакс се поколеба:

-      Имаш друг в коридора.

Райм кимна.

Сакс прекоси с изящна походка стаята. Райм продължи да наблюдава отражението ѝ в огледалото в коридора, докато провеждаше поверителния си телефонен разговор. С кого? Приятел, съпруг? Защо толкова неохотно бе споменала думата „приятел“, когато разказваше за колито? Сигурно зад тази история се криеше някоя лична драма.

На когото и да се обаждаше, не успя да го открие. Очите ѝ потъмняха, след като никой не ѝ отговори от другата страна. Сакс вдигна поглед и забеляза, че Райм я наблюдава в огледалото. Обърна се с гръб. Затвори телефона и се върна в стаята.

В продължение на пет минути никой не проговори. Райм не притежаваше способността, която имат повечето хора, да се освобождава от психическото напрежение. Преди да се парализира, в нервни ситуации започваше да крачи напред-назад, което докарваше хората му до лудост. Сега очите му трескаво кръстосваха картата на Манхатън. Сакс нервно се чешеше под фуражката. Мел Купър спокойно записваше данните за веществените доказателства.

Мобифонът на Селито иззвъня, всички в стаята подскочиха. Детективът вдигна слушалката, по лицето му се изписа усмивка.

-      Намерили са я! Един от отрядите на Хауман се намира на пресечката на Единадесето авеню и Шестдесета улица. Чуват женски писъци отнякъде. Не могат да определят откъде. В момента проверяват всяка постройка в района.

-      Тичай! - нареди Райм на Сакс.

Лицето ѝ посърна. Хвърли отчаян поглед към телефона на Райм, като че очакваше лично президентът да се обади всеки момент, за да я освободи от задачата. После погледна Селито, който се бе навел над тактическия план на Уестсайд.

-      Амелия, вече загубихме една жертва - каза - Райм, - Това е прекалено много. Нямаме право да жертваме повече.

-      Ако я беше видял - промълви тя. - Само да беше видял какво ѝ беше причинил...

-      О, но аз я видях, Амелия - отвърна спокойно той. - Видях какво е станало с Ти Джей. Виждал съм трупове, престояли един месец на топло. Виждал съм какво прави половин килограм С-4 с ръцете, краката и лицата. Работих при разследването на пожара в клуб „Хепи ланд“. Повече от осемдесет души изгоряха живи. Снимахме лицата им (или по-скоро това, което бе останало от тях), за да ги покажем на близките им за идентификация. Защото никое човешко същество не може да мине покрай тези трупове, без да загуби разсъдъка си. Освен нас. Ние нямаме друг избор. - Райм си пое дълбоко въздух в опит да обуздае надигащата се във врата му болка. - Виж, ако искаш да оцелееш в тази професия, Амелия... Ако искаш да оцелееш в живота, научи се да не обръщаш внимание на смъртта. Забрави мъртвите.

Всички в стаята бяха прекратили със заниманията си и наблюдаваха Райм и Сакс.

Никаква ирония. Никакви учтиви усмивки от нейна страна. Опита се да скрие чувствата си. Очите ѝ станаха прозрачни като от стъкло. Гневът ѝ към него (неизмерим, както си го представяше Райм) я разтърси, лицето ѝ се изкриви от натрупаната отрицателна енергия. Сакс отметна червената си коса и грабна предавателя.и слушалките от масата. Преди да заслиза по стълбите, го погледна със смразяващи очи, като му напомни, че няма нищо по-ледено на света от студената усмивка на красива жена.

И по някаква необяснима причина Райм си помисли: „Добре дошла сред нас, Амелия.“

-      Имаш ли нещо за нас? Нещо интересно, нещо да ни разкажеш, снимки?

Мазния седеше в един задимен бар в източен Манхатън, на Трето авеню, който скоро щеше да се изпълни с безделници, дошли да гледат стриптийз. Засега обаче заведението подслоняваше само неколцина дрипльовци от квартала, които вечеряха рибни ястия със съмнителен произход със салати от увехнали зеленчуци.

Слабият мъж с кожа, бяла като слонова кост, облечен в ослепително бяла риза и ослепително зелено сако, се наведе до ухото на Мазния:

-      Научи ли нещо ново, някоя парола, някакви писма? Нищо не правиш, за да ни помогнеш.

-      Стига бе, човече.

-      Май не ти е много весело - каза Фред Делрей.

Всъщност името му беше Д’Елре, но се бе загубило някъде в предишните поколения. Беше почти два метра висок, рядко се смееше, въпреки характерния му веселяшки тон, и беше един от най-добрите специални агенти в манхатънското управление на ФБР.

-      Не, човече. Хич не ми е весело.

Делрей стисна цигарата, затъкната на лявото му ухо:

-      Казвай тогава какво ново си научил.

Дребният негодник се почеса нервно по мазната глава.

-      Дай ми време, човече.

-      Няма време. Времето е скъпо, времето лети. Нямаш време, разбери.

Делрей пъхна ръка под масата, върху която бяха поставени две кафета, и стисна бедрото на Мазния. Дребният мъж изскимтя.

Преди шест месеца хилавият дребосък бе заловен да продава автомати М-16 на двама десни екстремисти, които (екстремисти или не) се оказаха в същото време и тайни агенти на ФБР.

Федералните, разбира се, не се интересуваха от Мазния, от това лигаво, страхливо нищожество, а от онези, които са му продали оръжията. Не успяха да изкопчат много от него, затова го предадоха в ръцете на Делрей, специалист номер едно по разпитите на информатори. Искаха да видят дали той няма да постигне по-добър успех. Засега обаче негодникът като че не знаеше абсолютно нищо, което можеше да бъде полезно за федералните.

-      Единственият начин да си смекчиш присъдата е да ни предоставиш нещо наистина интересно. Съгласен ли си но този пункт?

-      Засега нямам нищо полезно за вас, момчета, колко пъти ще ви го повтарям? Засега.

-      Лъжеш, лъжеш. Знаеш нещо. Познавам по лицето ти. Криеш нещо, негоднико.

Пред заведението шумно спря автобус, отвътре се изсипа тълпа пакистанци.

-      Човече, ква е тая шибана конференция? - възкликна Мазния. - За кво, по дяволите, идват всички тия хора? Градът и без тях е претъпкан. Скапани чужденци.

-      „Шибана конференция“ ли? Ах ти, дребен негоднико, лигаво нищожество! - избухна Делрей. - Да нямаш нещо против световния мир?

-      Не, нищо.

-      Кажи ми сега нещо интересно.

-      Не знам нищо интересно.

-      Ама ти с кого си мислиш, че приказваш? - Делрей се усмихна зловещо. - Виж какво, аз съм Хамелеона. Мога да се усмихвам и да говоря приятелски, но ако се намръщя, доста ще те заболи.

-      Хей, човече, почакай - изстена Мазния. - По дяволите, боли! Спри.

Барманът подаде любопитно глава, но един бърз поглед от страна на Делрей го върна бързо към заниманието му да лъска и без туй безупречно чистите чаши.

-      Добре, може и да знам нещичко. Но трябва да ми помогнете, трябва...

-      Я да стиснем още малко.

-      Стига, човече. Стига!

-      Е, това вече е интересен разговор. Напомня ми онези филми, нали се сещаш, когато добрият и лошият герой най- после се срещнат. Например Сталоун срещу някой друг. И всички негодници молят по един и същи начин: „Стига, човече! Стига! Стига!“ Сега ще ми разкажеш ли най-сетне нещо интересно? Дойде ли ти акълът в главата?

Делрей хвърли нов заплашителен поглед на Мазния, негодникът омекна:

-      Добре, ето какво научих. Имам ти доверие, човече. Имам...

-      Да, да, да. Казвай без много увъртане.

-      Говорих с Джаки, познаваш ли Джаки?

-      Да, знам го.

-      И той ми каза...

-      Какво ти каза?

-      Каза ми, че чул, че някой ще получи или ще изпрати нещо, но няма да използва летищата.

-      И какво ще получи или изпрати? Още автомати ли?

-      Нали ти казвам, човече, аз нямам нищо общо. Казвам ти само каквото ми каза Джаки...

-      Джаки ти е казал...

-      Точно така, човече. Само общи неща, нали се сещаш? - Мазния погледна умолително Делрей с големите си кафяви очи. - Нима ще посмея да те лъжа?

-      Дръж на достойнството си. - Агентът тържествено насочи пръст към гърдите на Мазния. - И какво ще стане на летището? На кое летище? „Кенеди“, „Лагуардиа“?

-      Не знам. Знам само, че се говори, че някой ще бъде на някое летище. Някой много опасен.

-      Кажи ми име.

-      Не му знам името.

-      Къде е Джаки?

-      Не знам. В Южна Африка. Или в Либерия.

-      Какво значи това?

Делрей отново стисна цигарата си.

-      Предполагам, че може нещо да се провали, така че никой да не получи пратката.

-      Предполагаш ли?

Мазния потрепери, но Делрей нямаше повече намерение да изтезава дребосъка. В главата му зазвъняха предупредителни звънци. Джаки, трафикант на оръжие, познат на ФБР от години, вероятно бе дочул от някой свой клиент от Африка, Централна Европа или Америка, че на някое летище се планира терористичен удар. При нормални обстоятелства на Делрей би му минало всичко друго през главата освен за отвличането от „Кенеди“ предишната нощ. Не беше обърнал много внимание на случая - нюйоркската полиция се занимаваше с него. Сега обаче се сети за неуспешния атентат на срещата на ЮНЕСКО в Лондон.

-      Твоят човек не ти ли каза нещо по-подробно?

-      Не, човече. Нищо повече. Хей, гладен съм. Не може ли да похапнем нещо?

-      Помниш ли какво ти казах за достойнството? Стига скимтя. - Делрей се изправи. - Сега имам по-важна работа.

Колата със специално предназначение спря на Шестдесета улица.

Сакс измъкна куфара с инструментите, „Полилайт“-а и големия дванадесетволтов прожектор.

-      Открихте ли я навреме? - извика тя на един полицай от СБР. - Добре ли е?

Отначало никой не ѝ отговори. После Сакс чу писъци.

-      Какво става? - промърмори тя и се затича с всички сили към голямата порта, разбита от полицаите от Силите за бързо реагиране. Отпред зееше широк тунел, който водеше в подземието на изоставена тухлена постройка. - Нима жертвата е още долу?

- Да.

-      Защо?

-      Казаха ни да не влизаме.

-      Да не влизате? Та тя пищи! Да не сте глухи?

-      Наредиха ни да ви изчакаме - оправда се един полицай.

„Наредили“. Не, той им е наредил, Линкълн Райм. Този мръсник!“

-      Трябваше само да я открием - продължи полицаят. - А вие - да влезете първа.

Сакс включи предавателя:

-      Райм! - изрева. - Чуваш ли?

Никакъв отговор... Страхливец!

„Да не обръщаш внимание на смъртта“... Мръсник! Колкото и да беше ядосана, когато излизаше от къщата му преди няколко минути, сега гневът ѝ бе двоен.

Сакс се огледа и забеляза един лекар, застанал до някаква линейка.

-      Вие, идвайте с мен.

Той пристъпи, но щом забеляза, че Сакс вади пистолета си, спря.

-      Хей, рано е. Няма да вляза, докато не обезопасите района.

-      Мърдай! Веднага!

Тя насочи цевта към носа му. Лекарят се намръщи и се подчини.

-      Ооох! Hilfe! - долиташе от подземието. После - плач.

„Господи!“ - Сакс пристъпи през зейналия четириметров вход в тъмния, мъглив коридор.

„Постави се на негово място, Амелия. Какво усещаш?“

„Махай се от главата ми!“

Но Линкълн Райм не изчезна от мислите ѝ:

„Ти си убиецът, Амелия. Откъде минаваш, какво докосваш?“

„Стига! Искам само да я спася. Да вървят по дяволите уликите...“

-      Mein Gott! Моля ви! Помощ!

„Тичай! - заповяда вътрешният глас на Сакс. - Той не е тук. Няма опасност. Спаси я...“

Ускори крачка, коланът ѝ задрънча. Изтича пет метра, после изведнъж спря. Душата ѝ се разкъсваше от противоречия. Кой щеше да спечели?

-      По дяволите!

Сакс постави куфара на земята и го отвори. Обърна се към лекаря:

-      Вие, как се казвате?

-      Тад Уолш - отвърна смутено младият мъж. - Какво става тук?

Той погледна към тъмното подземие.

-      Ох... Bitte helfen Sie mir!

-      Прикривайте ме - прошепна Сакс.

-      Да ви прикривам ли? Чакайте, това не е моя работа.

-      Само вземете пистолета, става ли?

-      И от какво да ви прикривам?

Сакс му бутна пистолета, коленичи:

-      Предпазителят е вдигнат. Внимателно.

Извади две гумени ленти и ги завърза около обувките си. Взе отново пистолета от ръцете на лекаря и го накара да направи същото.

С треперещи ръце лекарят си сложи лентите.

-      Не е ли по-добре...

-      Тихо. Може още да е тук.

-      Ама чакайте малко, госпожо. Това не ми влиза в задълженията.

-      Нито в моите. Дръжте фенера.

-      Но ако е още тук, той ще стреля най-напред в светлината. Поне аз така бих направил.

-      Тогава вдигнете високо фенера. Над главата ми. Аз ще вървя напред. Ако стреля, ще уцели мен.

-      А аз тогава какво да правя? - Лекарят звучеше като изплашено дете.

-      Аз на ваше място бих си плюла на петите. Да тръгваме. Дръжте здраво фенера.

Тръгнаха бавно в тъмнината. Стиснала куфара в лявата ръка, с насочен напред пистолет, Сакс внимателно се взираше в пода - познатите следи от метла.

-      Bitte nicht, bitte nicht, bitte^231...

-      Какво по дяволите става там? - прошепна лекарят.

-      Шшшт! - изсъска Сакс.

Продължиха бавно напред. Сакс духна в пръстите си, стиснали пистолета, за да ги изсуши от потта, и внимателно заоглежда дървените колове, сенките и ръждясалите машини, които танцуващата светлина на прожектора осветяваше.

Никакви следи от обувки.

„Разбира се. Твърде е хитър.“

„Но ние също сме хитри“ - прозвучаха думите на Линкълн Райм в ушите ѝ. Тя му заповяда да мълчи.

По-бавно.

Още два метра. Спря. Пак тръгна бавно. Опитваше се да не обръща внимание на писъците на момичето. Отново го почувства - сякаш някой я наблюдава, като че някой я държи на прицел. Бронираната жилетка нямаше да я спаси от куршуми с изместен център на тежестта. Много престъпници ги използват - рана в крака е също толкова смъртоносна, колкото попадение в сърцето. И много по-болезнена. Ник ѝ беше разказвал как тези куршуми рикошират из тялото като топче за пинг-понг и разкъсват органите. Един от партньорите му бе издъхнал така в ръцете му.

„Отгоре и отзад...“

Като се сети за Ник, спомни си как една нощ, когато лежеше върху мощните му гърди и наблюдаваше изящния профил на лицето му, той ѝ разказа за една операция по освобождаване на заложници: „Ако някой ти е направил клопка, почти винаги те дебне отгоре и отзад...“

-      Мамка му! - Сакс се приведе, извъртя се внезапно и насочи пистолета към тавана, готова да изстреля целия пълнител.

-      Какво? - прошепна лекарят. - Какво има?

Отзад нямаше никого.

-      Нищо. - Сакс си пое дълбоко въздух и се изправи.

-      Не правете повече така.

Над тях нещо изтропа.

-      Боже! - изпищя отново лекарят. - Страх ме е.

„Ама че женчо - помисли си Сакс. - Личи му, понеже изказва моите мисли“

Сакс спря:

-      Насочете фенера натам. Напред.

-      О, свети Боже...

Сакс най-сетне разбра какво означават космите, намерени на мястото на предишното убийство. Спомни си какви погледи си бяха разменили Селито и Райм. Ясно им беше какво е замислил убиецът. Райм знаеше на какво е подложена жертвата - и въпреки това бе забранил на полицаите да влязат. Омразата ѝ към него стана още по-голяма.

Пред тях, на пода, в локва кръв се гърчеше пълничка девойка. Погледна светлината с мътни очи и изгуби съзнание. Точно когато един огромен черен плъх - с големина на котка - полази по корема ѝ, привлечен от дебелата ѝ шия. Оголи мръсните си зъби, за да отхапе парче от брадичката на жертвата.

Сакс внимателно вдигна черния пистолет, с две ръце. Прицели се внимателно.

„Стрелянето е като дишането.“

„Издишай. Натисни спусъка.“

Тя стреля за пръв път по време на акция. Четири пъти. Огромният черен плъх се пръсна. Сакс застреля още един, спрял на пода, и един, който в паниката се втурна към нея и лекаря. Останалите изчезнаха като привидения, бързо като вода в пясък.

-      Господи! - възкликна лекарят. - Можехте да улучите момичето.

-      От един метър? Едва ли.

Радиостанцията изпращя. Хауман се опасяваше, че са попаднали в засада.

-      Не - отвърна Сакс. - Застрелях само няколко плъха.

- Добре, край.

Тя взе фенера от лекаря, наведе го надолу и мина напред.

-      Всичко свърши, госпожице. Ще се оправите.

Момичето отвори очи, започна да мята глава.

-      Bitte, bitte...

Беше много бледа. Сините ѝ очи се впиха в Сакс, сякаш я беше страх, че ако погледне настрани, спасителката ѝ ще изчезне.

-      Bitte, bitte... Моооля...

Гласът ѝ премина в писък и когато лекарят се зае да превързва раните ѝ, немкинята застена от ужас.

Сакс взе окървавената ѝ руса глава в скута си и зашепна:

- Ще се оправиш, миличка, ще се оправиш, всичко свърши.

14.

От кабинета, който се намираше в един небостъргач в централен Манхатън, се виждаше целият Ню Джърси. Поради замърсения въздух залезът изглеждаше неповторимо красив.

-      Трябва да го направим.

-      Не може.

-      Трябва - повтори Фред Делрей и отпи от кафето си (още по-лошо от онова, което съвсем наскоро бе имал неудоволствието да опита в компанията на Мазния). - Вземи им случая. Ще го преживеят.

-      Случаят е от компетенцията на местните органи на реда - възрази началникът на манхатънското управление на ФБР. Беше принципен мъж и никога не работеше под прикритие, защото отдалеч си личеше, че е агент на ФБР.

-      Не е. Само го водят за местен случай. Но зад него стои нещо много по-голямо.

-      Не ни достигат осемдесет души заради конференцията.

-      Случаят е свързан с нея. Сигурен съм.

-      Дай тогава да съобщим на охраната на ООН. Да предупредим... О, не ме гледай така.

-      ООН? Охрана? Някой наричал ли те е досега „суперсмотаняк“?... Били, не виждаш ли какво става? Тазсутрешното убийство. Ръката с оглозган пръст, която се подава от земята. Това е дело на психопат.

-      Полицията ни държи в течение. Могат да се обадят в Психологическия ни отдел, ако им потрябва съвет.

-      О, Исусе Христе на кръста! „Да се обадят на психологическия“ ли? Ние трябва да заловим този касапин, Били. Да го заловим. Не да му правим психоанализа.

-      Разкажи пак какво каза информаторът ти.

Делрей усети, че ледът се разтапя. Нямаше да позволи отново да се стегне. Побърза да каже на началника си за информацията, която имаше за Мазния и Джаки в Йоханесбург или Монровия. Намекна, че тази седмица се подготвя нещо на някое летище в Ню Йорк. Нещо, достатъчно сериозно, за да накара трафикантите на оръжие да отложат пратка.

-      Това е той. Няма кой друг да е - заключи Делрей.

-      Полицията е вдигнала силите за бързо реагиране.

-      Не и тези за борба с тероризма. Проверих. Никой от „Борба с тероризма“ не е чул нищо. За полицията „броят на мъртвите туристи е равен на отрицателния отзвук в пресата“. Искам този случай, Били.

И Фред Делрей произнесе думата, която не беше казвал от осем години като таен агент:

-      Моля те.

- На какво основание да ти прехвърля случая?

-      О, що за въпрос? Я да видим. Имаме си нов хубав план за борба с тероризма. Но това не ти стига, искаш нещо по законен ред? Ето ти законност. Има извършено престъпление на международно летище. Отвличане. Този мръсник с таксито ще повлияе отрицателно на международната търговия. Защо да се занимаваме с такива глупости, Били?

-      Ти май не ме слушаш, Делрей. Знам полицейския кодекс наизуст. И ако ще поемаме случая в свои ръце, искам да знам как да го обясня на хората и как да успокоя страстите. Защото запомни, че след залавянето и осъждането на престъпника ще продължим да работим заедно с полицията. Нямам никакво желание да се опълчвам срещу тях, дори да съм по-силен. Така или иначе, Лон Селито е достатъчно способен детектив.

-      Та той е само лейтенант - изпухтя презрително Делрей.

Свали цигарата от ухото си и я помириса.

-      Джим Полинг е наблюдател.

Делрей се отдръпна с престорен ужас на лицето:

-      Полинг? Малкият Адолф? Този грубиян? Самият Полинг?

Началникът не отговори на тези нападки. Задоволи се само да каже:

-      Селито е добър детектив. Работи наистина яко. Участвал съм с него в няколко акции срещу организираната престъпност.

-      Убиецът сее трупове наляво и надясно, а ти си мислиш, че това детективче ще се справи само.

-      Какво искаш да кажеш?

-      В града гъмжи от сенатори. Конгресмени, държавни глави. Мисля, че тези хора, които отвлича сега, са само за упражнение.

-      Това го кажи на Психологическия отдел, не на мен.

-      Подушвам го. - Делрей докосна дългия си нос.

Началникът изпухтя раздразнено:

-      Надежден ли е информаторът?

Делрей трудно можеше да си представи Мазния като надежден информатор.

-      Той е нещастник. Но неговият човек, Джаки, го е научил от надежден източник.

-      Виждам, че искаш случая, Делрей. Разбирам те.

Началникът произнесе последните думи с известна симпатия. Защото знаеше какво точно стои зад молбата на Делрей.

Още като бруклинско хлапе Делрей си бе мечтал да стане ченге. Без значение какво, стига да се занимава по двадесет и четири часа на ден с полицейска работа. Но скоро след като постъпи във ФБР, той откри истинското си призвание - агент под прикритие.

Поддържан от властния си покровител и ангел хранител Тоби Дулитъл, Делрей изпрати огромен брой престъпници зад решетките за доста дълго време - общата продължителност на присъдите наближаваше хиляда години. („Наричат ни екип „Хилядолетие“, Тоби“ - се бе похвалил веднъж Делрей на покровителя си.) За причината за небивалия успех на Делрей можеше да се съди по прякора му: Хамелеона. В един и същи ден играеше ролята на оглупял наркоман в едно харлемско свърталище на наркопласьори и на хаитянски старейшина на официална вечеря в панамското консулство, където част от дегизировката му бе червена лента през гърдите и безупречен акцент.

Лошото в работата на тайния агент е, че колкото си по-способен, толкова по-бързо те пенсионират. Престъпниците стават по-предпазливи, особено големите шефове, тези, които си струва да преследваш. Дулитъл и Делрей работеха все по-малко и все повече ги използваха за вербуване на информатори и други тайни агенти. И въпреки че работата на улицата не бе първата му любов, той все още прекарваше извън кабинета си повече време от останалите специални агенти на Бюрото. На никого не бе му дошло наум да поиска преместването му.

Така стояха нещата допреди две години, до една топла априлска сутрин в Ню Йорк. Делрей тъкмо излизаше от кабинета си, за да хване някакъв самолет от „Лагуардиа“, когато му се обади началникът на Бюрото от Вашингтон. ФБР има строга йерархия, затова Делрей нямаше никаква представа защо ще му се обажда самият Началник. С опечален глас шефът му съобщи, че същата сутрин Тоби Дулитъл и един прокурор от Манхатън пристигнали в сградата в Оклахома Сити за заседанието, за което се канеше да отпътува и самият Делрей.

Телата им се върнаха в Ню Йорк на следващия ден.

Същия ден, в който Делрей подаде молба за преместване в Отдела за борба с тероризма.

За Фред Делрей най-жестокото престъпление си оставаха бомбените атентати. В свободното си време той жадно поглъщаше книги по философия и политология и не виждаше нищо антиамериканско в алчността или безскрупулния стремеж към целта (та тези качества се насърчават навсякъде, от „Уолстрийт“ до Капитола). И когато хората, които трупат състояние от алчност и болни амбиции, преминаваха границата на законността, Делрей с удоволствие ги разобличаваше. Но да избиваш хора заради убежденията им, да убиваш деца още преди да са имали възможността да изберат в какво да вярват, по дяволите, това бе най-жестокият удар срещу страната му. Докато преживяваше загубата на Тоби, усамотен в двустайния си бруклински апартамент с оскъдна мебелировка, Делрей бе решил, че точно с този вид престъпност иска да се занимава.

Но за нещастие славата на Хамелеона го преследваше. Шефовете му не можеха просто така да го оставят да потъне в най-мрачния отдел на Бюрото и да престане да обучава агентите им и да издирва информатори. Делрей бе жива легенда, бе организирал най-успешните удари на ФБР през последните години. Ето защо молбата му бе отхвърлена.

Началникът на манхатънското управление много добре познаваше тази история, затова добави почти искрено:

-      С удоволствие бих ти помогнал, ако можех, Фред. Съжалявам.

Но в тези думи Делрей видя не отказ, а още по-голямо разтапяне на леда. И така, Хамелеона постави една от маските си и погледна шефа си. Жалко само, че не носеше изкуствения си златен зъб. Момчето от улицата Делрей умееше да гледа хората по особено подъл начин. Очите му придобиха изражение, което всеки разбираше еднакво: „Аз направих много неща за теб, сега е време да ми се отплатиш.“

След малко началникът промълви несигурно:

-      Просто ни трябва нещо.

-      Какво „нещо“?

-      Нещо, за което да се хвана. Нямам повод.

Повод да отнеме разследването на полицията.

Политика, политика и пак политика.

Делрей наведе глава, без да изпуска началника си от немигащите си очи:

-      Убиецът е обелил месото от пръста на сутрешната жертва, Бил. До кокал. После заровил човека жив.

Началникът потри ръце:

-      Ето ти една идея. В полицията има един заместник-комисар. Казва се Екерт. Знаеш ли го? Той е мой човек.

Момичето лежеше по гръб на носилката, със затворени очи, в съзнание, но крайно изтощено. Все още мъртвешки бледо. Една игла вкарваше глюкоза във вената на ръката му.

Сега, когато се намираше вън от опасност, немкинята бе напълно адекватна и изненадващо спокойна.

Сакс излезе пред вратите на ада и се втренчи назад към черната дупка. Включи радиостанцията и извика Линкълн Райм. Този път той се обади:

-      Как изглежда сцената на престъплението?

-      Изкарахме я, ако те интересува - изсъска язвително Сакс.

-      А, добре. Как е?

-      Не е добре.

-      Но е жива, нали?

-      Едва.

-      Ядосана си заради плъховете, нали, Амелия?

Тя не отговори.

-      Защото не дадох на хората на Бо да я извадят веднага. Чуваш ли, Амелия?

-      Чувам.

-      Има пет фактора, които могат да повредят уликите - обясни Райм. Сакс отбеляза, че отново говори с ниския си, съблазнителен глас. - Времето, близките на жертвата, убиецът, търсачите на сувенири и последното - и най-лошото... можеш ли да познаеш?

-      Кажи го ти.

- Другите ченгета. Ако бях пуснал хората от СБР, щяха да унищожат всички улики. Ти вече знаеш как да запазиш сцената непокътната. Сигурен съм, че си направила всичко както трябва.

-      Не вярвам момичето да се отърси някога от този кошмар. Бяха я накачулили един куп плъхове.

-      Да, представям си. Такъв им е нравът.

„Нравът!...“

-      Но за пет или десет минути нищо нямаше да се промени. Тя...

Сакс изключи предавателя и отиде при лекаря.

-      Искам да я разпитам. В състояние ли е?

-      Все още да. Засега сме ѝ дали само обезболяващи средства с локално действие, за да спре болката в раните. След около половин час ще ѝ дадем демерол.

Сакс се усмихна и клекна до носилката:

-      Здрасти, добре ли сте?

Момичето, пълно, но много хубаво, кимна.

-      Ще ми отговорите ли на няколко въпроса?

-      Да, разбира се. Искам да ви помогна да го хванете.

Селито дойде и се присламчи до тях. Усмихна се на момичето, което не му обърна никакво внимание. Показа ѝ значката си и се представи, но тя остана все така незаинтересована от личността му.

-      Добре ли сте, госпожице?

Момичето вдигна рамене.

Обилно изпотен под фуражката си, Селито кимна на Сакс да се отдръпне настрана:

-      Полинг идвал ли е?

-      Не съм го виждала. Може да е у Линкълн.

-      Не е, преди малко звънях. Трябва да иде в кметството.

-      Какво има?

Селито понижи глас, лицето му се изкриви:

-      Подслушали са ни, честотата ни уж беше секретна. Но онези проклети репортери имат някакво подслушвателно устройство. Чули са, че сме се забавили, преди да я измъкнем.

Кимна към момичето.

-      Ами това е самата истина - отвърна рязко Сакс. - Райм наредил на хората от СБР да ме изчакат.

Детективът примигна.

-      Надявам се да нямаш тези думи на касетка. Трябва ни Полинг, за да опровергае обвиненията. Разпита ли я вече?

-      Не. Тъкмо смятах да се заема.

С известно съжаление Сакс отново включи радиостанцията, за да чуе разтревожения глас на Райм:

- ... чуваш ли? Тази проклетия не...

-      Чувам те - каза Сакс със студен глас.

-      Какво стана?

-      Смущение във връзката, предполагам. При жертвата съм.

Момичето примигна при тази размяна на реплики. Сакс ѝ се усмихна:

-      Не си говоря сама. - Показа микрофона. - Това е главното управление. Как се казвате?

-      Монеле. Монеле Гегнер.

Момичето погледна нахапаната си ръка, отмести една превръзка и се загледа в раната.

-      Разпитай я по-бързо - настоя Райм, - после се заеми със сцената.

Сакс закри микрофона с ръка и прошепна на Селито:

-      Този човек е отвратителен, сър.

-      Не му обръщайте внимание, полицай.

-      Амелия! - излая Райм. - Отговори ми!

-      Нали я разпитваме!

-      Бихте ли ни описали какво се случи? - попита Селито. Монеле започна да разказва, несвързано, как била в пералното помещение на общежитието в Ийст Вилидж. Как той се криел, дебнел я.

-      Какво общежитие? - попита Селито.

-      „Дойче хаус“. Там живеят най-вече имигранти от Германия и студенти.

-      Какво стана после?

Сакс отбеляза, че Селито, макар и по-рязък и недодялан от Райм, бе по-състрадателен.

-      Напъха ме в багажника на някаква кола и ме докара тук.

- Успяхте ли да видите лицето му?

Момичето затвори очи. Сакс повтори въпроса и Монеле каза, че не го е видяла; носел, както предполагаше Райм, тъмносиня маска за ски.

-      Und ръкавици.

-      Опишете ги.

Били тъмни, не помнеше цвета.

-      Нещо необичайно? В престъпника.

-      Не. Беше бял. Това видях със сигурност.

-      Видяхте ли номера на таксито? - попита Селито.

-      Was^241?

-      Видяхте ли...

-      Das Nummernschild - извика на немски Райм.

Сакс подскочи. „Откъде знае и немски?“ Повтори думата на момичето, но то поклати глава.

-      Това го разбирам. Но защо казахте „такси“?

-      Похитителят не караше ли жълто такси?

-      Такси ли? Nein. Не. Караше обикновена кола.

-      Чуваш ли, Линкълн?

-      Да. Нашият човек си е намерил ново возило. И я е затворил в багажника, значи не е комби.

Сакс повтори думите му. Момичето кимна:

-      Седан.

-      Помните ли цвета? - продължи Селито.

-      Светла, струва ми се. Може би сребриста или сива. Или такава, нали знаете, как се казва? Светлокафява.

-      Бежова?

Тя кимна.

-      Може би бежова - повтори Сакс в микрофона.

- Имаше ли нещо в багажника? - попита Селито. - Каквото и да е. Инструменти, дрехи, чанти?

Монеле каза, че бил празен.

-      На какво миришеше? - обади се Райм. - В багажника.

Сакс предаде въпроса.

-      Не знам.

-      На бензин, на масло?

-      Не. Миришеше... на чисто.

-      Значи може би е нова кола - заключи Райм.

Монеле за момент избухна в сълзи. После тръсна глава.

Сакс я хвана за ръката. Момичето продължи:

-      Пътувахме дълго време. Стори ми се дълго.

-      Всичко е наред - успокои я Сакс.

Гласът на Райм я стресна:

-      Накарай я да се съблече.

-      Какво?

-      Да си свали дрехите.

-      Няма.

-      Накарай лекаря да ѝ даде болничен халат. Трябват ни дрехите ѝ, Амелия!

-      Но - прошепна Сакс, - тя плаче.

-      Моля те. Много е важно.

Селито кимна и Сакс със свито сърце обясни на момичето за дрехите. Остана изненадана, когато Монеле кимна. Оказа се, че и тя иска час по-скоро да се отърве от кървавите парцали. Селито дискретно се оттегли, за да поговори с Бо Хауман. Монеле облече болничната дреха, а един от полицаите я загърна със сакото си. Сакс прибра дънките и фланелките в пликове.

-      Готово - докладва по радиото.

- Накарай я да обходи местопрестъплението заедно с теб.

-      Какво?

- Но не я пускай пред себе си, за да не унищожи някоя улика.

Сакс погледна младата жена, свита върху носилката между две коли на „Бърза помощ“..

-      Не е в състояние. Той я е намушкал с нож. До кокал. За да привлече плъховете с кръвта.

-      Може ли да се движи?

-      Вероятно. Но нали знаеш какво е преживяла?

-      Ще ти покаже откъде са минали. Ще ти каже къде е стоял.

-      Трябва да я откарат в спешното отделение. Загубила е много кръв.

Райм се замисли. После каза спокойно:

-      Помоли я все пак.

Но безгрижието му беше престорено, личеше му, че е готов да избухне. Сакс разбра, че Райм не е свикнал да се съобразява с хората. Преследваше само своето.

Той настоя:

-      Само да влезете заедно.

„Майната ти, Линкълн Райм!“

-      Виж...

-      Знам, важно е.

Райм не каза нищо.

Сакс погледна Монеле. После чу нечий глас, не, своя глас, да казва:

-      Ще вляза вътре да потърся улики. Бихте ли дошли с мен?

Очите на момичето се свиха като цепки. Рукнаха сълзи.

-      Не, не, не! Не искам. Bitte nicht, oh, bitte nicht...

Сакс кимна, стисна момичето за ръката. Понечи да заговори в микрофона, готова за реакцията на Райм, но остана изненадана, като го чу да казва:

- Добре, Амелия. Зарежи това. Попитай я какво е станало, като са дошли.

Момичето обясни как го е ритнала и е избягала в един съседен тунел.

-      Ритнах го отново - каза тя е леко задоволство. - Изритах му ръкавицата. Той се ядоса и почна да ме души. Той...

-      Без ръкавица ли? - изкрещя Райм.

Сакс повтори въпроса.

-      Да - отвърна Монеле.

-      Отпечатъци, чудесно! - изкрещя развълнувано Райм. - Кога е станало? Преди колко време?

Монеле смяташе, че преди час и половина.

-      По дяволите - измърмори Райм. - Отпечатъците върху жива кожа се задържат един час, в най-добрия случай деветдесет минути. Умееш ли да сваляш отпечатъци от кожа, Амелия?

-      Никога не съм го правила.

-      Добре, сега ще го направиш. Побързай! В куфара има пакет с надпис „Кромкот“. Извади едно листче.

Сакс намери пакет еластични листчета с размер 12 на 18 сантиметра, подобни на фотографска хартия.

-      Намерих ги. Да поръся ли врата ѝ с прах за отпечатъци?

-      Не. Само долепи листчето с лъскавата страна към кожата, там, където смята, че я е стискал. Задръж така три секунди.

Сакс го направи, докато Монеле стоически гледаше в небето. После, по нареждане на Райм, поръси листчето с фина металическа пудра.

-      Е? - попита нетърпеливо Райм.

-      Не е добър. Виждат се очертанията на пръст, но не и ивиците. Да го хвърля ли?

-      Никога не хвърляй нищо от местопрестъплението, Сакс - каза строго Райм. - Ще ми го донесеш. Искам да го видя.

-      Още нещо, което щях да забравя - каза Монеле. - Той ме опипа.

-      Искате да кажете, че ви е насилил? - попита внимателно Сакс. - Изнасили ли ви?

-      Не, не. Не в сексуалния смисъл. Опипа рамото ми, лицето, зад ухото. Лакътя. Стискаше. Не знам защо.

-      Чу ли, Линкълн? Опипал я. Но не изглежда да е искал да я изнасилва.

-      Да.

-      Und... И още нещо. Знаеше немски. Немного добре. Като че само го е учил в училище. И ме нарече Хана.

-      Как я нарекъл?

-      Хана - повтори Сакс в микрофона. - Знаете ли защо?

-      Не. Но само така ме наричаше. Като че името му харесваше.

-      Чу ли това, Линкълн?

-      Да. Сега да се заемем със сцената. Няма време.

Когато Сакс стана, Монеле внезапно протегна ръка и я хвана за китката.

-      Госпожице... Закс. Немкиня ли сте?

Сакс се усмихна:

-      Някой от прадедите ми...

Монеле кимна. Притисна дланта на Сакс към бузата си:

-      Vielen Dank. Много благодаря, госпожице Закс. Danke schun.

15.

Трите крушки на халогенния прожектор обляха мрачния тунел в призрачна бяла светлина.

Сама на местопрестъплението, Сакс задържа погледа си върху пода. Нещо се беше променило. Какво ли?

Отново извади пистолета и се сниши до земята. Прокрадна се до един близък стълб.

-      Той е тук - прошепна в микрофона.

-      Какво?!

-      Върнал се е. Бях убила няколко плъха. Изчезнали са.

От слушалките долетя смехът на Райм.

-      Какво толкова смешно има?

-      Не, Амелия. Събратята им са отмъкнали труповете.

-      Събратята им ли?

-      Имах един такъв случай в Харлем. Обезобразен, полуразложен труп, много от костите бяха скрити на голямо разстояние от тялото. Черепът беше в един варел, пръстите на краката - под купчина листа... Това взриви общественото мнение. Пресата започна да говори за сатанински секти, за серийни убийци. Познай кой се оказа извършителят.

-      Нямам представа.

-      Самата жертва. Беше се самоубил. Миещите мечки, плъховете и съселите си направили запаси от останките. Взели си трофеи. Никой не знае защо, но те обичат да събират такива играчки. Кажи сега къде се намираш.

-      В основата на рампата.

-      Какво виждаш?

-      Широк тунел. Два странични, по-тесни. Плосък таван, подпрян с дървени стълбове. Стълбовете са олющени и нацепени. Подът е стар, бетонен, покрит с пръст.

-      И тор?

-      Така изглежда. Стълбът, за който беше завързана, се намира точно пред мен, в средата.

-      Има ли прозорци?

-      Не. Нито врати.

Сакс погледна към края на тунела, подът се губеше в черното нищо, като че отдалечен на светлинни години в пространството. Отчаянието започна да я гнети.

-      Прекалено е голям! Няма да успея да го обходя..

-      Успокой се, Амелия.

-      Няма да успея да намеря нищо тук.

-      Знам, че ти се струва огромен, но не забравяй, че ние търсим само три вида улики. Предмети, телесни течности и отпечатъци. Нищо друго. Ако го погледнеш от тази страна, не изглежда толкова непосилно.

„Лесно ти е да го кажеш.“

-      Освен това местопрестъплението не е толкова голямо, колкото изглежда Съсредоточи се само над местата, откъдето е минал. Отиди до стълба.

Сакс се приближи до стълба с поглед, забит в земята.

Светлината от фенера бе ярка и сенките бяха много дълбоки. Струваше ѝ се, че има десетки места, където може да се скрие убиецът. Полазиха я тръпки.

„Не се отдалечавай, Линкълн - помисли си неволно тя. - Сърдита съм ти, но искам да те чувам. Дори само дъха ти.“

Спря, насочи „Полилайт“-а към земята.

-      Изметено ли е? - попита Райм.

-      Да, както при предишните убийства.

Бронираната жилетка стискаше гърдите ѝ и въпреки че бе леко облечена, жегата бе непоносима. Кожата я сърбеше и тя изпитваше непреодолимо желание да се почеше.

-      При стълба съм.

-      Изсмучи района за следови улики.

Сакс включи малката прахосмукачка „Дъстбъстър“. Шумът бе отвратителен. От него нямаше да чуе, ако някой се приближи, нито свалянето на предпазител или отварянето на автоматичен нож. Сакс неволно се огледа веднъж, два пъти. Едва не изпусна прахосмукачката, за да извади пистолета си.

Погледна следите в прахта на мястото, където бе лежала Монеле.

„Аз съм убиецът. Влача я. Тя ме рита. Спъвам се...“

Монеле е била в състояние да рита само в една посока, от рампата към изхода. Престъпникът не бил паднал, бе казало момичето. Това означаваше, че най-вероятно се е опрял на колене. Сакс провери още един-два метра в мрака.

-      Бинго! - възкликна.

-      Какво има? Кажи.

-      Следи от обувки. Пропуснал е да ги замете.

-      Не са ли нейни?

-      Не, тя носеше маратонки. Тези са без грайфери. Два хубави отпечатъка. Сега ще знаем какъв номер носи.

-      Не, не можем да си вадим такъв извод. Подметките може да са по-малки или по-големи от стъпалото. Но все пак ще са ни от полза. В куфара има електростатичен принтер. Малка кутия с пръчка. До нея има и няколко листа с ацетатна хартия. Постави един лист върху следата и търкули пръчката отгоре, като точилка.

Сакс намери уреда и направи две копия на отпечатъците. Внимателно ги прибра в едно хартиено пликче. Върна се до стълба:

-      А тук има няколко сламки от метлата.

-      От кое?...

-      Извинявай. Не знаем откъде са. Има няколко сламки. Вдигнах ги и ги прибрах.

„Я, колко сръчна съм станала с тези моливи. Линкълн, нещастнико, знаеш ли как ще отпразнувам пенсионирането си от криминологията? Ще отида на китайски ресторант.“

Фенерът не осветяваше добре страничния тунел, в който бе избягала Монеле. Сакс спря за момент на границата с мрака, после навлезе в сенките.

-      Кажи какво правиш, Амелия.

-      В страничния тунел няма много неща. Измел е след нея. Господи, този човек мисли за всичко.

-      Какво виждаш?

-      Само следите от метлата.

„Хващам я, повалям я. Ядосан съм. Бесен. Започвам да я душа.“

Сакс се вгледа в земята.

-      Тук има нещо, отпечатъци от колене! Когато я е душил, сигурно е стиснал кръста ѝ между краката си. Оставил е отпечатъци от лявото си коляно и е пропуснал да ги замете.

-      Прекопирай ги.

Тя изпълни нареждането, този път по-бързо. Вече свикваше с инструментите. Тъкмо прибираше листата в един плик, когато нещо друго привлече вниманието ѝ.

„Какво е това?“

-      Линкълн... тук има едно място... като че тук ръкавицата му е паднала, когато са се борили.

Направи снимка с фотоапарата. Не вярваше на очите си.

-      Отпечатък, отпечатък от пръст!

-      Какво? - попита недоверчиво Райм. - Да не е от жертвата?

-      Не, няма начин. Нали видях пръстта около мястото, където е лежала. Ръцете ѝ са били през цялото време вързани с белезници. Тук се е навел да си вземе ръкавицата. Вероятно го е пропуснал при метенето. Голям, ясен, красив отпечатък!

- Посипи го с пудра за отпечатъци, освети го и го снимай.

Фотоапаратът трепереше в ръцете ѝ. Чувстваше се, сякаш бе намерила стодоларова банкнота на улицата.

-      Изсмучи прахта в района, после се върни при стълба и обходи сцената.

Тя тръгна бавно, напред и назад. По една стъпка във всяка посока.

-      Не забравяй да погледнеш нагоре - напомни ѝ Райм. - Веднъж разкрих един убиец благодарение на един-единствен косъм, закачен на тавана. Изстрелял куршум с калибър 0.357- от пистолет 0.38 и изпреварващите газове лепнали един косъм от ръката му върху плесента на тавана.

-      Гледам. Таванът е с плочки. Мръсен. Нищо интересно. Няма цепки. Нито някакви отвори или капандури.

-      Къде са подхвърлените улики?

-      Не ги виждам.

Напред и назад. Пет минути. Шест, седем.

-      Може този път да не е оставил - предположи Сакс. - Може Монеле да е последната жертва.

-      Не - заяви убедено Райм.

Очите ѝ се спряха на една отразена светлинка зад един от стълбовете.

-      В този ъгъл има нещо... Да, те са.

-      Снимай ги, преди да ги пипнеш.

Сакс направи снимка, после вдигна парче бял плат с моливите.

-      Женско бельо. Мокро.

-      Има ли сперма?

-      Не знам - отвърна тя. Чудеше се дали няма да я накара да го помирише.

-      Освети го с „Полилайт“-а. Белтъците флуоресцират.

Сакс включи апарата и освети плата. Нищо не светна.

-      Не.

-      Прибери го, в найлон. Какво още има?

-      Листо. Дълго, тънко, с остър връх.

Беше откъснато отдавна - изсъхнало и кафяво.

Райм въздъхна:

-      В Манхатън има около осем хиляди растителни вида. Няма да ни е много полезно. Какво има под листото?

„Защо мисли, че има още нещо?“

Действително имаше. Парченце хартия. Чисто от едната страна. От другата бяха напечатани фазите на луната.

-      Луната ли? - промърмори Райм. - Някакви отпечатъци? Напръскай го с нинхидрин и го освети.

„Полилайт“-ът не показа нищо.

-      Няма друго.

Райм се замисли за момент, после попита:

-      Върху какво бяха поставени уликите?

-      О, не знам.

-      А трябва да знаеш.

-      Ами на земята - отвърна инатливо тя. - Пръст. На какво друго да стоят?

-      Като останалата пръст наоколо ли е?

- Да.

После я погледна по-внимателно. По дяволите, беше различна.

-      Е, не съвсем, с различен цвят е.

„Как винаги познава?“

-      Събери я, в хартиен плик.

Сакс се зае със задачата.

-      Амелия?

- Да?

-      Той не е там - увери я Райм.

-      Предполагам.

-      Долових безпокойство в гласа ти.

- Нищо ми няма. Душа въздуха. Мирише на кръв, плесен и афтършейв.

-      Същият ли?

- Да.

-      Откъде идва миризмата?

Сакс задуши въздуха, започна да обикаля, все същата игра около майското дърво. Миризмата я заведе до един друг стълб.

-      Тук, тук е най-силна.

-      Къде е това „тук“, Амелия? Ти си моите крака и очи, не забравяй.

-      При един от дървените стълбове. Като онзи, за който бе завързана жертвата. На около пет метра от него.

-      Значи може да е стоял до него. Илга ли някакви отпечатъци?

Сакс го напръска с нинхидрин и го освети.

-      Не, но мирише много силно.

-      Откърти парченце от стълба, оттам, където миризмата е най-силна. Има един инструмент в куфара. Черен. Портативна бормашина. Вземи бургията за събиране на проби - прилича на обикновените, но е куха - и я монтирай. Има едно ключе...

-      Знам, работила съм с бормашина.

-      Я виж ти!

Сакс откърти парченце от стълба с бормашината. Избърса потта от челото си.

-      В найлон ли да го прибера?

Райм отговори утвърдително.

На Сакс започна да ѝ прилошава, наведе глава и си пое дълбоко-въздух. „Много е задушно тук.“

-      Има ли нещо друго? - осведоми се Райм.

-      Не виждам друго.

-      Браво, Амелия! Идвай и донеси съкровищата си.

16.

-      Внимавай! - изкрещя Райм.

-      Специалист съм в тази дейност.

-      Ново ли е, или старо?

-      Шшшт.

-      За Бога, Том. Ножчето старо ли е, или ново?

-      Не дишай... Готово. Гладко като бебешко дупе.

Процедурата не бе криминологична, а козметична.

Първото бръснене на Райм за седмицата. Том бе измил и сресал и косата му.

Преди половин час, докато чакаха Сакс и новите улики, Райм отпрати Купър от стаята. Не искаше да присъства, докато Том завира катетъра в пикочния му мехур. След като свърши с процедурата, болногледачът огледа критично работодателя си.

-      На нищо не приличаш. Даваш ли си сметка?

-      И какво от това? Не ме интересува.

Но изведнъж си даде сметка, че го интересува.

-      Какво ще кажеш за едно бръснене? - предложи младежът.

-      Няма да има време.

Всъщност Райм се опасяваше, че ако доктор Бъргър го види така нагизден, няма да иска да му помогне в самоубийството. Разрошеният пациент бе по-подходящ.

-      И да те измия.

-      Не.

-      Спретни се малко за пред хората, Линкълн.

Накрая Райм склони:

-      Добре.

-      И да сменим тази пижама, какво ще кажеш?

-      Че какво ѝ има?

Това също означаваше съгласие.

Сега, вчесан и обръснат, облечен с джинси и бяла риза, Райм се правеше, че не обръща внимание на образа си в огледалото, което болногледачът държеше пред него.

-      Махни го.

-      Забележително подобрение.

Линкълн Райм изпръхтя подигравателно.

-      Ще се разходя, докато се върнат - обяви той и отпусна глава върху възглавницата.

Мел Купър го изгледа озадачено.

-      В главата си - поясни Том.

-      В главата ли?

-      Представям си, че се разхождам - продължи Райм.

-      Ама че фокус - възхити се Купър.

-      Мога да се разходя из всеки квартал, без да рискувам да ме нападнат бандити. Да обиколя някоя планина, без да се уморя. Да изкача Еверест, ако поискам. Да погледам витрините по Пето авеню. Разбира се, не е задължително нещата, които видя, да са там в действителност. Но какво от това? Звездите също не са там, където ги виждаме.

-      Става по-трудно - оплака се Селито.

-      Не е сигурно - отвърна му Райм.

Селито, Банкс и Сакс току-що се бяха върнали от стария обор.

-      Бельо, луната и листо - песимистично каза Банкс. - Не е като карта на пътищата.

-      И пръст - напомни Райм за любимата си улика.

-      Имаш ли някаква представа какво означават? - попита Селито.

-      Още не.

-      Къде е Полинг? - промърмори детективът. - Още не ми се е обадил.

-      Не съм го виждал.

На вратата се появи нов силует.

-      Ето ме, от плът и кръв - изпя новодошлият с мекия си баритон.

Райм кимна на високия слаб мъж да влезе. Изглеждаше мрачен, но по лицето му неочаквано се разля топла усмивка. Тед Добинс представляваше целия личен състав на Психологическия отдел на нюйоркската полиция. Беше преминал обучение в Куонтико заедно със бихевиористите на ФБР и имаше дипломи по криминология и психология.

Обичаше да слуша опера и да гледа футбол. Когато излезе от кома след нещастния случай, Линкълн Райм бе заварил Добинс да слуша „Аида“ на уокмен до леглото му. През следващите три часа той проведе първата консултация на паралитика.

-      Добре, я да си спомня какво пише в дебелите книги за хора, които не вдигат телефона, когато ги търсят.

-      Прави ми психоанализа после, Тери. Чу ли за нашия убиец?

-      Малко - отвърна Добинс и огледа Райм от глава до пети. Не беше завършил медицина, но имаше завидни познания по психология. - Добре ли си, Линкълн? Изглеждаш малко възбуден.

-      Поработих малко повече от необходимото днес. А едно време дори не дремвах. Да знаеш какъв мързеливец съм станал.

-      Да, прав си. Звънеше ми в три през нощта, за да ме питаш за някой престъпник, и недоумяваше как може оше да съм в леглото. Какво има? Искаш да му съставя профил ли?

-      Каквото и да ни кажеш, ще е от полза.

Селито набързо разказа на Добинс за убийствата. Психологът (доколкото Райм си спомняше) никога не си водеше записки. Как ли успяваше да побере всичко чуто в обраслата си с тъмночервена коса глава?

Добинс се приближи до таблицата на стената. Поразгледа я, докато слушаше разказа на детектива. В един момент го прекъсна:

-      Жертвите, жертвите... Всички са били под земята. Едната заровена, другите в мазе и в подземен обор.

-      Точно така - потвърди Райм.

-      Продължавай.

Селито продължи с подробностите около спасяването на Монеле Гегнер.

-      Добре, добре - каза разсеяно Добинс.

Обърна се отново към стената. Протегна се и се загледа в оскъдните сведения за Извършител 823.

-      Кажи още нещо за твоята идея, Линкълн. За това, че се увлича по старите неща.

-      Не знам с какво може да ни послужи този факт. Засега всичките улики, които ни оставя, са свързани с историята на Ню Йорк. Строителни материали от началото на века, оборите, парната система...

Добинс внезапно пристъпи напред и посочи таблицата:

-      Хана, кажи за Хана.

-      Амелия - подкани я Райм.

Сакс разказа, че престъпникът нарекъл Монеле „Хана“.

-      Жертвата каза, че името сякаш му харесвало. Освен това ѝ говорил на немски.

-      И е поел доста голям риск, за да я отвлече, нали? - отбеляза Добинс. - С таксито на летището е било съвсем безопасно за него. Но да се крие в пералното помещение... Изглежда, непременно е искал да отвлече немкиня.

Добинс заусуква един риж кичур от косата си и се тръсна в най-близкия празен стол.

-      Добре, да опитаме. Подземията... това е ключът на загадката. Това ме кара да мисля, че нашият човек крие нещо, започвам да си мисля за истерия.

-      Той не действа истерично - възрази Селито. - Напротив, доста е спокоен и обмисля действията си.

-      Не в този смисъл на „истерия“. Това е понятие за цял ред душевни разстройства. Проявява се, когато в живота на пациента се е случило някакво нещастие, което го е травми- рало дълбоко. Подсъзнателно тази травма се трансформира в нещо друго, нещо, с което организмът се опитва да се защити. При обичайните форми на истерията се наблюдават физиологични симптоми: гадене, болка, парализа. Но смятам, че в случая става дума за нещо друго. Наричаме го раздвояване на личността; когато травмата поразява психиката, а не физиологията. Хистерична амнезия, реакция на бягство от действителността. И разпадане на личността:

-      Като Джекил и Хайд^251 ли? - Мел Купър изпревари Банкс в ролята на наивника.

-      Е, не вярвам наистина да страда от раздвояване на личността - продължи Добинс. - Такива случаи са много редки и класическият пациент с раздвояване на личността обикновено е по-млад и има по-нисък коефициент на интелигентност от нашия човек. - Кимна към таблицата. - Този е доста хитър. Очевидно много добре обмисля действията си. - Добинс погледна през прозореца за момент. - Интересно, Линкълн. Мисля, че вашият престъпник прибягва към второто си съзнание, когато му изнася, когато иска да убива, и това е много важно.

-      Защо?

-      Поради две причини. Първо, този факт говори за първичната му същност. Той е обучен - може би в професията си, - може би в детството - да помага на хората, не да им причинява зло. Свещеник, политик, социален работник. И второ, означава, че си е съставил пълен план за действие. Ако разгадаеш какъв, може би ще успееш да го откриеш.

-      Какъв план?

-      Може би от дълго време е искал да убива. Но не го е правил, защото си е търсил модел за подражание. Герой от книга или филм. Или някого, когото познава. Търсил е някого, с когото да може да се идентифицира, някого, чиито престъпления му дават право и той да убива. Влечението му към историята говори, че моделът му за подражание е личност от миналото.

-      Реална ли?

-      Не мога да кажа. Може да е литературен герой, може да не е. Хана, която и да е тя, е героиня от същата история. Германия - също. Или германските изселници в Америка.

-      Някаква идея какво може да го накара да спре?

-      Фройд е смятал, че истерията се причинява от конфликт на полово ниво (от какво друго?). В наши дни общото становище е, че такова поведение може да се предизвика от всяка травма. Не е задължително да е само едно събитие. Може да се дължи на общото протичане на живота - дълга поредица от лични и професионални неуспехи. Трудно е да се каже. - Очите на Добинс светнаха. - Но се надявам, Линкълн, да го хванете жив. Ще ми е любопитно да побеседвам с него за няколко часа.

-      Том, записваш ли?

-      Да, вожде.

-      Имам един въпрос... - започна Райм.

-      Бих казал Въпросът, Линкълн. Защо оставя уликите, .които водят към следващите жертви?

-      Да. Защо оставя уликите?

-      Помисли какво прави той... Той ти говори. Не убива безцелно като сина на Сам или убиеца от „Зодиак“. Той не е шизофреник. Той говори, на вашия език, на езика на криминологията. Защо? - Добинс направи няколко крачки, отново погледна таблицата. - Идва ми само едно предположение: той иска да сподели вината с вас. Виж, на него му е трудно да убие човек. По-лесно му е, ако ние му станем съучастници. Ако не успеем да спасим жертвите, смъртта им се дължи отчасти на наша грешка.

-      Но това е добре за нас, нали? Означава, че убиецът ще продължава да ни оставя улики, по които да можем да разгадаваме следващите му стъпки. Иначе, ако ни постави много трудни загадки, няма да споделим вината му.

-      Ами в това има логика - отвърна Добинс. Усмивката му беше изчезнала. - Но има още нещо, за което трябва да помислим.

Селито даде отговора:

-      Отвличанията зачестяват.

-      Точно така - потвърди Добинс.

-      Че може ли да върши отвличанията по-често? - промърмори Банкс. - Три часа не е ли достатъчно бързо?

-      О, ще намери начин - продължи психологът. - Най-вероятно е да започне да застрашава повече жертви наведнъж. - Добинс погледна Райм - Добре ли си, Линкълн?

По челото на криминолога се бяха появили капки пот. Той започна силно да присвива очи.

-      Само съм уморен. Прекалено много ми дойде възбудата.

-      Още нещо. Престъпникът извършва серийни покушения. Жертвите са и от двата пола, с различна възраст и социално положение. Всичките са бели, но районите, в който върлува, са населени главно с бели. Засега нямаме представа защо се е спрял точно на тези хора. Ако успеем, може би ще получим по-добра представа за него.

-      Благодаря, Тери - каза Райм. - Остани за малко.

-      Разбира се, Линкълн. Щом искаш.

-      Да започваме с уликите от обора - нареди Райм. - С какво да започнем първо? С бельото ли?

Мел Купър се приближи до пликовете, донесени от Сакс. Погледна онзи с бельото.

-      Колекцията „Д’аморе“ на Катарина Фашън. Сто процента памук. Платът е произведен в САЩ. Скроени са и ушити в Тайван.

-      Нима разбра всичко това от пръв поглед? - възхити се Сакс.

-      Не, просто прочетох етикета.

-      А!

Полицаите се изсмяха.

-      Да не би да иска да ни каже, че ще отвлече пак жена? - попита Сакс.

-      Вероятно - отвърна Райм.

Купър отвори плика:

-      Не мога да определя от какво са мокри. Ще пусна течността на хроматография.

Райм каза на Том да вземе листчето с фазите на луната. Огледа го внимателно. Листчето беше чудесна улика. Можеше да се допълни към листа, от който е откъснато, и двете да съвпаднат като отпечатъци от пръсти. Разбира се, първо трябваше да открият оригиналния лист. Дали някога щяха да го намерят? Престъпникът можеше да го е унищожил веднага щом е откъснал парчето, което му е трябвало. Все пак на Линкълн Райм му се щеше да не е така. Искаше му се да си мисли, че вестникът, от който е парчето, все още се въргаля някъде и ги чака да го намерят. Така си представяше източниците на улики: колата, от която е било обелено парче боя; пръстът, от който е бил отрязан нокът; пистолетът, който е изстрелял куршума, намерен в тялото на убития.

„Фазите на луната...“

Райм попита Добинс дали престъпникът не е решил да действа само при определена фаза на луната.

-      Не. Сега луната не е в ясна фаза. Четири дена след новолуние.

-      Значи означава нещо друго.

-      Може дори да няма предвид самата луна - предположи Сакс, доволна от заключението си.

- Добра мисъл, Амелия - похвали я Райм. - Може би има предвид кръгове. Или нещо, свързано с мастилото, хартията. Или с геометрията. С планетариума...

Райм си даде сметка, че Сакс го наблюдава. Може би едва сега забелязваше, че е обръснат, измит, сресан и преоблечен.

„Какво ли си мисли сега? - питаше се той. - Още ли ми е сърдита, или ѝ е безразлично?“

Не му беше ясно. В момента Сакс му бе толкова непозната, колкото Извършител 823.

Факсът издаде пронизителен сигнал. Том излезе и след няколко минути се върна с два листа в ръка.

-      От Ема Ролинс са - обяви той и ги вдигна пред Райм. - От проверката на бакалиите. Единадесет магазина в Манхатън са продавали телешко на клиенти, закупили по-малко от пет продукта. Да запиша ли в таблицата имената на магазините?

-      Разбира се. Ще са ни нужни за справка по-късно.

Том записа в таблицата:

„Бродуей“ и 82-ра -„Шопрайт“

„Бродуей“ и 96-та - „Андерсън фудс“

„Гринуич“ и „Банк“ - „Шопрайт“

2-ро авеню и 72-ра, 73-та - „Гросъри уърлд“

Батъри парк сити - „Джей и Джи “

2-ро авеню 1709 - „Андерсън фудс“

34-та и „Лексингтън “ - „ Фуд уеърхаус “

8-мо авеню и 24-та - „Шопрайт“

„Хюстън“ и „Лафайет “ - „Шопрайт“

6-то авеню и „Хюстън“ - „Джей и Джи“

„Гринуич “ и „Франклин“ - „Гросъри уърлд “

-      Това стеснява търсенето - отбеляза саркастично Сакс. - До целия град.

-      Имай търпение - каза Райм.

Мел Купър започна да оглежда сламките, намерени от Сакс.

-      Нищо особено.

Той ги хвърли настрани.

-      Нови ли са? - попита Райм.

Ако бяха, щяха да проверят в магазините дали не са продавали и метли заедно с телешкото,

Но Купър отвърна:

-      Мислих си го. От преди поне шест месеца е.

Изтърси следовите улики от облеклото на немкинята върху един лист.

-      Тук има няколко неща. Първо - пръст.

-      Достатъчно ли е за плътностен градиент?

-      Не. Обикновена пръст. Вероятно от сцената на престъплението.

Купър огледа останалите неща, които бе изчеткал от оцапаните с кръв дрехи.

-      Прах от тухли. Откъде толкова много?

-      От плъховете, които застрелях. Стените бяха тухлени.

-      Застреляла си ги? На местопрестъплението! - възмути се Райм.

-      Ами да - оправда се Сакс. - Бяха я накачулили.

Райм се ядоса, но не каза нищо. Само добави:

-      Значи да очакваме всякакви замърсители в резултат от стрелбата: олово, арсен, сажди, сребро.

-      Я... още едно парче от червеникав велур. От ръкавицата. И... ново влакно, различно.

Криминолозите умират за влакна. Това беше тънко, сиво, едва видимо с просто око.

-      Чудесно - възкликна Райм. - Какво още?

-      Ето снимките с отпечатъците - каза Сакс. - Единия от гърлото ѝ и другия от земята.

-      Добре - каза Райм и ги огледа внимателно.

По лицето му премина едва сдържана усмивка на триумф. Сякаш се боеше да се радва прибързано, защото не е професионално.

Той още оглеждаше снимките, когато в стаята влезе Джим Полинг. Заобиколи парализирания и се приближи към Селито.

-      Идвам от местопрестъплението - заяви той. - Спасили сте жертвата. Чудесна работа, момчета. - Кимна към Сакс, за да ѝ покаже, че има предвид и нея. - Мръсникът да не е отвлякъл нова жертва?

-      Ако не е, скоро ще го направи - промърмори Райм.

-      Тъкмо работим по уликите.

-      Джим, скъсах се да те търся. Звънях дори при кмета - каза Селито.

-      Бях при началника. Наложи се да го моля за подкрепления. Още петдесет от хората ми бяха прехвърлени към охраната на ООН-то.

-      Капитане, трябва да обсъдим нещо. Имаме проблем. Нещо се случи на последната сцена.

-      Проблем ли? - изгърмя неочакван глас от вратата. - Кой има проблеми? Какви проблеми?

На вратата стоеше висок слаб мъж. Беше черен като катран и носеше смешен зелен костюм, обувките му блестяха като слънца. Сърцето на Райм се сви:

-      Делрей!

-      Здравейте, Линкълн Райм. Най-великият в Ню Йорк. Здрасти, Лон. И Джим Полинг, как е, друже?

Зад Делрей чакаха петима мъже и една жена. Райм веднага разбра какво правят тук федералните агенти. Делрей огледа присъстващите в стаята, задържа очи за миг върху Сакс, после ги отмести.

-      Какво искаш? - изсъска Полинг.

-      Не можеш ли още да познаеш, смешнико? Вече сте вън от играта. Взимаме ви случая. Да, точно така. Направо от ръчичките.

17.

Делрей заобиколи леглото на Райм, като хвърли на паралитика подигравателен поглед. Някои хора имат удивителната способност да унижават другите, без дори да им продумат.

Линкълн Райм познаваше много добре това поведение.

-      Я гледай! - възкликна Делрей и посочи леглото „Клинитрон“. - Това от „Междузвездни войни“ ли е?

Хайде, момчета, скачайте в космическия кораб.

-      Изчезвай, Делрей - каза Полинг. - Случаят е наш.

-      Как е пациентът, докторе?

Капитанът пристъпи извисяващия се над него федерален агент:

-      Делрей, чуваш ли? Изчезвай оттук.

-      Човече, и аз искам един такъв. Да си наместя задника върху него и да гледам телевизия. Линкълн, как си, братче. От години не сме се виждали.

-      Том, някой разреши ли на тези хора да влязат? - попита Райм.

-      Не, влязоха дори без да почукат.

-      Никой не ви е разрешил да влизате - каза Райм. - Така че бихте ли ни освободили от присъствието си?

-      Имам разрешение за обиск - отвърна Делрей, като потупа джоба на ризата си.

Десният показалец на Амелия Сакс започна да чопли палеца, който всеки момент щеше да се разкърви.

Делрей се огледа. Очевидно бе впечатлен от импровизираната им лаборатория, но бързо се отърси от това чувство:

-      Поемаме случая, съжалявам.

В цялата си двадесетгодишна полицейска практика Райм не бе виждал подобно безпардонно вмешателство.

-      Върви по дяволите, Делрей - започна Селито, - защо не се зае със случая от самото начало?

-      Защо не съм се заел ли? Никой не ме е уведомил за него. Вие защо не ми се обадихте?

-      Ами... - Селито погледна за помощ Полинг, който каза:

-      Изпратихме ти покана за консултация по случая. Не бяхме длъжни да те уведомим лично.

-      Консултация. А, да. И как точно изпратихте поканата? С „Пони експрес“? Или с препоръчано писмо? Кажи ми, Джим, каква е ползата да получа поканата да участвам като експерт един ден след започването на разследването?

-      Сметнахме, че няма да имаме голяма полза от помощта ти - отвърна Полинг.

-      Кои вие? - попита бързо Делрей, с гласа на хирург, който е забелязал миниатюрен тумор.

- Аз сметнах, че няма да има полза от теб - изръмжа Полинг. - Казах на кмета, че случаят ще се провежда на местно ниво. Държим всичко под контрол. Върви по дяволите, Делрей.

-      Сигурно сте си мислили, че ще го приключите до вечерните новини.

-      Това изобщо не ти влиза в работата - изкрещя Полинг за голяма изненада на Райм. - Случаят е наш.

Райм бе слушал за избухливостта на капитана, но никога не беше присъствал на такава реакция.

-      Всъщ-ност се-га слу-ча-ят е наш - натърти Делрей.

Той се запъти към масичката с инструментите на Купър.

-      Недей да го правиш, Фред - каза Райм. - Почти сме хванали този човек. Ако искаш, работи с нас, но не ни отнемай случая. Този убиец не е обикновен.

Делрей се усмихна:

-      Я да видим какво последно чух за случая. Че разследването се води от цивилен. Че огледът на местопрестъплението се извършва от патрулиращ полицай. Че сте пратили хората от специалните служби да пазаруват в бакалии.

-      Това е събиране на стандарти за веществените доказателства, Фредерик - отвърна Райм.

Делрей го изгледа с престорено разочарование:

-      Ами СБР, Линкълн? За всичко плащат данъкоплатците. И после се чудим защо ни режат бюджета...

Откъде бе научил тези подробности? Нали всички се бяха заклели, че ще пазят разследването в тайна.

-      И какво чувам - че хората на Хауман са открили последната жертва, но не са я спасили веднага. От Канал пет са направили чист и ясен запис. Пуснаха писъците ѝ да звучат цели пет минути, преди да изпратиш някой да я освободи. - Делрей хвърли подигравателен поглед на Селито. - Лон, човече, за този ли проблем току-що говореше?

Толкова бяха близо. Започваха да го усещат, да разбират езика на убиеца. Да го виждат. С изненада Райм установи, че отново се занимава с нещо, което му доставя удоволствие. След толкова години. А сега някой искаше да му го отнеме. Обхвана го яд.

-      Добре, поеми случая, Фред - изръмжа той. - Но не ни отрязвай. Не го прави.

-      Загубихте две жертви - напомни Делрей.

-      Само една - поправи го Селито, като погледна смутено Полинг, който бе запалил цигара. - За първата не можеше да се направи нищо. Тя беше за привличане на вниманието.

Добинс само наблюдаваше спора със скръстени ръце, но Джери Банкс не издържа:

-      Сега знаем как действа. Няма да има повече мъртви.

-      Ще има, ако хората ви продължават да стоят със скръстени ръце и да слушат виковете за помощ на жертвите.

-      Решението беше... - започна Селито.

-      Мое - изпревари го Райм. - Мое.

-      Но ти си цивилен, Линкълн. Така че решението не може да е твое. Ти може да си дал предложение, препоръка. Но не мисля, че си взел решението.

Делрей отново насочи вниманието си към Сакс. Без да сваля очи от нея, попита Райм:

-      Ти ли измести Перети от случая? Това е много странно. Защо ти е било да го правиш?

-      Аз съм по-способен от него - отвърна Райм.

-      Перети не беше никак очарован. Не. Двамата с него си побъбрихме с Екерт.

„Екерт? Заместник-комисаря на полицията. Той пък как е замесен?“

Беше му достатъчно само да погледне гузните сини очи на Сакс, за да си отговори на този въпрос.

Райм ѝ хвърли свиреп поглед, който тя избягна, и се обърна към Делрей:

-      Да видим... Перети ли казваш? Не пусна ли той движението по булеварда, където е стоял убиецът, за да наблюдава предсмъртната агония на първата жертва? Не освободи ли той местопрестъплението, преди да успеем да открием добри улики? Местопрестъплението, което беше отцепено от моята Сакс и криминоложкия екип. Моята Сакс бе направила всичко както трябва, а Винс Перети и всички останали сгрешиха. Точно така.

Сакс си погледна палеца, бръкна в джоба си, извади една лепенка „Нилекс“ и я залепи върху разкървавената раничка.

-      Трябваше да ни предупредите още в началото - заключи Делрей.

-      Махай се - промълви Полинг.

Нещо в очите му проблесна и той изкрещя:

-      Изчезвай!

Дори хладнокръвният Делрей отстъпи крачка назад, когато от устата на капитана захвърчаха пръски слюнка.

Райм се намръщи. Имаха шанс да спазарят нещо, но не и ако капитанът изпаднеше в истерия.

-      Джим...

Полинг не му обърна внимание:

-      Вън! - изкрещя отново. - Няма да ни отнемете cлучая!

И за изненада на всички присъстващи, Полинг скочи, хвана агента за зелените ревери на сакото и го блъсна с все сила в стената. След кратко мълчание Делрей просто го избута и извади мобилния си телефон. Подаде го на Полинг:

-      Обади се на кмета. Или на началника Уилсън.

Полинг се отдръпна инстинктивно от Делрей.

-      Щом искаш случая, получи го!

Капитанът излезе, заслиза по стълбите. Външната врата се затръшна.

-      За Бога, Фред - възкликна Селито. - Защо не си сътрудничим? Ние ще хванем този мръсник.

-      Това е работа на Отряда за борба с тероризма към Бюрото - отвърна Делрей. На фона на реакцията на Полинг сега думите му звучаха като продиктувани от здрав разум. - Не сте подготвени за работа с терористи.

-      Какви ти терористи - възрази Райм.

-      Мирната конференция на ООН. Един информатор ми подшушна, че на летището се подготвя нещо. Там, откъдето убиецът е отвлякъл първите си жертви.

-      Не бих го определил като терорист - намеси се Добинс. - Това, което става в главата му, е мотивирано психологически. Не идеологически.

-      Е, ние така го виждаме. Уважавам мнението ви. Но сега ние се занимаваме със случая.

Райм се отказа от спора. Умората го смазваше. Сега му се искаше Селито и помощникът му с нарязаното лице изобщо да не му се бяха мяркали тази сутрин. Искаше му се никога да не се беше срещал с Амелия Сакс. Искаше му се да не беше обличал тази ослепително бяла риза, която сега стискаше врата му.

Даде си сметка, че Делрей му говори нещо.

-      Моля? - Райм вдигна вежди.

-      Казвах, не може ли убиецът да има и политически мотиви?

-      Мотивите не ме засягат - отвърна Райм. - Интересуват ме уликите.

Делрей хвърли поглед към масичката на Купър:

-      Значи случаят е наш. Всички ли сме съгласни?

-      Какво ще правим? - попита Селито.

-      Можете да ни подкрепите с хора. Или да зарежете всичко. Сега ще взема уликите, ако нямате нищо против.

Банкс се поколеба.

-      Дай му ги - заповяда Селито.

Младият полицай вдигна пликчетата с улики от последното местопрестъпление и ги напъха в голям найлонов плик. Делрей протегна ръце. Банкс погледна хилавите му пръсти, тръсна плика върху масата и се оттегли в противоположния край на стаята - където стояха всички полицаи. Райм лежеше в неутралната зона между двата лагера, Амелия Сакс стърчеше до леглото му.

Делрей се обърна към нея:

-      Полицай Сакс?

Тя погледна Райм, после отвърна:

- Да?

-      Комисар Екерт нареди да дойдете с нас, за да ви разпитаме за сцените на престъпленията. Каза да се явите на новата си служба в понеделник.

Тя кимна.

Делрей се обърна към Райм и каза искрено:

-      Не се тревожи, Линкълн. Ще го пипнем. Следващия път като чуеш за него, главата му ще стърчи на кол пред портите на града.

После кимна на останалите агенти, които прибраха уликите и заслизаха надолу. Делрей подвикна на Сакс от вратата:

-      Идвате ли, полицай?

Тя се изпъна, събрала неловко ръце, като ученичка, която е отишла на някакъв купон, а сега съжалява.

-      След малко.

Делрей заслиза по стълбите.

-      Мръсници - промърмори Банкс и тръсна бележника си върху масата. - Не мога да повярвам.

Сакс запристъпя от крак на крак.

-      Тръгвай, Амелия - подкани я Райм. - Не ги карай да те чакат.

Тя се приближи към леглото.

-      Линкълн...

-      Няма нищо. Постъпила си, както си намерила за добре.

-      Нямах никаква работа на местопрестъпленията - започна да се оправдава тя. - Никога не съм искала да се занимавам с криминология.

-      Няма и да ти се налага повече. Всичко свърши.

Тя се запъти към вратата, после се обърна и изсъска:

-      Не те е грижа за нищо друго освен за уликите, нали?

Селито и Банкс се спогледаха объркано, но тя не им обърна внимание.

-      Том, би ли изпратил Амелия?

-      Това е само игра за теб, нали? - продължи тя. - Монеле...

-      Кой?

Очите ѝ пламнаха.

-      Ето! Виждаш ли? Дори не си спомняш името ѝ. Монеле Гегнер, момичето в тунела... тя бе само част от играта. Плъховете лазеха по тялото ѝ, а ти каза само: „Такъв им е нравът.“ Нрав ли? Тя никога няма да се съвземе от този ужас, а ти се интересуваш само от скъпоценните си улики.

-      При живи хора - започна да я поучава Райм - раните, причинени от гризачи, винаги са повърхностни. Още след първото ухапване се появява опасността от бяс. Какво ще ѝ стане, ако изчака още малко?

-      Защо не попиташ какво мисли тя?

Сакс се усмихна странно. Като медицинските сестри, които мразят паралитици. Обръщат се към пациентите си с такива престорени усмивки. Добрата Амелия Сакс не му харесваше, предпочиташе я ядосана...

-      Отговори ми на един въпрос, Райм. Защо поиска аз да се заема със сцените?

-      Том, гостенката ни много се задържа. Би ли я...

-      Линкълн... - започна болногледачът.

-      Том, помолих те нещо.

-      Защото нищо не разбирам - отговори си сама Сакс. - Ето защо! Не искаше да използваш истински специалист криминолог, защото нямаше ти да водиш разследването. Но мен... можеше да ме управляваш: ела тук, иди там. Правех точно каквото ти искаше, без да се противя.

-      О, бунта на мравките... - каза подигравателно Райм, вдигна очи към тавана.

-      Само че аз не съм ти подчинена. Още от самото начало не исках да се занимавам с това.

-      И аз не исках да започвам разследването. Но ето ни заедно. В леглото. Е, поне единия.

Той се усмихна ледено. По-студено, отколкото тя можеше да издържи.

-      Ти си просто едно разглезено дете, Райм.

-      Полицай, време е да си вървите - излая Селито.

Но тя продължи:

-      Не си в състояние сам да си обхождаш сцените и съжалявам за това. Но рискуваш да провалиш разследването само за да погъделичкаш самолюбието си, затова върви по дяволите.

Тя грабна фуражката си и изхвърча от стаята.

Райм очакваше да чуе затръшване на входната врата, дори счупване на стъкло, но долови само лекото изщракване на бравата.

Джери Банкс взе бележника си и започна да чете с прекалено усърдие записките.

-      Линкълн, съжалявам - каза Селито. - Аз...

-      Няма нищо - отвърна Райм, като се прозина широко с надеждата, че така ще успокои болката в сърцето си. - Няма нищо.

Полицаите останаха още няколко минути в неловко мълчание пред масата, на която вече ги нямаше събраните улики. После Купър каза:

-      Ами, май е най-добре да си събирам багажа.

Постави черната кутия на микроскопа върху масата и започна да развива окуляра с нежността на музикант, който разглобява саксофона си.

-      Е, Том - каза Райм, слънцето вече залезе. Знаеш ли какво означава това? Кръчмите са отворени.

Оперативната им зала беше впечатляваща. Слагаше спалнята на Линкълн Райм в задния си джоб.

Половин етаж, тридесетина агенти, компютри и електронна апаратура като от филм по Том Кланси. Агентите бяха облечени като адвокати или банкери. Бели ризи, вратовръзки. „Изтупани“ - помисли си Сакс. А тя изпъкваше сред тях с тъмносинята си униформа, оцапана с кръв от плъхове, кал и тор от заклан преди сто години добитък.

Вече се беше успокоила след скандала с Райм и въпреки че имаше още стотици неща, които можеше да му каже, които искаше да му каже, тя си наложи да се съсредоточи върху положението, в което сега се намираше.

Един висок агент в безупречен сив костюм разговаряше с Делрей - двама едри мъже, навели глави в сериозен разговор. Сакс предположи, че той е началникът на манхатънското управление на ФБР, Томас Пъркинс, но не беше сигурна: патрулиращите полицаи нямат почти никакви контакти с Бюрото. Високият агент изглеждаше сериозен, готов за действие и не сваляше поглед от голям план на Манхатън, окачен на стената. Пъркинс кимна няколко пъти, докато Делрей го въвеждаше в ситуацията, после се изправи пред една пластмасова маса с хартиени пликове и се обърна към останалите агенти:

-      Моля за внимание... Току-що разговарях с главния прокурор във Вашингтон. Всички знаете за похитителя от летище „Кенеди“. Престъпникът действа необичайно. Отвличането без сексуални подбуди се среща рядко при серийните похитители. Всъщност този е първият подобен случай в Южния район. Като се има предвид възможната връзка със събитията в ООН тази седмица, ще работим в тясно сътрудничество с главната квартира на организацията, Куонтико и канцеларията на генералния секретар. Налага се да се отнесем с изключителна сериозност към този случай. Работата ни се следи на най-високо ниво.

Главният агент погледна Делрей, който продължи:

-      Поехме случая от нюйоркската полиция, но ще ги използваме за подкрепление. Полицаят, който е извършил огледа на местопрестъпленията, ще ни разкаже накратко за сцените.

Сега Делрей звучеше съвсем различно. Никаква следа от надутост.

-      Водихте ли писмен отчет за уликите? - обърна се Пъркинс към Сакс.

Тя призна, че не.

-      Главната ни цел беше спасяването на жертвите.

Това явно не се хареса на агента. В съда много сериозни обвинения се провалят заради пропуски при воденето на документацията за веществените доказателства. Това е първото, за което се хващат адвокатите.

-      Съставете пълен списък, преди да си тръгнете.

-      Слушам, сър.

„Как само ме гледаше Райм, когато се досети, че аз съм отишла при Екерт и съм го накарала да им вземе случая. Какъв поглед...“

„Моята Сакс го направи, моята Сакс запази сцената непокътната.“

Сакс започна да си чопли единия нокът. „Спри“ - каза сама на себе си. И както винаги, продължи да човърка кожичките си. Болката я успокояваше. Това никой лекар не го разбираше.

Началникът каза:

-      Агент Делрей, бихте ли съобщили на колегите какво смятаме да предприемем?

Делрей се обърна към залата:

-      В момента наши агенти проверяват главните терористични групи в града и търсят следи, които биха ни завели до свърталището на убиеца. Всички криминолози, всички тайни агенти. Това ще означава отлагане на работата по някои започнати вече разследвания, но решихме, че си струва да рискуваме. Ще действаме бързо. Ще се разделите на групи по шестима, трябва да сте готови да действате при първия подаден сигнал. Имайте пълна готовност за спасяване на заложници и влизане с взлом в укрепени сгради.

-      Сър... - прекъсна го Сакс.

Пъркинс се намръщи. Очевидно никой не се беше осмелявал да прекъсне инструктаж преди определеното време за въпроси.

-      Да. Какво има, полицай?

-      Ами чудех се, сър. Какво ще стане с жертвата?

-      Коя, германката ли? Смятате, че трябва пак да я разпитаме?

-      Не, сър. Следващата жертва.

-      А... не изключваме възможността да има и други мишени на похитителя.

-      Той вече е хванал следващата - продължи Сакс.

-      Така ли? Началникът погледна Делрей, който вдигна рамене. - Откъде знаете?

-      Ами... не съм сигурна, сър. Но на последното местопрестъпление бе оставил улики, а нямаше да го направи, ако не държеше вече поредната си жертва. Или ако поне не възнамеряваше да отвлече някого.

-      Както виждате, полицай - продължи началникът, - ще мобилизираме всичките си хора, за да предотвратим следващото убийство.

-      Смятаме, че е по-добре да се съсредоточим върху извършителя - обясни Делрей.

-      Детектив Сакс... - започна Пъркинс.

-      Не съм детектив, сър. Патрулиращ полицай съм.

-      Да, добре - продължи началникът, като погледна купчината папки. - По-добре ни кажете какво знаете.

Тридесет чифта очи се насочиха към нея. Между тях и на две жени.

-      Просто разкажете какво видяхте - каза Делрей и стисна една незапалена цигара между зъбите си.

Сакс им разказа как е обработила сцената на престъплението и до какви изводи са стигнали Райм и Тери Добинс. Повечето агенти изглеждаха объркани от необичайното поведение на престъпника.

-      Като че играе някаква игра - промърмори един.

Друг попита дали в уликите, които е оставял, има някакви политически намеци.

-      Ами ние всъщност не смятаме, че е терорист - настоя Сакс.

Пъркинс се обърна рязко към нея:

-      Кажете, полицай. Твърдите, че е хитър?

-      Много хитър.

-      Има ли възможност да блъфира двойно?

-      Какво имате предвид?      '

-      Вие... по-скоро полицията смята, че е психопат. Със съзнанието на убиец. Но не е ли възможно да е толкова умен, че да ви накара да си мислите така? А всъщност целта му да е друга.

-      Каква?

-      Да вземем уликите, които оставя. Дали не са само за заблуждение?

-      Не, те са указания. Подсказват ни къде е следващата жертва.

-      Това го разбирам - бързо каза Томас Пъркинс. - Но дали не го прави, за да ни отвлече вниманието от истинската му цел?

Сакс бе мислила и по този въпрос.

-      Възможно е.

-      А началникът на полицията Уилсън изтегля хора от охраната на ООН, за да ги включи в разследването на убийствата. Този престъпник може да разсейва силите на реда, за да постигне необезпокоявано истинската си цел.

Сакс си бе помислила същото, когато наблюдаваше полицаите, които претърсваха „Пърлстрийт“.

-      И мислите, че целта му е ООН?

-      Така смятаме - потвърди Делрей. - Терористите, които стоят зад атентата над ЮНЕСКО в Лондон, може да са решили да направят втори опит.

Значи Райм е работил в съвсем грешна насока. Това облекчи в известна степен чувството й за вина.

-      Сега, полицай, бихте ли ни разказали за уликите?

Делрей й връчи списък с всичко, което беше намерила, и тя започна да обяснява точка по точка. Почти никой не ѝ обръщаше внимание: някои агенти говореха по мобилните си телефони, други помежду си, трети драскаха в бележниците си. Но в един момент тя заяви:

-      Тогава снех този отпечатък от пръста на извършителя.

В залата настъпи гробно мълчание. Всички вдигнаха очи към нея изненадани. Имало какво да изненада и федералните агенти.

Сакс погледна безпомощно Делрей, който рязко вдигна глава:

-      Отпечатък ли сте снели?

-      Ами, да. Ръкавицата му паднала в борбата с последната жертва и когато се навел да си я вземе, се подпрял с пръст на земята.

-      Къде е? - припряно попита Делрей.

-      За Бога - възкликна един агент. - Защо не го споменахте в самото начало?

-      Ами, аз...

-      Намерете го, намерете го! - изкрещя друг.

През залата премина шепот.

С разтреперени ръце Сакс започна да рови из уликите, намери снимката и я подаде на Делрей. Той я вдигна, погледна отпечатъка внимателно. Показа го на един агент, който, както предположи Сакс, бе специалистът по пръстови отпечатъци.

-      Добре - каза агентът. - Първо качество.

Отпечатъците се разделят на три групи: А, Б и В, като последната група са най-неясни и не се приемат като доказателства в съда. Но каквато и гордост да изпитваше Сакс от способностите си, тя бе заличена от масовото недоумение на агентите, че е споменала за отпечатъка толкова късно.

Изведнъж настана суматоха. Делрей даде снимката на един агент, който изтича към някакъв сложен компютър в ъгъла на залата и я постави върху голям скенер „Оптискан“. Друг агент започна да трака по клавиатурата. Делрей грабна телефона. Затропа нервно с крака. Най-сетне оттатък вдигнаха.

-      Джини, Делрей се обажда. Сигурно ще ти причиня голямо главоболие, но трябва спешно да спреш всички поръчки за САИО от Североизточния район и да придвижиш моята с предимство... Мога да ти дам Пъркинс. Той ще уреди всичко, а ако и това не е достатъчно, ще се обадя на шефа във Вашингтон... Заради ООН-то е.

Сакс бе чувала за Системата за автоматична идентификация на отпечатъци йа Бюрото, която се използва от всички полицейски управления в страната. Точно нея Делрей искаше да блокира.

-      Сканирах го. В момента го изпращам - докладва агентът от компютъра.

-      Колко време ще отнеме?

-      Десет-петнадесет минути.

Делрей сключи длани:

-      Моля те, Господи.

Около Сакс се вихреше цял ураган от припрени агенти. Говореха за оръжие, хеликоптери, коли, преговори с терористи. Телефонни разговори, тракане по клавиатури, шумолене на карти, щракане на пистолети.

Пъркинс разговаряше със специалистите по спасяване на заложници, с началника или с кмета. Може би дори с президента. Кой знае?

-      Не знаех, че отпечатъците са толкова важни - каза Сакс на Делрей.

-      Винаги са били важни. Особено сега, когато имаме САИО. Преди отпечатъци се взимаха само за показност. За да се покаже на пресата, че правим нещо.

-      Шегувате се.

-      Не, ни най-малко. Да вземем Ню Йорк. Провеждате „студено“ разследване - когато няма заподозрени. Ако търсите из досиетата ръчно, може да ви отнеме петдесет години, докато намерите престъпника. Къртовски труд. С автоматичната система ще го имаме за петнадесет минути. Навремето около два-три процента от престъпниците се разкриваха по отпечатъци. Сега разкриваме двадесет - двадесет и два процента. Отпечатъците са безценни. Райм не ви ли е казал?

-      Сигурно знае...

-      И не е започнал търсенето? Господи, този човек спи.

-      Полицай - извика Пъркинс, поставил ръка върху телефонната слушалка, - ще се наложи да попълните формулярите за съхранение на уликите веднага. Искам да ги изпратя на ОИВД.

Отряда за изследване на веществени доказателства. Райм бе един от основателите му.

-      Разбира се, веднага.

-      Малъри, Кемпъл, занесете тези улики в някой кабинет и оставете гостенката ни да попълни формулярите. Имате ли химикалка, полицай?

-      Тъй вярно.

Сакс последва двамата мъже в един кабинет. Започна нервно да щрака с химикалката, докато ѝ донесоха цяла купчина формуляри за съхранение на веществени доказателства. Тогава седна и се зае с работата.

Зад гърба ѝ изгърмя гласът на Делрей, човекът, който изглеждаше най-заинтересован от случая. На път за управлението някой го бе нарекъл „Хамелеона“ и Сакс сега започваше да разбира защо.

-      Наричаме Пъркинс Големия Dict. Не, не „dick^261”, както си мислите. Съкратено от dictionary - речник. Той е умен за десет. И винаги знае къде да се обади, когато трябва да се урежда нещо. - Делрей прокара цигарата под носа си, като че беше луксозна пура. - Знаете ли, полицай, много хитро постъпвате.

-      Защо?

-      Като се махате от криминалния отдел. Най-умната постъпка в живота ви е това преместване във „Връзки с обществеността“. Там хем ще има полза от вас, хем работата няма да ви смаже. Точно това става при нас, повярвайте. Работата те смазва.

„Една от жертвите на болния разсъдък на Джеймс Шнайдер, млад мъж на име Ортега, пристигнал в Манхатън от Мексико, където политическата нестабилност (размирици, започнали предишната година) застрашавала търговията. Амбициозният предприемач бил прекарал в града не повече от една седмица, когато внезапно изчезнал. Бил забелязан за последен път пред една кръчма в Уестсайд и властите веднага заподозрели, че той е поредната жертва на Шнайдер. За зла участ, точно такъв бил случаят.“

Колекционера на кости обикаляше вече петнадесет минути из улиците около Нюйоркския университет на „Вашингтон скуеър“. Пълно с народ, но главно младежи. Ученици от лятното училище. Скейтбордисти. Весела тълпа. Улични музиканти, жонгльори, акробати. Това му напомняше за „музеите“ по „Боуъри“, популярни през XIX век. Разбира се, не бяха истински музеи, а панаирджийски улички, гъмжащи от палячовци, уроди, показвани за пари, и дюкянчета, предлагащи всичко, от френски пощенски картички до късчета от Христовия кръст.

Колекционера забави един-два пъти, но никой не искаше да се вози на такси.

„Шнайдер завързал тухли за краката на сеньор Ортега и го хвърлил в река Хъдсън, та мътната вода и рибите да оглозгат тялото му до кокал. Трупът бил открит две седмици след отвличането. Така и не се разбрало дали злощастната жертва е била жива, когато са я хвърлили във водата. Предполага се, че да. Защото извергът така изчислил дължината на въжето, че лицето на сеньор Ортега било само на сантиметри под повърхността - ръцете му несъмнено бясно са се мятали, докато нещастникът гледал спасителния въздух.

Колекционера на кости забеляза болнав младеж, застанал на една пресечка. „Болен от СПИН - помисли си той. - Но костите ти са здрави и толкова ясно личат през кожата. Костите ти ще живеят вечно...“ Младежът не искаше такси и Колекционера го отмина. Хвърли му жаден поглед в огледалото за обратно виждане.

Погледна отново напред, точно навреме, за да избегне един възрастен мъж, който бе изскочил на улицата и махаше за такси. Човекът отскочи назад, колата закова спирачки точно пред него.

Мъжът отвори задната врата.

-      Гледайте къде карате - каза поучително, не ядосано.

-      Извинявайте - промърмори Колекционера на кости.

Възрастният човек се поколеба за момент, огледа улицата, но не забеляза други таксита. Качи се.

Затръшна вратата.

„Стар и хилав - помисли си Колекционера на кости. - Кожата ще се обели от костите му като коприна.“

-      Накъде?

-      Ийстсайд.

-      Дадено - отвърна Колекционера, нахлузи маската за ски и зави рязко надясно. Таксито потегли на запад.

Трета част

Дъщерята на стражаря

Копай, копай, копай! - това е девизът на Ню Йорк... На

костите на нашцте предци не им е писано да почиват

спокойно и четвърт йек. Всяко поколение като че е решено

на всяка цена да унищожи останките от предишните.

Филип Хоун,

кмет на Ню Йорк, „Даяри“, 1845г.

18.

Събота, 22:15 - неделя, 5:30

-      Сипи още едно, Лон.

Райм пиеше със сламка, Селито - направо от чашата. И двамата без разредител. Детективът отново седна на скърцащия сгъваем стол и на Райм му заприлича на Питър Лор в „Казабланка“.

Тед Добинс си беше тръгнал. След като направи няколко остри психологически забележки за нарцисизма на някои федерални агенти, Джери Банкс също си отиде. Мел Купър продължаваше мъчително да разглобява и опакова апаратурата си.

-      Хубаво питие, Линкълн - отбеляза Селито след поредната глътка уиски. - По дяволите, аз не мога да си позволя да си го купя. Колко е отлежало?

-      Мисля, че това е на двадесет години.

Детективът впи очи в бутилката.

-      По дяволите, ако беше жена, вече щеше да става.

-      Кажи ми нещо, Лон. Защо Полинг избухна така?

-      Малкият Джими ли? - Селито се изсмя. - Чакат го главоболия. Използва връзките си, за да отстрани Перети от случая и да държи федералните настрана. Наистина го е загазил. Също и с това, че те привлече по случая. Имаше доста недоволни. Не срещу теб лично. Просто заради въвличането на цивилен в разследването.

-      Полинг ли е искал да ме привлече по случая? Мислех, че е началникът.

-      Да, но Полинг му пусна мухата. Обади му се веднага щом разбра, че има подхвърлени улики на местопрестъплението.

„Защо съм му притрябвал точно аз?“ - замисли се Райм. Беше странно. Не се бе срещал с Полинг през последните години - след случая с убиеца на полицаи, в който пострада. Капитанът бе довършил разследването и беше заловил Дан Шефърд.

-      Май си изненадан - отбеляза Селито.

-      За това, че е искал да участвам ли? Да. Не сме първи дружки. Още от едно време.

-      Защо?

-      Пускал съм 14-43 за него.

Номерът, с който се означават жалбите в нюйоркската полиция.

-      Преди пет-шест години, когато бях още лейтенант. Разпитваше един заподозрян насред местопрестъплението. Замърси сцената. Това ме изкара от нерви. Докладвах го и случаят беше записан в професионалното му досие. Заедно със стрелбата по невъоръжен заподозрян.

-      Е, предполагам, че ти е простил, защото искаше да участваш на всяка цена.

-      Лон, би ли телефонирал вместо мен?

-      Разбира се.

-      Не - възрази Том и като издърпа телефона от ръцете на детектива. - Нека сам се обади.

-      Нямах достатъчно време да науча как работи устройството за набиране - оплака се Райм.

-      Пропиля си времето. Има голяма разлика. На кого искаш да звъниш?

-      На Бъргър.

-      Няма да звъниш - каза Том. - Късно е.

-      Познавам часовника - отвърна хладно Райм. - Обади му се. Отседнал е в „Плаза“.

-      Не.

-      Казах ти да му се обадиш.

-      Ето ти инструкциите.

Том остави един лист хартия на далечния край на масата, но Райм успя да го прочете и там. Господ може да бе отнел много неща на Линкълн Райм, но го бе надарил с остро зрение. Започна да набира с джойстика до бузата му. Беше по-лесно, отколкото си мислеше, въпреки че се престори, че се мъчи, мърморейки недоволно. Том не му обърна внимание и излезе.

Бъргър не беше в стаята си. Райм се вбеси, че не може да затръшне слушалката.

-      Проблеми ли имаш? - попита Селито.

-      Не.

„Къде е?“ - замисли се ядосано Райм. Беше късно. Бъргър трябваше вече да се е прибрал. Райм започна да ревнува - лекарят помага на други да се самоубият.

Селито неочаквано се засмя тихо. Райм вдигна очи. Полицаят ядеше някакво шоколадче. Райм бе забравил, че сладкарските изделия бяха основната част от диетата на пълния детектив, когато работеха заедно.

-      Знаеш ли какво се сетих? Помниш ли Бени Понзо?

-      Специалният отряд за борба с организираната престъпност преди десет-дванадесет години ли?

-      Да.

Райм обичаше работата срещу организираната престъпност. Престъпниците бяха професионалисти. Сцените на престъпленията - предизвикателство за криминолога. И жертвите рядко бяха невинни граждани.

-      Кой е този? - попита Мел Купър.

-      Наемен убиец от Бей Ридж - обясни Селито. - Помниш ли как го регистрирахме в участъка? Сандвича с шоколад?

Райм се засмя.

-      Какъв е този случай? - заинтересува се Купър.

-      Ами - започна Селито - седим си в участъка. Линкълн, аз и двама други. И Бени, помниш ли го оня здравеняк, дето все седеше прегърбен и се гладеше по корема? И той изведнъж скача. „Ей, гладен съм, искам сандвич с шоколад.“ Всички се споглеждаме и аз питам: „Какъв сандвич?“ А той ме гледа, сякаш съм паднал от Марс. „Как какъв? Взимаш едно шоколадче „Хърши“, пъхаш го между две филии и ядеш. Така се прави сандвич с шоколад.“

Тримата се засмяха. Селито предложи от шоколадчето на Купър, но той отказа. Поднесе го към Райм и той почувства внезапно желание да си отхапе. От години не беше ял шоколад... Избягваше такива храни - захар, шоколад... Можеха да му създадат проблеми. Лишаването от малките неща в живота е най-тежко. Добре, няма да се гмуркаш с водолазен костюм и да се катериш в Алпите. Много хора живеят без това. Всеки обаче си мие зъбите. И ходи на зъболекар, слагат му пломба и се връща с трамвая вкъщи. Всеки може да си изчисти зъба от парченце заседнал фъстък, когато никой не го гледа.

Всеки освен Линкълн Райм.

Поклати глава в знак на отказ и отпи голяма глътка уиски. Погледна монитора и си спомни прощалното писмо до Блейн, което съчиняваше, когато Селито и Банкс го прекъснаха сутринта. Искаше да напише и няколко други писма.

Едно от тях беше до Пит Тейлър, специалиста по гръбначни травми. През повечето време двамата не бяха говорили толкова за положението на Райм, колкото за смъртта. Лекарят бе пламенен противник на евтаназията. Райм чувстваше, че му дължи обяснение за самоубийството, което смяташе да извърши.

Ами Амелия Сакс?

Дъщерята на стражаря също щеше да получи бележка за сбогом.

Паралитиците са щедри, паралитиците са добри, паралитиците са железни...

Какво са паралитиците, ако не прощават обидите?

„Скъпа Амелия! Скъпа моя Амелия! Амелия! Скъпа г-жо полицай Сакс!

Заради времето, в което се радвах на компанията ти, бих искал да ти кажа, че въпреки че те смятам за Юда неверни, съм ти простил. Освен това искам да ти пожелая успехи в бъдещата кариера, когато ще целуваш задника на журналистите...“

-      Каква е в живота, Лон? Тази Сакс.

-      Освен че има лош нрав, за който не бях подозирал ли?

-      Омъжена ли е?

-      Не. Като види такава кобилка, човек си мисли, че някой снажен жребец вече я е забърсал, но тя дори не си урежда срещи. Казват, че ходела с някакъв преди няколко години, но тя никога не споменава за това. - Той понижи глас. - Носят се слухове, че е лесбийка.

„Трябва да се научиш да не обръщаш внимание на смъртта. Забрави мъртвите.“

Райм си спомни изражението на лицето ѝ, когато ѝ го каза. За какво е всичко това? Ядоса се, че си губи времето, като мисли за нея. Отпи една яка глътка уиски.

Позвъни се. По стълбите отекнаха стъпки. Райм и Селито погледнаха към вратата. Новодошлият бе висок мъж с ботуши, тесни униформени панталони и синя каска. От елитната част на нюйоркската полиция. Той връчи един издут пощенски плик на Селито и излезе.

Детективът отвори плика:

-      Я да видим какво има тук.

Изсипа съдържанието на масата. Райм погледна раздразнено - тридесет-четиридесет найлонови пликчета за улики, всичките надписани. Във всяко имаше парче целофан от опаковките на телешките кокали, които хората от СБР бяха закупили.

-      Има и бележка от Хауман: „До Л. Райм и Л. Селито. От Б. Хауман, ТОРС“.

-      Какво е пък това? - полюбопитства Купър.

Полицията гъмжи от инициали и съкращения. ДПС - движещо се патрулно средство или патрулна кола. ИСВ - импровизирано средство за взривяване, бомба. ТОРС бе нещо ново. Райм вдигна рамене.

Селито продължи да чете с усмивка:

-      „Тактически отряд за разследване на супермаркети. Задача „Телешки кокали“. В рамките на града бяха открити четиридесет и шест обекта. Всичките бяха разобличени и обезвредени с минимални жертви. Прочетохме правата на същите и ги транспортирахме до мястото за задържане под стража в кухнята на полицая Т. П. Джанкарло. До завършване на разследването шест заподозрени ще бъдат прехвърлени под ваше наблюдение. Загрейте на 120 градуса за тридесет минути.“

Райм се разсмя. Отпи още уиски. Това щеше да му липсва, ароматът на питието. (Въпреки че как може нещо да му липсва в прегръдките на безсетивността? Както при уликите - ако нямаш база за сравнение, няма как да разбереш, че нещо не достига.)

Купър огледа няколко проби.

-      Четиридесет образеца целофан. По един от всяка верига магазини.

Райм ги погледна. Парчетата ставаха за идентифициране. Да се конкретизират, разбира се, бе невъзможно - парченцето, което бе отделено от кокала от котелното, нямаше да съвпадне точно с нито един от тях. Но тъй като фирмите използват един и същи тип целофан във всичките си магазини, можеха да разберат от коя търговска верига Извършител 823 е закупил кокала. Така щяха да ограничат броя на кварталите, в които най-вероятно живее. Дали да не се обадят на екипа за изследване на улики към Бюрото и да...?

„Не, не. Не забравяй, случаят вече е техен.“

Райм се обърна към Купър:

-      Прибери ги и ги прати на федералните ни приятели.

Опита се да изключи компютъра, но не направи точното движение с безименния си пръст. Микрофонът изпращя пронизително.

-      По дяволите! - промърмори мрачно Райм. - Проклети машини!

Изненадан от реакцията му, Селито погледна чашата си и се пошегува:

-      Е, Линк, май уискито те хвана.

-      Ха - възкликна Том, - той и без това си е непохватен.

Колекционера на кости паркира до голямата водосточна шахта.

Слезе от таксито. Наоколо се носеше лепкавата миризма на гнила вода. Намираха се в една сляпа уличка. Тя водеше към канала, който събира дъждовната вода от Уестсайдската магистрала и я отвежда в река Хъдсън. Тук никой нямаше да ги види.

Колекционера на кости мина зад таксито. Наслаждаваше се на вида на възрастния си пленник. Също както се бе наслаждавал на момичето, завързано пред парния клапан. Или на гърчещата се ръка при железопътната линия.

Ужасът в очите му. Човекът се оказа по-слаб, отколкото го мислеше. По-безличен. Разрошен.

„Месото му е старо, но костите му са млади...“

Човекът се дърпаше на противоположната страна, свил ръце пред хилавите си гърди, сякаш за да се защити.

Колекционера на кости отвори вратата и опря пистолета в гърдите на пленника.

-      Моля ви - прошепна е треперещ глас човечецът. - Нямам много пари, но ще ви ги дам всичките. Ако отидем до банков автомат, ще...

-      Излизай.

-      Моля ви, не ме убивайте!

Колекционера на кости му даде знак с глава. Слабоватият човек се огледа отчаяно и се подчини. Застана до колата свит, с ръце все още пред гърдите, трепереше въпреки безжалостната жега.

-      Защо правите това?

Колекционера на кости отстъпи назад и измъкна белезниците от джоба си. Заради ръкавиците не успя веднага да ги отключи. Като вдигна очи, забеляза едно четиримачтово корабче по реката. Обратното течение тук не бе толкова силно, както в Ийст Ривър, в която ветроходните съдове едва-едва отплуваха от пристаните на Ийстсайд, Монтгомъри и Аутуърд на север. Колекционера присви очи. Не, чакай - не беше платноходка, а увеселителен катер. По дългата палуба се мотаеха баровци.

Колекционера протегна ръката, в която държеше белезниците. Човечецът го хвана за ризата:

-      Моля ви! Бях тръгнал за болницата. Затова бързах. Болят ме гърдите.

-      Млък!

Човекът неочаквано посегна към главата на Колекционера на кости, хвана го с бледите си ръце и стисна здраво. Жълтите нокти се забиха във врата и раменете; проряза го силна болка. Колекционера се ядоса, хвана ръцете на жертвата и щракна грубо белезниците.

Залепи парче тиксо върху устата на човека и го повлече по чакъла към отвора на тръбата. Тя бе метър и двадесет в диаметър. Спря, огледа стареца.

„Костите ти ще се оглозгат много лесно.

Костите... Искам да ги пипна. Да ги чуя.“

Колекционера на кости вдигна ръката на човека. Старецът го погледна с ужасени очи, устните му трепереха. Колекционера погали пръстите, стисна фалангите между своите - искаше му се да си свали ръкавиците, но не посмя. После вдигна дланта на човека и я допря до ухото си.

-      Какво...?

Стисна с лявата си ръка малкия пръст на озадачения пленник, докато чу глухото изпукване на строшена кост. Прекрасна музика! Старецът изпищя - викът му бе заглушен от тиксото - и се свлече на земята.

Колекционера на кости го вдигна на крака и го повлече към тръбата. Набута го вътре.

Двамата излязоха под стар ръждясал кей. Отвратително място, земята бе застлана с полуразложените трупове на животни и риби, боклуци и сивкаво-зелени гнили водорасли. Стрък морска трева се поклащаше на повърхността на водата. Въпреки жегата в останалата част на града тук долу бе студено като през март.

„Сеньор Ортега...“

Напъха пленника наполовина във водата, завърза го с белезниците за един стълб. Воднистите очи на жертвата бяха на около метър над повърхността. Колекционера на кости внимателно се отдалечи по хлъзгавите камъни към тръбата. Обърна се и спря за момент. Не можеше да се нагледа. Не го интересуваше много дали полицаите ще намерят предишните жертви. Хана, жената от летището. Но този... Колекционера се надяваше да не го открият навреме. Всъщност, надяваше се изобщо да не го открият. Така че да дойде след месец-два, когато мъдрата река ще е почистила идеално скелета.

Върна се на покрития с чакъл паркинг, свали си маската и остави уликите за следващата жертва. Беше ядосан на полицаите, затова този път ги скри. И остави специална изненада за ченгетата. Нещо, което им бе пазил досега. След това се върна в таксито.

Бризът подухваше леко, носеше миризмата на мръсната река. Шумолене на трева и - както винаги в града - звук от преминаващи коли.

Като стърженето на шкурка по кост.

Колекционера на кости спря и се заслуша. Погледна милиардите светлини на сградите, които се простираха на север като продълговата галактика. На пътеката за пешеходци изникна жена, която бягаше бързо и едва не се блъсна в него.

Облечената в червени шорти и горнище дребна брюнетка отскочи настрани. Спря задъхана. По лицето ѝ течеше пот. В добра форма - добре оформени мускули, но не особено красива. Крив нос, дебели устни, кожа на петна.

„Но отдолу...“

-      Не може... Забранено е да се паркира тук... Това е алея за пешеходци...

Тя млъкна. Възмущението ѝ премина в страх. Очите ѝ зашариха от лицето му към таксито, към маската за ски в ръцете му.

Тя го позна. Той се усмихна. Оцени забележително изпъкналата ѝ ключица.

Тя леко прехвърли тежестта си на левия крак, готова да побегне, но Колекционера на кости я изпревари. Приведе се, за да се хвърли върху нея, и когато тя изпищя и протегна ръце, за да се защити, той рязко се изправи и я удари с лакът в слепоочието. Черепът ѝ изпука.

Жената падна върху чакъла и замря. Ужасен, Колекционера на кости коленичи и взе главата ѝ в ръце.

-      Не, не, не... - застена той.

Хвана го яд, че я удари толкова силно, че може да е счупил безупречния череп под фъндъците проскубана коса и незабележителното лице.

Амелия Сакс завърши поредния формуляр и спря за почивка. Излезе, намери в коридора автомат за напитки и си взе разредено кафе в пластмасова чашка. Върна се в кабинета без прозорци и загледа уликите, които бе събрала.

Чувстваше странна привързаност към мрачната колекция. Може би заради това, на което се бе подложила, за да я събере - слабите ѝ стави я боляха и тя още потреперваше от съвсем пресните спомени. Погребаната жертва, ръката, която стърчеше като кървав клон от пръстта, сварените меса на Ти Джей Колфакс. До този ден уликите нямаха никаква стойност за нея. Веществените доказателства ѝ припомняха само скучните лекции в полицейската академия. Бяха само сметки, таблици и графики - наука. Нищо не ѝ говореха.

Не, Амелия Сакс искаше да работи с живи хора. Да патрулира в района си, да задържа хулигани, да гони наркомани. Да всява респект към закона - като баща си. Или да преследва нарушители. Като красавеца Ник Карели, най-добрия в „Улична престъпност“, който гледаше света с предизвикателната си усмивка.

Точно такава щеше да стане и тя.

Погледна крехкия сух лист, който бе намерила в тунела на бившия обор. Едната от подхвърлените улики на Извършител 823. И бельото, федералните бяха взели уликите, преди Купър да успее да довърши анализа на... как се казваше онзи апарат? Хроматограф ли? От какво ли са мокри дрехите?

Тези мисли обаче ѝ напомняха за Линкълн Райм, а точно за него сега не искаше да си спомня.

Започна да попълва разписките за останалите улики. Всеки формуляр съдържаше няколко празни реда, в които трябваше да се впишат всички длъжностни лица, през които е преминало съответното веществено доказателство от момента на намирането му до представянето му в съда. Сакс бе пренасяла няколко пъти улики, като куриер, но сега за пръв път името ѝ се вписваше на първо място в картончето: „А.. Сакс, НЙПД 5885".

Тя отново вдигна пликчето с листото.

Той го беше докосвал. Самият той. Убиецът на Ти Джей Колфакс. Онзи, който бе държал дебеличката ръка на Монеле Гегнер и беше забил дълбоко ножа си в нея. Който в момента търси следващата си жертва. Ако не я е отвлякъл вече.

Онзи, който бе заровил сутринта жив нещастния човек. За да маха отчаяно за помощ в последните си мигове.

Сакс се замисли за принципа за обмена на Локар. Хора, които се намират в непосредствена близост, неминуемо си обменят нещо. Нещо голямо или малко. В повечето случаи дори не подозират какво.

Дали нещо от Извършител 823 не бе попаднало върху листа? Капчица пот може би. Мисълта я възбуждаше, плашеше, като че убиецът беше при нея, в малката, задушна стаичка.

Върна се отново към формулярите. Попълни ги за десет минути и тъкмо завършваше последния, когато вратата неочаквано се отвори и я стресна. Сакс подскочи и се обърна.

На вратата стоеше Фред Делрей. Зеленото му сако вече не бе толкова безупречно, колосаната му риза бе намачкана. Агентът стискаше нервно незапалената си цигара.

-      Елате, полицай. Време е за наградата. Реших, че трябва да присъствате на този момент.

Сакс го последва по късия коридор.

-      След малко ще получим резултатите от САИО - каза Делрей.

Оперативната зала бе още по-пълна отпреди. Агенти по ризи се суетяха край бюрата. Бяха въоръжени със служебните си пистолети: 10-милиметрови „Зиг-Зауер“ и „Смит и Уесън“ калибър 0.45. Петима-шестима се пулеха пред компютъра, към който бе свързан скенерът.

На Сакс не ѝ харесваше начинът, по който Делрей им бе отнел случая, но нямаше как да не признае, че зад арогантния мръсник се крие дяволски способно ченге. Агентите - млади и стари - го обсипваха с въпроси и той търпеливо им отговаряше. Беше готов да вдигне телефона и в зависимост от това, с кого говори, с ругатни или с подмазване, да си издейства, каквото си е наумил. От време на време вдигаше поглед към жужащата зала и изреваваше: „Ще пипнем ли този мръсник? Да, обзалагам се, че ще го направим.“ И агентите го поглеждаха объркано, но с ясното убеждение, че ако някой хване престъпника, това ще бъде Делрей.

-      Ето, излизат - провикна се един агент.

-      Искам няколко души да се подготвят за връзка с телефонните компании в Ню Йорк, Джърси и Кънектикът. Също и с Отдела за наблюдение на осъдени престъпници и Имигрант- ската служба. Да са готови за установяване на самоличността и адреса на престъпника. Прекратете всички други дейности.

Агентите се разпръснаха и започнаха да набират телефони.

На монитора излязоха някакви данни.

Делрей преплете пръсти. Сакс не можеше да повярва, че агентът е суеверен.

В залата настъпи гробна тишина.

-      Хванахме го! - изкрещя агентът, който работеше на компютъра.

-      Вече не е неизвестен извършител - пропя мелодично Делрей и се наведе над монитора. - Слушайте. Ето името му: Виктор Питърс. Роден е тук през 1948 година. Родителите му са от Белград. Значи имаме сръбска връзка. Осъждан е за наркотици, насилие, единия път със смъртоносни последици. Две присъди - излежани. Я слушайте това. Психиатричен профил. Три пъти постъпвал в психиатрията. В Белвю и Манхатън. Последния път бил изписан преди три години от Вашингтон Хайтс.

Делрей погледна агентите.

-      Кой ще звъни в телефонните компании?

Неколцина вдигнаха ръце.

-      Обаждайте се!

Напрегнати пет минути изчакване.

-      Не е тук. Няма го в указателя за Ню Йорк.

-      Не е в Джърси.

-      Няма го и в Кънектикът.

-      По дяволите - промърмори Делрей. - Разменете имената. Пробвайте варианти. Вижте в закритите абонати за неплатени сметки през последната година.

През следващите няколко минути агентите се надвикваха по телефоните.

Делрей започна да се разхожда нервно и Сакс разбра защо е толкова хилав.

Изведнъж един агент изкрещя:

-      Намерих го!

Всички се обърнаха към него.

-      Говоря с главната централа на Нюйоркската телефонна компания - извика друг. - Намериха го. Сега ще кажат... Шофьор на такси, фалшиво разрешително.

-      Нищо чудно - промърмори Делрей. - Трябваше да се сетя. Къде е регистриран?

-      Морнингсайд Хайтс. На една пряка от реката. - Агентът записа адреса и го подаде на Делрей. - Познавам квартала. Доста е пуст. Има много наркомани.

Друг агент въведе адреса в компютъра си.

-      Добре, я да видим... Стара къща. Банкова собственост. Сигурно живее под наем.

-      Искате ли да говорите с отряда за обезвреждане на терористи? - обади се един агент от другия край на залата. - Свързах се с Куонтико.

-      Няма време - каза Делрей. - Ще използваме дежурния отряд за бързо реагиране. Вдигнете ги по тревога.

- А какво ще стане със следващата жертва? - попита Сакс.

-      Каква следваща жертва?

-      Той вече е отвлякъл някого. Знае, че сме взели уликите преди час-два. Сигурно вече е заложил жертвата.

-      Нямаме сигнали за изчезнали хора. И ако е отвлякъл някого, вероятно го държи в къщата си.

-      Не, няма логика да го държи там.

-      Защо не?

-      Защото жертвата може да вземе някаква улика от къщата му. Линкълн Райм смята, че има тайна квартира.

-      Ами тогава ще го накараме да признае къде е жертвата.

-      Имаме доста добри методи за убеждаване - додаде друг агент.

-      Да действаме - каза Делрей. - Хайде, момчета, да благодарим на полицай Амелия Сакс. Тя откри отпечатъка.

Сакс се изчерви. Беше ужасно. Но не успя да се сдържи. Сведе очи и забеляза странни ивици върху обувките си. Даде си сметка, че още носи гумените ленти.

Когато вдигна поглед, видя зала, пълна със сериозни федерални агенти, които проверяваха оръжията си и един по един се измъкваха през вратата. Преди да излязат, ѝ хвърляха по някой поглед - както дърварят поглежда цепеницата, преди да я удари с брадвата.

19.

„През 1911 година в почтения ни град се случила трагедия, която почернила много съдби.

На 25 март стотици работливи млади жени прилежно се трудели в една фабрика за дрехи в Гринуич Вилидж, една от многото експлоататорски предприятия в града.

Заслепени от жаждата за по-голяма печалба, собствениците на тази фирма не позволявали на бедните момичета да ползват дори обикновени човешки удобства, разрешени и на робите. Смятали, че на работничките не може да им се има никакво доверие, и затова ги заключвали в кроячните и шивашките цехове.“

Колекционера на кости караше към свърталището си. Премина покрай една полицейска кола, но не вдигна поглед от пътя, така че служителите на реда не му обърнаха внимание.

„Във въпросния ден на осмия етаж на сградата избухнал пожар, който за броени минути обхванал цялата фабрика. Работничките не можели да се измъкнат заради заключените врати. Много от тях загинали още в сградата, а още повече, горящи като живи факли, скочили от тридесет метра върху паважа и починали от сблъсъка с твърдата Майка Земя.

Жертвите от пожара в „Триангъл шъртуеър“ се изчисляват на 146. Полицията обаче била смутена от това, че не успяла да намери една от работничките, младата Естер Вайнрауб, която свидетели видели да скача в отчаянието си от един прозорец на осмия етаж. Никое от момичетата, скочили като нея, не оцеляло. Възможно ли е тя по някакво чудо да е останала жива? Защото, когато телата били наредени на улицата за разпознаване от покрусените близки, бедната госпожица Вайнрауб липсвала.

Репортерите започнали да говорят за някакъв мародер, човек, който бил забелязан да напуска местопроизшествието с огромен вързоп на рамо. Служителите на реда били толкова възмутени от мисълта някой да се гаври с тленните останки на невинната девойка, че веднага започнали щателно разследване.

След няколко седмици прилежните им усилия се увенчали с успех. Двама жители на Гринуич Вилидж докладвали, че са забелязали някакъв човек да си тръгва от мястото на пожара преметнал през рамо тежък вързоп „като килим“. Полицаите надушили следите му и го проследили до Уестсайд, където разпитали местните жители и научили, че човекът, чието описание отговаряло на това на Джеймс Шнайдер, е все още на свобода.

Затегнали обръча на търсенето около едно съмнително свърталище в малка уличка на Хелс Кичън, недалеч от оборите на Шестдесета улица. Когато влезли в уличката, хората на реда били посрещнати от отвратителна воня...“

Колекционера на кости премина покрай самото място на пожара в „Триангъл шъртуеър“ - може би подсъзнанието му го бе довело тук. „Аш билдинг^271“ - както по ирония на съдбата се наричала постройката, в която се помещавала обречената фабрика - вече я нямаше и на нейно място сега се издигаше една от сградите на Нюйоркския университет. „Преди и сега...“ Колекционера на кости не би се изненадал, ако около него, като снежни топки, започнат да падат момичета, облечени в бели блузи, от които излизат искри и дим, и да се размазват с галещ ухото звук върху паважа.

„Когато нахлули в свърталището на Шнайдер, пазителите на закона попаднали на още по-отвратителна и ужасяваща гледка. Трупът на бедната Естер Вайнрауб (или по-скоро това, което било останало от него) се намирал в мазето. Шнайдер се бил заел да довърши работата на огъня и отстранявал плътта на девойката по способи, прекалено шокиращи, за да бъдат описани в тази книга.

След претърсване на ужасяващата бърлога била открита тайна стаичка, пълна с почистени от месото човешки кости.

Под леглото на Шнайдер бил намерен дневник, в който психопатът записвал историята на злото. „Костите - пишел Шнайдер - са свещената сърцевина на човешкото тяло. Те не се променят с времето, не лъжат, не предават. Когато веднъж фасадата на нашата суета, на пороците на нисшите раси и на слабия пол се отстрани чрез изгаряне или сваряване, ние, без изключение, се превръщаме в благородни кости. Костите на лъжат. Те са безсмъртни.“

Писанията на психопата отразявали хрониката на отвратителни експерименти, чрез които извергът се опитвал да установи най-ефикасния метод за отстраняване на плътта от костите на жертвите. Той опитвал варене, печене, третиране със сода каустик, оглозгване от животни и киснене продължително време във вода.

Един от методите обаче му бил любим в това зловещо хоби: „Установил съм, че е най-добре - продължава дневникът му - просто да се зарови тялото в богата почва, така че Природата да свърши тази мъчителна работа. Този способ изисква най-много време, но опасността вонята на разлагащо се месо да събуди подозрения е най-малка. Предпочитам да заравям хората живи, въпреки че сам не мога да си обясня защо.“

В тайната стая били намерени още три трупа в гореспоменатото състояние. Протегнатите ръце и изкривените лица свидетелстват, че нещастните жертви наистина са били живи, когато Шнайдер е хвърлял последната лопата пръст над мъченическите им глави.

Тези тъмни деяния дали повод на журналистите да нарекат Шнайдер с прякора, с който е известен и до наши дни: Колекционера на кости.“

Докато Колекционера на кости караше, мислите му се върнаха към жената в багажника, Естер Вайнрауб. Фините ѝ рамене, ключиците ѝ, деликатни като крилца на птичка. Той натисна газта, дори рискува да мине два пъти на червено. Не можеше да чака повече.

-      Не съм уморен - възрази Райм.

-      Уморен или не, нуждаеш се от почивка.

-      Не, искам още едно питие.

Покрай стената бяха наредени черни куфари, готови да бъдат отнесени в криминологичната лаборатория. Мел Купър помъкна микроскопа надолу по стълбите. Лон Селито още седеше на стола, но не бе особено разговорлив. Току-що беше стигнал до извода, че Линкълн Райм изобщо не носи на пиене.

-      Сигурен съм, че ти се е вдигнало кръвното - каза Том.

-      Трябва да почиваш.

-      Искам да пия.

„Върви по дяволите, Амелия Сакс“ - помисли си Райм.

Откъде пък му дойде тази мисъл?

-      Стига. Пиенето е вредно за теб.

„Добре, спирам завинаги - каза си на ум той. - В понеделник. Окончателно.“

-      Налей ми още едно - нареди парализираният.

Всъщност вече не му се пиеше.

-      Не.

-      Веднага ми налей!

-      В никакъв случай.

-      Лон, би ли ми налял едно питие?

-      Аз...

-      Повече не може да поеме - каза Том. - Като изпадне в такова настроение, става нетърпим. Няма да му играем по свирката.

-      Отказваш да изпълняваш нарежданията ми, така ли? Ще те уволня.

-      Уволнявай ме.

-      Това е тормоз над беззащитен инвалид! Ще те съдя. Арестувай го, Лон.

-      Линкълн - каза умолително Селито.

-      Арестувай го!

Детективът се стресна от злобата в гласа на Райм.

-      Хайде, приятелю, успокой се.

-      О, Господи! - изрева Райм. Започна да вие.

-      Какво му има? - попита изненадано Селито.

Том не отговори, гледаше парализирания внимателно.

-      Черният ми дроб. - Лицето на Райм се изкриви в злобна усмивка. - Най-вероятно имам цироза.

Том се намръщи.

-      Няма повече да търпя тези преструвки. Ясно ли е?

-      Не. Не е ясно... Ох!...

От вратата долетя женски глас:

-      Няма време.

Амелия Сакс влезе в стаята. Хвърли поглед на празната маса. Райм усети, че пяна избива по устните му. Беше бесен, защото тя стана свидетел на истерията му. Защото беше облечен с изгладена бяла риза, и то само заради нея. И защото искаше най-после да го оставят на мира, завинаги, сам на някое тъмно и тихо място - където щеше сам да си бъде цар. Не крал за един ден. А крал завинаги.

От слюнката по устата му започна да го сърби. Той сбърчи нос в опит да изсуши устната си. Том безропотно извади хартиена кърпичка и обърса устата и брадичката на работодателя си.

-      Полицай Сакс - поздрави я Том. - Добре дошла. Вие сте блестящ пример за здрав разум. Напоследък не се срещаме с много такива.

Тя носеше фуражка и яката на тъмносинята ѝ блуза бе разкопчана. Дългата ѝ червена коса се спускаше по раменете. Всеки безпогрешно би идентифицирал такъв косъм под микроскоп.

-      Мел ми отвори - каза тя, като кимна към стълбите.

-      Не трябва ли вече да спинкаш, Сакс? - попита саркастично Райм.

Том го потупа по рамото: „Дръж се прилично.“

-      Идвам от централата на ФБР - каза Сакс на Селито.

-      Как се използват доларите на данъкоплатците?

-      Хванаха го.

-      Какво? - изненада се Селито. - Просто ей така? Господи! В кметството знаят ли?

-      Пъркинс се обади на кмета. Убиецът е шофьор на такси. Роден е тук, но баща му е сърбин. Затова смятат, че крои нещо срещу ООН. Съден е. А, имал е и психически проблеми. Делрей и Отрядът за бързо реагиране на ФБР отидоха да го заловят.

-      Как го разкриха? - попита Райм. - Сигурно по отпечатъка.

Тя кимна.

-      Предполагах, че така ще стане. И какво правят за следващата жертва?

-      Загрижени са, но искат преди всичко да заловят престъпника.

-      Е, такъв им е характерът. Я да позная. Въобразяват си, че ще го накарат да им каже къде е жертвата.

-      Позна.

-      Това ще им отнеме известно време. Мога да го предположа и без помощта на доктор Добинс и Психологическия отдел. И какво, да не страдаш от носталгия, Сакс? Защо се върна?

-      Защото, независимо дали Делрей ще го залови, или не, мисля, че нямаме време за губене. Да спасим жертвата.

-      О, но ние сме отстранени от случая, не чу ли? Край, не сме в играта.

Райм погледна отражението си в тъмния монитор, опитвайки се да види дали косата му е все още сресана.

-      Да не би да си се предал?

-      Полицай - започна Селито, - дори да искахме да направим нещо, не разполагаме с уликите. Те са единствената следа...

-      Разполагаме.

-      Какво?

-      Всички са тук. Долу, в колата.

Детективът погледна изненадан през прозореца.

-      Както от последната сцена - продължи Сакс, - така и от предишните.

-      Как ги взе? - удиви се Райм.

Селито се затресе от смях:

-      Свила ги е, Линкълн. По дяволите!

-      На Делрей не му трябват - отбеляза Сакс, - освен за делото. Те ще хванат престъпника, ние ще спасим жертвата. Не е ли добре измислено?

-      Ама Мел Купър току-що си тръгна.

-      Не, чака долу. Помолих го да остане.

Сакс скръсти ръце. Погледна-часовника - минаваше единадесет.

-      Нямаме много време - повтори тя.

Райм също погледна часовника. Господи, колко беше изморен! Том беше прав: от години не е стоял толкова дълго , буден. Остана изненадан - не, шокиран, - че въпреки гнева, обидата и напрежението, не чувстваше никаква психическа тежест. Минутите не му се струваха толкова дълги, както през последните три и половина години.

Райм избухна в смях:

-      Е, на работа тогава. Том? Том! Направи кафе. Веднага. Сакс, изпрати тези проби от целофан в лабораторията заедно със снимката на парченцето, което Мел намери върху кокала. Искам резултатите от поляризационното изследване до час. И никакви глупости от рода на „най-вероятно“. Искам недвусмислен отговор - от кой магазин е пазарувал престъпникът. Лон, повикай малкия си помощник. Онзи, дето е кръстен на бейзболния играч.

Черните микробуси полетяха по малките улички.

Това бе по-бавен път към жилището на престъпника, но Делрей знаеше какво прави: при антитерористични операции по правило се избягват главните улици, които често се наблюдават от съучастници. Той се возеше във водещата кола; затегна ремъка на бронираната си жилетка. След броени минути щяха да са на мястото на операцията.

Пред очите му преминаваха тъмни прозорци и покрити с отпадъци тротоари. Последния път, когато бе идвал в този западнал квартал, играеше ролята на Питър Хейл Томас от Куинс. Купи петдесет килограма кокаин от един дребен пуерториканец, който в последната минута реши да ограби клиента си. Издърпа парите от ръцете на Делрей, насочи пистолета в слабините му и натисна спусъка спокойно, като че пазаруваше в плод-зеленчука. Три изстрела. Не улучи. Тоби Дулитъл и подкреплението заловиха мръсника и покровителите му, преди да успеят да си кажат името. Делрей се замисли как едва не се бе простил с живота само защото трафикантът наистина го прие за този, за когото се представяше - наркопласьор, а не ченге.

-      Време до началото на акцията: четири минути - обяви шофьорът.

По необясними причини Делрей се замисли за Линкълн Райм. Сега съжаляваше, че се държа толкова гадно, когато поемаше случая. Но нямаше друг избор. Селито беше тъп като булдог, Полинг - психопат (Делрей не изпитваше угризения за тях). Райм бе този, който го тревожеше. Умът му режеше като бръснач (та нали неговият екип откри отпечатъка на Питърс, въпреки че не реагираха толкова бързо, колкото трябваше). В миналото, преди инцидента, никой не можеше да мери сили с Райм. Нито да го излъже.

Сега той беше като безпомощна кукла. Колко тъжно: да умреш, а всъщност да си още жив. Делрей бе нахлул в стаята му - в спалнята му - и го беше нападнал по-жестоко, отколкото Райм заслужаваше.

Може би трябваше да му се обади. Можеше...

-      Време е за действие - обяви шофьорът и Делрей забрави Линкълн Райм.

Микробусите навлязоха в улицата на Питърс. Повечето от другите улички, през които бяха минали, гъмжаха от потни пушещи мъже с бири в ръка, излезли с надеждата да глътнат малко хладен вечерен въздух. Тази обаче бе пуста и тъмна.

Микробусите спряха плавно. Двадесетина агенти, облечени в черни маскировъчни униформи, изскочиха с извадени пистолети. Оръжията им бяха с фенери и лазерни мерници на дулата. Двама бездомници ги изгледаха; единият бързо скри уискито си под ризата.

Делрей погледна къщата на Питърс. От един прозорец струеше слабо жълто сияние.

Шофьорът вкара микробуса в едно тъмно отклонение и прошепна на Делрей:

-      Пъркинс се обажда. - Почука по слушалките на радиостанцията си. - Заедно с началника е. Иска да знае кой ръководи акцията.

-      Аз - изсъска Хамелеона. Обърна се към хората си. - Искам да наблюдавате околните улици. Снайперите - там, там и там. Заемайте позиции. Ясно?

Старите дървени стъпала заскърцаха.

Прегърнал с една ръка през кръста все още замаяната от удара жена, той я въведе в мазето. Блъсна я на пода и я загледа.

„Естер...“

Тя вдигна очи. Безнадеждни, умоляващи. Той не обърна внимание на погледа ѝ. Гледаше само тялото ѝ. Започна да я съблича, пурпурния спортен костюм. Как може жена да излезе навън облечена само с... бельо? Не беше предполагал, че Естер Вайнрауб е курва. Мислеше я за трудолюбиво момиче, което шие ризи, по пет за пени.

Колекционера на кости се загледа в ключиците ѝ, които изпъкваха при гърлото. И там, където друг мъж би се насладил на гърдите ѝ, той впи поглед в мястото, където гръдната кост се свързва с ребрата, разперени встрани като крака на паяк.

-      Какво искате? - попита тя. Още не бе дошла съвсем на себе си.

Колекционера на кости я огледа внимателно. Пред него не стоеше млада, безупречно красива жена: носът ѝ бе твърде плосък, устните прекалено дебели, кожата - като мръсен пясък. Той обаче видя под многото несъвършенства съвършената красота на сърцевината.

Нежно погали слепоочието ѝ. Дано да не е счупено...

Тя се закашля, ноздрите ѝ се разшириха. Миризмата тук бе прекалено силна, въпреки че на него това вече не му правеше впечатление.

-      Не ме удряйте отново - прошепна тя. - Моля ви, не ме бийте.

Той извади ножа, наведе се, разряза бельото ѝ. Тя погледна голото си тяло.

-      Това ли искате? - каза задъхано. - Добре, чукайте ме. Добре.

„Удоволствията на плътта - помисли си презрително той - не могат да се сравняват...“

Той я вдигна на крака и жената отчаяно се отскубна и с несигурна крачка се запъти към малката врата в ъгъла на мазето. Не тичаше, не се опитваше да избяга. Само хлипаше. Протегна ръка към вратата.

Колекционера на кости я наблюдаваше, опиянен от бавното ѝ патешко поклащане.

Вратата, която в миналото бе водила към шахта за въглища, сега отвеждаше в тесен тунел, свързан със съседната изоставена сграда. Естер блъсна металната врата и я отвори. Влезе в тунела.

След не повече от минута Колекционера чу ужасения ѝ писък. Последван от задъхано, плачевно:

-      Господи, не, не, не!...

Другите ѝ думи се губеха в усилващите се възклицания на ужас.

Тя се върна от тунела, този път по-бързо, размахвайки ръце, като че се опитваше да отблъсне видението, с което току-що се беше сблъскала.

„Ела при мен, Естер.“

Тя се препъваше по пръстения под, плачеше.

„Ела.“

Тя се хвърли право в търпеливите му, очакващи прегръдки. Той я обгърна здраво, като любовник, почувства прекрасните ключици под пръстите си и бавно повлече ужасената жена отново към входа на тунела.

20.

Фазите на луната, листото, мокрото бельо, пръстта. Екипът отново се събра в спалнята на Райм - всички с изключение на Полинг и Хауман; нямаше начин да въвлекат и капитаните в незаконната операция.

-      Нали пусна течността от бельото в хроматографа, Мел?

-      Налага се отново да го направя. Спряха ни, преди да получа резултата.

Купър изцеди една проба и я вкара със спринцовка в хроматографа. По монитора на апарата започнаха да се редуват върхове и падини. Като графика на промените на финансов индекс. Райм усети, че Сакс се е приближила към него. Явно се бе промъкнала, когато не я гледаше.

-      Аз...

- Да?

-      Бях по-груба, отколкото исках. Преди. Избухнах. Не знам защо, но бях ядосана.

-      Права беше - каза Райм.

Очите им се срещнаха и той си спомни сериозните разговори с Блейн. Когато обсъждаха отношенията си, винаги спираха поглед върху някакъв предмет помежду им – някой от керамичните коне, които тя колекционираше, книга, празна бутилка вино.

-      Аз обработвам сцените на престъпленията по-различ- но от повечето криминолози. Нужен ми беше някой непредубеден, който в същото време да има собствено мнение.

Противоречивите качества на идеалния любовник. Сила и уязвимост в еднакви количества.

-      Когато разговарях с комисар Екерт - каза тя, - исках само да ме преместят. Нищо повече. Никога не съм си и помисляла, че така ще привлека федералните и ще ти отнемат случая.

-      Знам.

-      И все пак си изпуснах нервите. Извинявай.

-      Не се отричай от думите си, Сакс. Трябва ми някой, който от време на време да ми напомня, че се държа отвратително. Том го прави. Затова го обичам.

-      Стига сантименталности, Линкълн - обади се болногледачът от другия край на стаята.

-      Никой друг не ми е казвал да вървя по дяволите - продължи Райм. - Всички се държат пред мен, сякаш стъпват в яйчени черупки. Мразя такова отношение.

-      Не ми изглежда да са те посещавали много в последно време.

-      Вярно е - отвърна той след кратко мълчание.

Графиката на монитора на масспектрометъра престана да се променя. Мел Купър натисна няколко клавиша и започна да оглежда резултата:

-      Вода, машинно масло, фосфати, натриев хлорид, малки количества минерални соли... Нямам представа какво означава.

„Какво ли иска да ни каже? - замисли се Райм. - Самото бельо ли има значение? Или течността?“

-      Да продължаваме - каза той. - Дай да видим пръстта.

Сакс му поднесе пликчето. Пясък с розов оттенък, смесен с парченца глина и камъчета.

-      Смес от камъчета и пясък. Намира се непосредствено над основната скала на Манхатън. Съдържа ли натриев силикат?

Купър пусна проба на хроматографския апарат.

-      Да, колкото искаш.

-      Значи ще търсим нещо в централната част на града, на не повече от петдесет метра от водата... - Удивеният поглед на Сакс го развесели. - Не съм ясновидец, Амелия. Просто съм си научил урока, това е. Строителните компании смесват натриев силикат с пясъка, за да стабилизират почвата, когато копаят основи близо до брега в местата, където основната скала е на голяма дълбочина. Това означава, че мястото е някъде в централен Манхатън. Хайде сега да погледнем листото.

Сакс му подаде пликчето с уликата.

-      Нямам представа от какво е - каза Райм. - Не си спомням да съм виждал такова растение. Поне не в Манхатън.

-      Имам връзки към няколко Интернет-страници за земеделие - каза Купър, като посочи монитора на компютъра си. - Ще се поровя малко из тях.

Райм също бе прекарал известна част от времето си в ровене из Интернет. Както книгите, филмите и постерите, това също му дотегна. Може би защото голяма част от собствения му свят бе виртуален, мрежата не можа да задържи вниманието на Линкълн Райм.

Мониторът на Купър започна да мига и да показва различни страници, изтеглени от електронната бездна.

-      Зареждам няколко файла. Ще отнеме десет-двадесет минути.

-      Добре - каза Райм. - Сега да се заемем с останалите улики... Не подхвърлените, а другите. Може да ни подскажат къде е ходил. Хващай тайното ни оръжие, Мел.

-      Тайно оръжие ли?

-      Следовите улики.

Специален агент Фред Делрей започна акцията с десет човека. Два отряда плюс екип за претърсване и наблюдение. Въоръжените до зъби агенти чакаха, плувнали в пот, сред храстите. От другата страна на улицата, на горния етаж на една изоставена каменна постройка, екипът за подслушване бе поставил микрофон и инфрачервена видеокамера, насочени към къщата на престъпника.

Трима снайперисти, готови за стрелба, лежаха по покривите на околните сгради.

Делрей - облечен с полево яке и джинси вместо безупречния зелен костюм - говореше по радиостанцията.

-      Отрядът за наблюдение до командния център. Следим постройката. Някой се движи в мазето.

-      Какво прави? - попита Делрей.

-      Не се вижда. Прозорците са много мръсни.

-      Сам ли е? Има ли пленник?

Знаеше, че полицай Сакс вероятно е права: може би престъпникът вече беше отвлякъл някого.

-      Не се вижда. Регистрираме само движение и топлинни вълни.

Делрей беше изпратил други агенти да обкръжат къщата. Сега дойде техният ред да докладват:

-      Никой не се вижда на първия, нито на втория етаж. Гаражът е заключен.

-      Снайперистите - подкани ги Делрей, - докладвайте.

-      Стрелец едно до командния център. Наблюдавам входната врата. Край.

Другите държаха на прицел коридора и стаята на първия етаж.

-      Готови за стрелба - докладваха и двамата.

Делрей извади големия си пистолет.

-      Добре. Имаме разрешение - каза той, имайки предвид разрешението за обиск. Не им се налагаше да чукат. - Напред! Отряди едно и две, разгръщайте се.

Първият отряд се зае с разбиването на входната врата, докато вторият използва по-цивилизования начин, като счупи стъклото на задния вход и отключи вратата отвътре. Нахлуха в къщата, Делрей влезе с първия отряд. Вонята на мърша бе непоносима и дори главният агент, който не за пръв път присъстваше на местопрестъпление, преглътна, за да не повърне.

Вторият отряд претърси първия етаж, след което се качи на горния, към спалнята, докато членовете на първия отряд яростно изтропаха с ботуши надолу по старата дървена стълба към мазето.

Делрей също се затича натам, към усилващата се воня. Чу звука от избиването на врата с ритник някъде долу и викове:

-      Не мърдай! ФБР. Не мърдай!

Когато обаче стигна подземието, чу същия агент да заеква много по-неуверено:

-      Какво, по дяволите, е това? Господи!

-      Мамка му! - изкрещя друг. - Това е прекалено.

-      Лайна и помии! - възкликна Делрей, когато влезе в стаята. Едва дишаше в адската смрад.

Трупът изпускаше черна слуз. Гърлото бе прерязано. Мъртвите, помътнели очи гледаха втренчено тавана; гърдите като че мърдаха - надуваха се и се отпускаха. Делрей потрепери: никога не успяваше да преодолее отвращението си от червясалите трупове. Броят на буболечките и личинките показваше, че жертвата е мъртва поне от три дена.

-      Откъде е дошъл положителният сигнал на инфрачервения детектор? - почуди се един агент.

Делрей посочи следите от плъши и миши зъби по надутия крак на трупа:

-      Крият се някъде тук. Прекъснахме им вечерята.

-      Какво ли е станало? Да не би някоя от жертвите да е успяла да го убие?

-      Какви ги приказваш?

-      Това не е ли той?

-      Не, не е той - избухна Делрей, без да сваля очи от една особена рана на трупа.

Един от отряда се намръщи:

-      Хайде, Делрей. Този е. Имаме снимки. Това е Питърс.

-      Разбира се, че е скапаният Питърс. Но той не е убиецът. Не чаткате ли?

-      Не? Какво искаш да кажеш?

Изведнъж един от агентите прозря:

-      Мамка му!

Мобилният телефон на Делрей иззвъня и го накара да подскочи. Агентът изслуша обясненията на човека от другата страна на линията:

-      Какво е направила? Само това ми липсваше... Не, не сме заловили проклетия убиец!

Натисна яростно бутона за изключване и посочи двама от агентите.

-      Идвате с мен.

-      Какво има, Делрей?

-      Отиваме на гости. И знаете ли какво няма да правим? - Двамата го погледнаха с недоумение. Той сам си отговори:

-      Изобщо няма да се държим учтиво.

Мел Купър изтръска съдържанието на пликчетата върху лист хартия. Огледа пръстта с лупа:

-      Парченца от тухли. Има и някакъв друг камък. Вероятно мрамор.

Постави малка проба върху предметното стъкло и я разгледа под микроскопа.

-      Да, мрамор. Розов.

-      Имаше ли някакъв мрамор в обора, където намери немкинята?

-      Не - отвърна Сакс.

Купър предположи, че може да е от общежитието на Монеле.

-      Не, познавам сградата на „Дойче хаус“. Панелен блок в Гринуич Вилидж. Най-много да намериш полиран гранит. Може би е от скривалището му. Нещо интересно?

-      Има следи от длето - каза Купър, без да откъсва очи от окуляра на микроскопа.

-      А, много добре. Гладки ли са?

-      Немного. Грапави.

-      Значи от стара парна машина за рязане на каменни блокове.

-      Да, възможно е.

-      Пиши, Том. - Райм кимна към таблицата на стената. - В къщата му има мрамор. И е стара.

-      Ама защо да си губим времето с къщата му? - попита с недоумение Банкс, като си погледна часовника. - Федералните трябва вече да са го пипнали.

-      Информацията никога не е излишна, Банкс. Запомни го. Какво още има?

-      Още едно парченце от ръкавица. Същата червена кожа. И какво е това? - попита Купър, като показа на Сакс пликче с парче дърво.

-      Проба от афтършейва му. Където се е облегнал на стълба.

-      Да го изследвам ли? - попита Купър.

-      Дай първо да го помириша - отвърна Райм.

Сакс му занесе пликчето. Отвори го и Райм подуши дървото.

-      „Брут“. Как не си го познала? Том, запиши, че използва евтин одеколон.

-      Ето косъма - обяви Купър и постави уликата на микроскопа. - Много прилича на предишния, който намерихме. Вероятно е от същия източник. По дяволите, Линкълн, забравих: от същия източник е. Нали така трябваше да кажа? Кафяв.

-      Отрязан ли е, или е паднал сам?

-      Отрязан.

-      Добре, ще си останем с цвета.

Том написа „кафяв“ в таблицата.

-      Не го пиши! - каза Селито.

-      Защо?

-      Очевидно не е кафяв - продължи Райм.

-      Помислих си...

-      Косата му е всякакъв друг цвят освен кафяв. Руса, черна, червена...

-      Това е стар номер - обясни детективът. - Отиваш при кофите зад някой фризьорски салон, взимаш няколко косъма и ги подхвърляш на местопрестъплението.

-      А! - Банкс запази място за тази информация в ентусиазирания си мозък.

-      Добре - каза Райм. - Дай влакната.

Купър нагласи поляризационния микроскоп:

-      Лъчепречупване - 0,053.

-      Найлон 6 - измърмори Райм. - Как изглежда, Мел?

-      Много грубо влакно. Прегънато в средата. Светлосиво.

-      Килим.

-      Точно така. Ще проверя в базата данни.

Купър затрака по клавиатурата. След малко вдигна поглед от компютъра и обяви:

-      „Хамстед текстил“, влакно 118В.

Райм въздъхна разочаровано.

-      Какво има? - попита Сакс.

-      Това е най-често използваното влакно за автоматично тъкане на килими в САЩ. Използва се от над двеста различни производители през последните петнадесет години. Безнадеждно е... Мел, има ли нещо по нишката? Сложи я на електронния микроскоп.

Купър се зае със задачата. Апаратът се обля в зловещо синьо-зелено сияние. Тънката нишка изглеждаше като дебело корабно въже на монитора.

-      Има нещо. Кристали. Много. Може да е титанов двуокис. Използват го за премахване на блясъка на изкуствените материи, от които са направени килимите.

-      Пусни ги на газовата хроматография. Важно е.

-      Няма достатъчно, Линкълн. Ще се наложи да изгоря цялото влакно.

-      Изгори го тогава.

-      Да вземеш назаем веществени доказателства от ФБР е едно - напомни тактично Селито. - Но да ги унищожиш... Не знам, Линкълн. Ако има процес...

-      Налага се.

-      О, хайде - каза Банкс.

Селито кимна неохотно и Купър постави уликата в апарата. Машината изсъска. След малко на монитора се появи графика.

-      Ето, това е дълговерижната молекула на полимера. Найлон. А тази малка вълничка на графиката е нещо друго. Хлорид, детергент... Това е перилен препарат.

-      Помните ли? - каза Райм, - немкинята каза, че колата миришела на чисто. Я провери какъв е препаратът.

Купър въведе данните в каталога на фирмите за химикали.

-      Произвежда се от „Пфицер кемикалс“. Продава се под търговското наименование „Тиди клийн“ в магазините на „Баер аутомотив продъктс“ в Тетърбъро.

-      Чудесно! - възкликна Линкълн Райм. - Познавам фирмата. Продават на едро. Главно на компании за коли под наем. Значи убиецът кара кола под наем.

-      Не може да е толкова луд, че да върши престъпления с кола под наем - възрази Банкс.

-      Откраднал я е - промърмори раздразнено Райм, като че младежът го бе попитал колко прави две и две. - И номерата сигурно също са крадени. Ема още ли работи за нас?

-      Сигурно вече се е прибрала.

-      Събуди я и я накарай да разпита в „Херц“, „Авис“, „Нешънъл“ и „Бъджет“ за кражби.

-      Дадено - отвърна Селито, макар и несигурно. Във въздуха като че ли още се носеше миризмата на изгорените веществени доказателства.

-      А стъпките? - напомни Сакс.

Райм погледна снимката, която му показваше.

-      Необичайно износване на подметките. Виж как са изтъркани от външната част.

-      Да не е дюстабан? - предположи Том.

-      Възможно е, но петата не е износена по съответния начин. - Райм погледна внимателно отпечатъците. - Да не би да чете много?

-      Да чете ли?

-      Седни на онзи стол - каза Райм на Сакс - и се наведи над масата, като че четеш.

Тя седна и го погледна:

-      И какво?

-      Прави се, че прелистваш.

Тя се направи, че прелиства няколко пъти, после отново вдигна глава.

-      Продължавай. Представи си, че четеш „Война и мир“.

Сакс продължи да прелиства с наведена глава. След минута, без да осъзнава, кръстоса крака. Единствената част на подметките, която се допираше до пода, бе външната.

Райм каза:

-      Запиши го в таблицата, Том. Но с въпросителна.

-      Хайде сега да се заемем с отпечатъците от пръстите.

Сакс каза, че ясният отпечатък, по който са установили самоличността на убиеца, не е при нея:

-      Във ФБР е.

Този отпечатък обаче не интересуваше ни най-малко Райм. Искаше да погледне онзи, който Сакс бе свалила от врата на немкинята.

-      Не може да се сканира - каза Купър. - Дори не е от С-качество. Нищо не може да се види.

-      Нямам намерение да го сравнявам с базите данни - каза Райм. - Интересува ме тази чертичка.

Показа малка резка по средата на отпечатъка.

-      Какво е това? - поинтересува се Сакс.

-      Белег, доколкото виждам - отвърна Купър. - Старо порязване. Било е доста дълбоко. Като че острието е стигнало до самата кост.

Райм се замисли за други белези и дефекти по кожата, с които се бе срещал през годините. В дните, преди хората да започнат да се занимават главно с книжа и компютри, беше много по-лесно да се определи професията на човек по пръстите му: изкривявания от пишещите машини, убождания от игли, следи от мастило, порязвания от хартия и машини, мазоли от различни видове ръчен труд...

Този белег обаче не му говореше нищо.

Поне засега. Не и докато не заловят някой заподозрян.

-      Какво още има? Отпечатъкът от коляно. И той е хубав. Ще ни подскаже с какво е обут. Дай го, Сакс. По-високо! Широки панталони. Гънките личат много добре, значи естествена материя. В тази жега трябва да е памук. Не вълна. В наши дни няма много копринени панталони.

-      Тънък плат, не е дънков - каза Купър.

-      Спортно облекло - заключи Райм. - Запиши го в таблицата, Том.

Купър се обърна към компютъра и отново затрака по клавишите:

-      Нямаме късмет с листото. Не съвпада с нищо от каталога на Смитсоновия институт.

Райм отпусна глава на възглавницата. Колко ли време им оставаше? Час? Два?

Луната. Пръст. Солена вода...

Райм погледна Сакс, която стоеше сама в ъгъла. Бе навела глава и дългата ѝ червена коса висеше драматично към пода. Намръщена, потънала в мисли, гледаше някакво пликче с улика. Колко ли време бе прекарал самият Райм в тази поза, опитвайки се да...

-      Това е вестник! - възкликна Сакс. - Дайте един вестник. - Отчаяно зашари с поглед по масата. - Днешния.

-      Какво има, Сакс?

Тя грабна „Ню Йорк таймс“ от ръцете на Джери Банкс и започна бързо да го прелиства.

-      Тази течност... от бельото, да не е солена вода?

-      Солена вода ли? - Купър се наведе над графиката от хроматографията. - Разбира се! Вода, натриев хлорид и други соли. Маслото, фосфатите. Замърсена морска вода.

Очите на Сакс и Райм се срещнаха и двамата възкликнаха едновременно:

-      Прилива!

Сакс отвори вестника на метеорологичната прогноза. Там имаше схема на фазите на луната, еднаква с намерената на сцената на престъплението. Отдолу бе напечатана графика на приливите и отливите.

-      Най-високата точка на прилива е след четиридесет минути.

Райм се намръщи с отвращение. Никога не се беше ядосвал толкова на себе си.

-      Убиецът ще удави жертвата. Завързал я е под някой кей в центъра. - Хвърли отчаян поглед на картата на Манхатън с многокилометровата му брегова ивица. - Сакс, време е пак да си поиграеш на автомобилен състезател. Двамата с Банкс отидете на запад. Лон, поеми Ийстсайд. Около пристана на „Саутстрийт“. Мел, какво, по дяволите, е това листо?

Една вълна плисна замаяната му глава.

Уилиам Евърет отвори очи и издуха щипещата вода от носа си. Беше му студено. Немощното му сърце с мъка изпомпваше топлата кръв до кръвоносните съдове.

Замалко отново да изгуби съзнание. Отново си спомни за бившата си жена и - по неизвестни причини - за пътуванията им. Бяха ходили в Гиза, Гватемала, Непал, Техеран (една седмица преди скъсването на дипломатическите отношения). Единият двигател на самолета им се развали на час полет от Пекин. Евелин наведе глава, готова да посрещне смъртта, и зачете някаква статия в бордното списание. В нея се предупреждаваше, че пиенето на горещ чай след хранене било опасно за здравето. Разказа му го после, в бар „Рафълс“ в Сингапур, и двамата избухнаха в истеричен смях, от който им потекоха сълзи.

Замисли се за студените очи на похитителя. Зъбите му, дебелите ръкавици.

Сега, в ужасния мокър гроб, по ръката му запълзя непоносима болка и достигна чак до брадичката му.

„Дали е от счупения пръст, или е инфаркт?“ - зачуди се той.

Може би помалко и от двете.

Евърет затвори очи, докато болката отмина. После се огледа. Бе завързан за един прогнил кей. На около педя над водата висеше счупена дъска. Светлините от преминаващи кораби и от лампите на Ню Джърси се отразяваха на повърхността. Водата му стигаше до врата и въпреки че платформата на кея бе на метър и нещо над главата му, белезниците не му позволяваха да се качи по-нависоко.

Болката от счупения пръст пак го преряза и Евърет загуби за миг съзнание, отпускайки глава във водата. Носът му се напълни с течност, която го задави и свести.

Луната се вдигна малко по-високо. Под кея стана тъмно. Наоколо се носеше само шумът на вълните и собствените му стенания.

Той съзнаваше, че ще умре, че ще успее да задържи главата си над повърхността само още няколко минути. Затвори очи и допря буза до лигавата, гнила подпора.

21.

-      Побързай, Сакс! - извика Райм в радиостанцията.

Тя натисна газта; колата хвърчеше с включени червени светлини по Уестсайдската магистрала. С каменно спокойствие Сакс увеличи на сто и двадесет.

-      Ухаа! - възкликна Джери Банкс.

Двадесет и трета, Двадесета, доковете на Четиридесета. Когато преминаваха през Гринуич Вилидж, един тир изскочи от някакво разклонение точно пред тях. Вместо да натисне спирачки, Сакс пресече осевата линия и навлезе в насрещното движение. Банкс загуби ума и дума от страх, а огромният камион наду клаксон и затанцува по платното.

-      Уха! - възкликна Амелия Сакс и се върна отново в своето платно.

Заговори в микрофона:

-      Повтори отново, Райм. Не чух какво каза.

-      Знам само, че е в централен Манхатън. Ще ти кажа нещо повече, когато разберем какво означава листото.

-      В Батъри Парк Сити сме.

- Двадесет минути до най-високата точка на прилива.

Може би хората на Делрей щяха да изкопчат от господин 823 точното местоположение на жертвата. Щяха да го понатиснат в някоя тъмна уличка. Ник ѝ бе обяснил, че така убеждават престъпниците да „съдействат“ на полицията. Удрят ги в слабините с торба ябълки. Много е болезнено. Не остават белези. Като дете не беше подозирала, че полицаите вършат такива неща. Сега знаеше истината.

Банкс я потупа по рамото:

-      Ето. Няколко стари кея.

Гнили, мръсни. Зловещи места.

Спряха, изскочиха от колата и се втурнаха към брега.

-      Райм, чуваш ли ме?

-      Казвай, Сакс. Къде си?

-      При един кей на север от Батъри Парк Сити.

-      Току-що ми се обади Лон от Ийстсайд. Нищо не е открил.

-      Безнадеждно е. Тук има десетина кея. После по крайбрежната алея... При доковете на ферибота, пристана на Батъри Парк... Трябва ни цял отряд за бързо реагиране.

-      Не можем да използваме СБР, Сакс. Вече не работят с нас.

Двадесет минути до максималното ниво на прилива.

Сакс се загледа във водата. Отпусна безпомощно рамене. С ръка върху кобура тя се втурна към реката. Джери Банкс не изоставаше.

-      Кажи ми нещо за листа, Мел. Каквото и да е, предположи нещо.

Купър премести погледа си от микроскопа към монитора.

В Манхатън има осем хиляди вида растения.

-      По клетките не прилича на нищо.

-      Стар е. Колко стар?

Купър отново погледна листа:

-      Мумифициран е. Бих казал, че е на стотина години, може би малко по-малко.

-      Кое растение е изчезнало от града преди сто години?

-      В такива екосистеми като Манхатън растенията никога не изчезват. Винаги се появяват отново.

Нещо просветна в ума на Райм. Нещо познато му се въртеше в главата. Чувството, че още малко и ще се сети за нещо, му бе колкото гфиятно, толкова и противно. Мисълта може би бавно щеше да се изясни в съзнанието му. А можеше и да изчезне безследно, оставяйки усещане за нещо загубено.

Шестнадесет минути до най-високата точка на прилива...

Какво му се въртеше в ума? Райм затвори очи.

„Кей. Жертвата е под някой кей. Какво се прави на кейовете? Мисли! Пристан... кораби... разтоварване... стоки. Разтоварване на стоки!“

Той отвори очи:

-      Мел, това посевна култура ли е?

-      О, по дяволите! Гледах страниците за градинските растения, не за посевните.

Купър започна да натиска клавишите; минутите се струваха като часове на Райм.

-      Е?

-      Чакай, чакай. Ето списъка: ечемик, овес, пшеница, ръж, синап, тютюн...

-      Тютюн! Виж това.

Купър щракна два пъти с мишката и на монитора бавно се появи картинката на растението.

-      Това е!

-      „Уърлд трейд тауърс“ - обяви Райм. - В миналото на север от тях са се простирали тютюневи насаждения. Том, дай ми книгата. Искам да видя картата от 1740 година. И съвременния план, който Бо Хауман използваше, за да означи местата, на които се извършва почистване от азбеста. Закачи ги една до друга на стената.

Болногледачът откри по-старата карта в папките на Райм. Закачи двата плана на стената до леглото. По-старата, грубо скицирана схема показваше северните райони на още съвсем младия град - група постройки в долната част на острова. Наоколо се простираха обработваеми земи. По реката, която тогава се е наричала не Хъдсън, а Уест Ривър, имаше три търговски пристанища. Райм погледна съвременния план на града. Нивите, разбира се, ги нямаше, както и пристанищата от основаването на града, но точно на мястото на старите докове, където се е търгувало с тютюн, се виждаше изоставен кей.

Райм проточи врат, опитвайки се да прочете името на най-близката улица. Тъкмо щеше да изкрещи нещо на Том, когато входната врата на къщата се отвори с трясък. Разнесе се звън от строшени стъкла.

Том се втурна надолу.

-      Искам да го видя! - долетя яростен глас от коридора.

-      Само... - започна болногледачът.

-      Не. Никакво чакане, нито минутка. Веднага!

-      Мел - прошепна Райм. - Прибери уликите, изключи компютъра.

-      Ама...

-      Бързо!

Райм разтърси силно глава, микрофонът падна на пода. По стълбите отекнаха стъпки.

Том направи всичко възможно да спре неканените гости, но това бяха трима федерални агенти, двама от тях - въоръжени. Избутаха го нагоре по стълбите.

За пет секунди Мел Купър успя да разглоби микроскопа и в момента, в който агентите нахлуха, старателно започна да прибира частите в куфарчето. Пликчетата с уликите бяха под масата. Върху тях бе хвърлил стари броеве на „Нешънъл джеографикс“.

-      А, Делрей - каза Райм. - Хванахте ли убиеца?

-      Защо не ни каза?

-      Какво?

-      Че отпечатъкът е фалшив.

-      Никой не ме е питал.

-      Фалшив ли? - попита удивено Купър.

-      Е, отпечатъкът беше истински - каза Райм, сякаш говореше на малко дете. - Но не е на престъпника. На нашия човек му е било нужно такси, за да лови жертвите си. Затова се е срещнал с... как се казва?

-      Виктор Питърс - промърмори Делрей и разказа накратко досието на шофьора.

-      Добър удар - каза Райм с искрено възхищение. - Избрал е сърбин със съдебно досие и психични отклонения. Колко ли дълго е търсил подходящ човек? Както и да е, 823 е убил бедния господин Питърс и е взел таксито. Отрязал му е един пръст. Запазил го е в хладилника, за да ни заблуди, когато започнем много да затягаме примката. Май планът му проработи.

Райм погледна часовника: оставаха четиринадесет минути.

-      Откъде разбра? - Делрей хвърли поглед на окачените карти, но за щастие не им обърна внимание.

-      Отпечатъкът показва признаци на обезводняване и сбръчкване. Трупът сигурно е бил в ужасно състояние. В мазето ли го намерихте? Нашият човек обича да оставя жертвите си под земята.

Делрей отклони вниманието си от него и започна да обикаля из стаята като грамаден териер:

-      Къде криете нашите улики?

-      Улики ли? За какво говориш? Кажи, да не ми счупихте вратата? Предния път дойдохте, без да чукате. Сега направо влязохте с взлом.

-      Виж какво, Линкълн, мислех да ти се извиня, преди да...

-      Какъв жест, Фред!

-      Но сега изгарям от желание да те арестувам.

Райм хвърли поглед към микрофона на пода. Представяше си как гласът на Сакс гърми в слушалките.

-      Върни ми уликите, Райм. Не можеш да си представиш какви неприятности те чакат.

-      Том - каза Райм, - агент Делрей ме стресна и си изпуснах слушалките на уокмена. Би ли ги закачил на леглото?

Прислужникът веднага разбра. Вдигна микрофона и го скри зад главата на Райм, далеч от очите на Делрей.

-      Благодаря, Том. Знаеш ли, май днес не си ме къпал. Не е ли време вече?

-      Тъкмо мислех да ти го предложа - отвърна Том с глас на професионален актьор.

-      Хайде, Райм, за Бога! Къде си?

После чу глас в слушалката. На Том. Звучеше надуто, престорено. Нещо не беше наред.

-      Купих нова гъба - каза болногледачът.

-      Изглежда добра - отвърна Райм.

-      Райм! - изкрещя Сакс. - Какво става?

-      Струва седемнадесет долара. Не може да не е добра. Дай да те завъртя.

В слушалката се чуха и други гласове, но Сакс не разбираше какво говорят.

Тя и Банкс тичаха покрай брега и оглеждаха сивкаво-кафявите води на река Хъдсън под всеки кей. Даде знак на Банкс да спре, приви се от болката в гърдите, плю в реката. Опита се да си поеме дъх.

- ... Няма да ни отнеме много време. Извинете, господа - прозвуча в слушалката.

- ... Ще изчакаме, ако нямаш нищо против.

-      Имам против - каза Райм. - Не може ли човек да остане малко на спокойствие?

-      Райм, чуваш ли? - изкрещя отчаяно Сакс. „Какво прави, по дяволите?“

-      Не. Никакво спокойствие за тези, които крадат веществени доказателства.

„Делрей! У Райм е. Значи край. Жертвата е обречена.“

-      Върни ми уликите - излая агентът.

-      Мога да ти представя само възможността да ме видиш гол, Делрей.

Банкс понечи да заговори, но Сакс му махна да мълчи.

Някакъв шепот, който не успя да разбере.

Гневни реплики.

После Райм продължи спокойно:

- ... Знаеш ли, Делрей, едно време обичах да плувам. Плувах всеки ден.

-      Остават по-малко от десет минути - прошепна Сакс.

Водата спокойно плискаше брега. Две лодки бавно пореха вълните.

Делрей измърмори нещо.

-      Плувах в река Хъдсън. Тогава водата беше много по-чиста.

Микрофонът изпращя.

- ... стар кей. Беше ми любимият, но вече го няма. Бил е свърталище на „Бъстър дъстърс“. Бандата, чувал ли си за нея? През 1890 година. На север от Батъри Парк Сити. Да не те отегчавам? Не е много приятно да гледаш отпуснатия задник на паралитик. Е, щом ти харесва... Кеят беше между „Мурстрийт“ и „Чамбърс“. Гмурках се, плувах около кейовете...

-      „Мурстрийт“ и „Чамбърс“! - изкрещя Сакс.

Бяха го изпуснали, защото отидоха много на юг. Намираше се на около четвърт километър от мястото, където бяха сега. Сакс виждаше кафявата дървена конструкция и от- точната тръба, която сега се пълнеше от прилива. Колко ли време им оставаше? Сигурно немного. Нямаше да го спасят.

Сакс смъкна слушалките и се втурна към колата. Банкс я следваше по петите.

-      Можеш ли да плуваш? - попита тя.

-      Аз ли? Ходил съм няколко пъти на басейн.

Нямаше да успеят.

Сакс спря внезапно, завъртя се рязко и погледна пустите улици.

Водата стигаше почти до носа му.

Една вълничка плисна лицето на Уилиам Евърет точно когато вдишваше, и гърлото му се изпълни с вонящата солена течност. Задави се. Започна да повръща. В дробовете му навлезе вода. Изпусна подпората и потъна под повърхността, отново изплува, после пак потъна.

„Господи, не ме изоставяй... моля те, не ме...“

Дръпна белезниците, започна да рита. Като че можеше да се случи чудо и слабите му мускули да скъсат металната верига.

Издуха водата от носа си, отчаяно започна да мята глава. Дробовете му се прочистиха за момент. От извиване на главата нагоре в отчаяни опити да намери глътка въздух вратът му гореше от болка - толкова силна, колкото и тази от счупения пръст.

За малко успя да покаже носа си над повърхността.

После - нова вълна, малко по-висока.

Това бе краят.

Не можеше повече да се бори. Време е да се откаже. Да отиде при Евелин, да се сбогува с живота...

И Уилиам Евърет се отказа. Потъна в мръсната вода, пълна с гнили сламки и водорасли.

После се сепна ужасен. „Не, не!...“

Той се бе върнал. Похитителят! Беше тук.

Евърет започна да рита отчаяно, глъгна още вода в опитите си да изплува. Похитителят го заслепи с фенер и насочи ножа си към него.

„Не, не!...“

Не му ли стигаше да го удави, ами искаше и да го накълца на парчета! Евърет го изрита с все сила. Похитителят се потопи под водата и после... щрак!, ръцете на Евърет се освободиха.

Старецът забрави примирението си към смъртта и зарита бясно, за да изскочи на повърхността; вдиша влажния въздух, смъкна тиксото от устата си. Задави се, започна да плюе вонящата вода. Главата му се удари в една греда на кея.

-      О, Господи, Господи!... - ликуваше той.

Пред него се появи друга глава... Също с качулка, с ярък фенер и емблема на нюйоркския полицейски департамент. Непознатите държаха не ножове, а клещи за рязане на метал. Единият от тях пъхна лигава тръба между зъбите на Евърет и той вдиша дълбоко, до замайване. Кислород!

Водолазът го обгърна с ръка и двамата заплуваха към отточната тръба в основата на кея.

-      Поемете си дълбоко въздух, след минутка излизаме.

Евърет напълни отново белите си дробове до пръсване, затвори очи, гмурна се заедно с водолаза под водата, зловещо осветена от фенера. Плуването бе кратко, но мъчително - рязко надолу, после отново нагоре през мътната вода. За момент старецът се изплъзна от ръцете на водолаза и двамата се разделиха. Но това ни най-малко не разтревожи Уилиам Евърет. След преживяното, малко плуване в река Хъдсън бе като детска игра.

Нямаше намерение да взима такси. И с автобуса беше добре.

Пами обаче не бе спала достатъчно (бяха станали в пет) и започваше да нервничи. Дъщеричката й трябваше вече да е под шареното си одеяло, гушнала бутилка „Хауаян пънч“. А и самата Карол изгаряше от нетърпение да види Манхатън. Идваше от централния Запад и не беше стъпвала по на изток от Охайо за четиридесет и една години живот.

Тя си взе багажа и се запъти към изхода. Провери отново дали у нея е всичко, което носеше на излизане от къщата на Кейт и Еди следобед.

„Пами, Мечо Пух, портмоне, одеяло, куфар, раница.“

Всичко бе тук.

Приятелите ѝ я бяха предупредили да внимава в града.

-      Ще те дебнат - каза Еди. - Обирджии, джебчии.

-      И недей да се хващаш на ония комарджийски игри по улиците - майчински добави Кейт.

-      Че аз и вкъщи не играя на карти - напомни ѝ с усмивка Карол. - От къде на къде ще започна да играя комар точно по улиците на Манхатън?

Все пак оценяваше загрижеността им. И ето я - вдовица с тригодишно хлапе - в най-престъпния град на планетата за конференцията на ООН. Господи! Повече чужденци, повече хора, отколкото някога бе виждала.

Карол намери телефон с монети и се обади в хотела, за да провери резервацията. От рецепцията я увериха, че стаята е готова. Каза им да ги очакват след около четиридесет и пет минути.

Майката и дъщеричката излязоха и лятната жега като че се опита да ги смачка. Карол спря и се огледа. Хвана здраво Пами с една ръка, с другата - износения куфар. Тежката жълта раница висеше на рамото ѝ.

Наредиха се на опашката пред стоянката на такситата.

Карол хвърли поглед на огромното табло от другата страна на магистралата. „Добре дошли, делегати на ООН!“ Дизайнът бе ужасен, но тя впери очи в таблото: един от мъжете на снимката приличаше на Рони.

Известно време след смъртта му - преди две години - всичко я караше да си спомня красивия си късоподстриган съпруг, когото бе загубила. Минаваше покрай „Макдоналдс“ и се сещаше, че той обичаше „Биг Мак“. Артист в някой филм, който нямаше никаква прилика с него, ѝ се струваше, че кима, както го правеше той. Виждаше обява за продажба на електрическа косачка и си спомняше колко обичаше той да коси малката им ливада в Арлингтън Хайтс.

Избухваше в сълзи и гълташе успокоителни. Прекара цяла седмица в леглото. Неохотно се съгласи на предложението на Кейт да остане у тях за една нощ. Или за седмица. Или за месец.

Сега вече не плачеше. Беше дошла, за да започне нов живот. Край на скръбта.

Карол тръсна гъстата си руса коса, побутна Пами и подритна куфара, тъй като опашката се бе придвижила с няколко човека. Огледа се наоколо, опитвайки се да зърне някой от небостъргачите на Манхатън, но виждаше само коли, опашки на самолети и море от хора. От отдушниците на летището се вдигаха облаци пара, а по черното нощно небе плуваха жълти сияния.

Е, скоро щеше да види града. Надяваше се Пами да е достатъчно голяма, за да запомни впечатленията си.

-      Харесва ли ти приключението ни, слънчице?

-      Обичам приключенията. Може ли да ми дадеш малко „Уаян пънч“? Моля те, моля те!

„Моля“... Това беше нещо ново. Момиченцето вече научаваше вълшебните думички. Карол се усмихна:

-      Съвсем скоро, миличка.

Най-сетне дойде и техният ред. Багажникът на таксито се отвори автоматично и Карол вкара багажа. Затръшна капака и двете се настаниха на задната седалка.

„Пами, Мечо Пух, портмоне...“

-      Накъде? - попита шофьорът.

Карол извика адреса на хотел „Мидтаун резидънс“ през плексигласовата преграда.

Таксито потегли. Тя се облегна и постави Пами в скута си.

-      Ще минем ли покрай сградата на ООН? - попита.

Вниманието на шофьора бе изцяло насочено към платното, така че не я чу.

-      Тук съм за конференцията - обясни тя. - За ООН.

Пак никакъв отговор.

Дали пък нямаше проблеми с английския? Кейт я беше предупредила, че повечето шофьори на таксита в Ню Йорк са чужденци. („Взимат хляба на американците“ - бе изръмжал Еди.) Не виждаше добре шофьора през мръсния плексиглас.

„Може би просто не му се говори.“

Завиха по друга магистрала и изведнъж... пред тях изникнаха небостъргачите. Като кристалите, които Еди и Кейт колекционираха. Група синкави, златисти и сребристи постройки по средата на острова и друга, вляво от първата. По-огромни от всичко, което бе виждала. За миг островът ѝ заприлича на гигантски кораб.

-      Виж, Пами, виж къде отиваме. Красиииво е, нали?

След няколко минути гледката изчезна. Шофьорът бе завил в едно разклонение. Таксито полетя по нажежени, пусти улици, покрай мрачни тухлени постройки.

Карол се наведе напред:

-      Оттук ли се минава за центъра?

Пак никакъв отговор.

Карол потропа по плексигласа:

-      Да не сте объркали пътя? Отговорете. Отговорете!

-      Мамо, какво има? - попита Пами и започна да плаче.

-      Къде ни карате?! - изкрещя Карол.

Шофьорът не им обърна внимание - продължи да си кара спокойно, да спира на всички червени светофари, без да превишава скоростта. И когато отби в пустия паркинг зад тъмната изоставена фабрика, даде мигач точно според правилника за движение.

„О, не!... Не!“

Шофьорът нахлузи маска за ски и слезе. Отиде до задната врата и протегна ръка, но се подвоуми и не отвори веднага. Наведе се и потропа по стъклото. Веднъж, два, три пъти. Като че да привлече вниманието на гущерите в зоологическата градина. Дълго време гледа майката и дъщерята; после отвори.

22.

-      Как ги вършиш тия неща бе, Сакс?

Тя стоеше до смрадливата река Хъдсън с микрофон на ревера.

-      На идване видях пристана на пожарните лодки в Батъри Парк. Извикаха двама водолази и пристигнаха на кея само за три минути. Човече, да беше видял само моторницата им! Трябва някой ден да покарам и такова нещо.

Райм ѝ разказа за трупа на шофьора и липсващия му пръст.

-      Мръсник! - възкликна тя. - Този негодник ни заблуди всички.

-      Не всички.

-      Значи, Делрей знае, че съм откраднала уликите. Търси ли ме?

-      Каза, че се връща в управлението. Вероятно, да реши кого по-напред да арестува. Как е местопрестъплението, Сакс?

-      Доста зле. Паркингът е покрит с чакъл...

-      Значи никакви следи.

-      Има нещо по-лошо. Водата е преляла през отточната тръба и мястото, където е била колата, е наводнено.

-      Мамка му. Никакви следови улики, никакви отпечатъци, нищо. Как е жертвата?

-      Немного добре. Прекарал е дълго време във водата, счупен пръст. Има проблеми със сърцето. Ще остане в болницата ден-два.

-      Какво казва?

Сакс отиде при Банкс, който разпитваше Уилиам Евърет.

-      Не беше едър - обясняваше спокойно пострадалият, като внимателно наблюдаваше как лекарят превързва пръста му. - А и не беше много як. Но се оказа по-силен от мен. Опитах се да се съпротивлявам, но той просто ми изви ръцете.

-      Как изглеждаше? - попита Банкс.

Евърет спомена тъмните дрехи и маската за ски. Само това помнеше.

-      Има нещо, което ми направи впечатление. - Евърет вдигна бинтованата си ръка. - Този човек е откачен. Хванах го, както вече ви казах. Не мислех, бях в паника. Но той се разяри. Затова ми счупи пръста.

-      За назидание, а?

-      Вероятно. Но не това е странното.

-      А кое?

-      Странното е, че той се заслуша.

Младият детектив спря да пише. Погледна Сакс.

-      Вдигна ръката ми до ухото си, направо я допря, и изви пръста, докато се счупи. Като че слушаше какъв звук ще издаде. И това му харесваше.

-      Чу ли, Райм?

-      Да. Том го записа в таблицата. Нямам обаче представа какво означава. По-късно ще го обмислим. Има ли някакви подхвърлени улики?

-      Още не съм забелязала.

-      Обходи сцената, Сакс. А, и вземи от жертвата...

-      Дрехите ли? Вече го помолих да ги съблече. И... Райм, добре ли си.

От другата страна се чу кашляне.

Връзката се разпадна. След малко отново се възстанови.

-      Райм, чуваш ли? Добре ли си?

-      Да - отвърна припряно той. - Хайде, започвай обхода.

Сакс огледа сцената в светлината на халогенния прожектор. Доста объркващо. Той е бил тук. Ходил е по чакъла. Но каквито и улики да е оставил след себе си, сега те са под водата. Тя тръгна бавно. Напред-назад.

-      Не виждам нищо. Подхвърлените улики сигурно са отплували.

-      Не, прекалено е умен, за да не вземе под внимание прилива. Скрил ги е някъде на сухо.

-      Хрумна ми нещо - каза внезапно тя. - Ела тук.

-      Какво?!

-      Обходи сцената заедно с мен, Райм.

Той замълча.

-      Райм, чуваш ли?

-      На мен ли говориш?

-      Приличаш ми на Де Ниро. Звучиш като Де Ниро. Помниш ли онази сцена от „Шофьор на такси“?

Райм се засмя:

-      Репликата е „Мен ли гледаш?“, а не „На мен ли говориш?”

-      Ела тук - настоя Сакс. - Огледай сцената заедно с мен.

-      Ще долетя. Не, нещо по-добро - ще се телепортирам.

-      Стига си ме иронизират. Говоря сериозно.

-      Ама...

-      Нужен си ми. Сама няма да намеря подхвърлените улики.

-      Но те са там. Напрегни се малко.

-      Обходих сцената два пъти.

-      Значи си определила много малко пространство за оглед. Разшири го с няколко метра.

-      Не сменяй темата. Ела да ми помогнеш.

-      Как? Как предлагаш да го направя?

-      Един приятел имаше затруднения - започна тя. - И...

-      Искаш да кажеш, че е бил инвалид - поправи я Райм. Спокойно, но твърдо.

-      Всяка сутрин болногледачът му го слагаше на една страхотна инвалидна количка и той се разхождаше където си поиска. На кино, на...

-      Тези колички... Не ми вършат работа.

Сакс замълча, той продължи:

-      Проблемът е в травмата ми. Опасно е да ме слагат на инвалидна количка. Може... - замълча за миг - нещата да се влошат.

-      Извинявай. Не знаех.

Той замълча, след това каза:

-      Няма нищо.

„Ама че неприятна ситуация...“

Райм обаче не изглеждаше ни най-малко разстроен. Продължи със спокоен, безстрастен глас:

-      Слушай, трябва да продължиш търсенето. Нашият човек започва да ни поставя по-сложни задачи. Но не и невъзможни за решаване... Ето ти една идея. Той обича подземията, нали така? Може да ги е заровил.

Сакс се огледа.

„Може би там...“ - Видя купчина пръст и листа в туфа висока трева близо до чакъла. Не изглеждаше много естествено - купчината бе с твърде правилна форма.

Тя отиде там и започна да маха листата с моливите.

Погледна наляво и се намери очи в очи с поклащаща се глава с оголени отровни зъби...

-      Боже Господи! - изкрещя Сакс, отскочи назад, падна тежко на задните си части, отчаяно се опита да извади пистолета си.

„Не!...“

- Добре ли си? - изкрещя Райм.

Тя насочи пистолета и се опита да спре треперенето на ръцете си. Джери Банкс притича с изваден „Глок“. Спря. Сакс се изправи, огледа по-внимателно това, което я бе уплашило.

-      Уха! - възкликна Банкс.

-      Змия е... скелет на змия - обясни тя на Райм. - Гърмяща змия. По дяволите! - Прибра пистолета в кобура. - Прикрепена е към дъска.

-      Змия ли? Интересно.

-      Да, наистина е интересно.

Сакс си сложи гумени ръкавици и вдигна експоната.

Обърна го.

-      „Метаморфоза“.

-      Какво?

-      Така пише на етикета. Предполагам, името на магазина, от който е купена. На „Бродуей“ 604.

-      Ще накарам Братята Харди да го проверят. Какво друго има? Какви са уликите?

Тя бяха под змията. В един плик.

-      Кибрит - каза Сакс.

-      Добре, може би замисля да подпали нещо. Пише ли нещо па кутийката?

-      Не, но има нещо размазано. Като вазелин. Само че мирише.

-      Добре, Сакс. Винаги помирисвай уликите, когато не знаещ от какво са. Само бъди по-точна.

Сакс доближи кутийката до носа си:

-      Пфу!

-      Това не е точност.

-      На сяра може би.

- Да не е някакъв нитрат? Експлозив? Товекс? Синьо ли е?

-      Не, бяло и прозрачно.

-      Предполагам, че е вторичен експлозив. Те са стабилни. Има ли нещо друго?

-      Парче хартия. Има нещо на него.

-      Какво, Сакс? Името му, адреса, имейла му?

-      Прилича на изрезка от списание. Има малка черно-бяла снимка. Прилича на сграда, но не се познава коя. И отдолу е написана дата: 20 май, 1906 г.

-      Пет, двадесет, нула шест. Дали не е някакъв шифър? Или адрес. Ще помисля. Друго?

-      Не.

Райм въздъхна:

-      Добре, връщай се, Сакс. Колко е часът? Господи, почти един. Не съм стоял до толкова късно от години. Идвай и да видим какво ще измислим.

От всички манхатънски квартали долен Ийстсайд се е променил най-малко в историята на града.

Разбира се, много неща вече ги няма. Обширните пасища. Масивните колониални къщи на първите големци на града в Джон Ханкок. Де Колек, голямото езеро (холандското му име е изопачено на английски в „Дъ Колект^281“, което най-добре характеризира силно замърсения водоем). Знаменития Файф Пойнтс - най-голямата в света престъпност на единица площ в началото на деветнадесети век, - където само в една жилищна сграда като зловещата „Гейтс ъв хел^292“, на година се извършвали двеста-триста убийства.

Хиляди стари сгради все още стояха - жилищни блокове от деветнадесети век, порутени къщи от колониалния период и федерални тухлени постройки от осемнадесети век, в стил барок. Някои като древноегипетски храмове. Обществени сгради, проекти, родени от извратения мозък на конгресмена Фернандо Уд. Някои бяха изоставени, обрасли с диви лози, с напукани стени. Но много от сградите все още се използваха: тук бе царството на публичните домове, уличните спекуланти и фабриките за робски труд, тук властваше прословутата Гомора - еврейската мафия. Квартал, който е дал началото на такива организации, не се разрушава лесно.

Точно тук Колекционера на кости докара крехката женица и малката ѝ дъщеричка.

„Щом усетил, че полицията е по петите му, Джеймс Шнайдер отново се скрил като змия, търсейки подслон (както се предполага) из мазетата на жилищните кооперации. И така се спотаил за няколко месеца.“

Докато шофираше към къщата си, Колекционера на кости преминаваше не през Манхатън от деветдесетте години на двадесети век - покрай корейските ресторанти, спагете- риите, магазините за порнографски видеокасети, празните бутици, - а покрай мъже с бомбета, жени с шумолящи кринолини, по улици, гъмжащи от карети и файтони, сред миризмата на метан, един път приятна, друг - отблъскваща.

„Но вътрешната зла сила, която го подтиквала да започне да събира колекцията си отново, била толкова силна, че скоро го подмамила да излезе от бърлогата си, за да се нахвърли отново върху почтените граждани. Този път върху един младеж, пристигнал неотдавна, за да учи в университета.“

Премина покрай известния Ейтинт Уорд, приютявал в миналото почти петдесет хиляди души, натъпкани в мизерни жилища. Като се замислят за деветнадесети век, много хора си представят черно - заради цвета на старите снимки. Грешат. Старият Манхатън е сиво-жълт. Резултат от задушливите промишлени пушеци, голите камъни на стените и оскъдното осветление.

„Шнайдер се промъкнал зад младежа и тъкмо щял да се хвърли отгоре му, когато, най-сетне, провидението се намесило. Двама полицаи случайно се появили наблизо. Веднага разпознали Шнайдер и го погнали. Убиецът побягнал на изток, през Манхатънския мост. Това чудо на техниката било завършено през 1909, две години преди описваните събития. Шнайдер спрял на средата на моста, тъй като откъм Бруклин се задавали още трима полицаи, привлечени от свирките и изстрелите на колегите си от Манхатън.

Престъпникът, по случайност невъоръжен, се прехвърлил през парапета. Изкрещял зловещи проклятия срещу полицаите, като ги обвинил, че са провалили живота му. Когато пазителите на закона се приближили, той скочил в реката. След седмица един моряк намерил тялото му на брега на Уелфеър Айлънд, близо до Хел Гейт. От плътта му не било останало много - раците и костенурките прилежно се били заели със задачата да очистят костите, които Шнайдер в лудостта си боготворял.“

Колекционера на кости зави по павираната улица, на която живееше - изгочна „Ван Бреворт стрийт“ - и спря пред къщата. Провери двете мръсни връвчици, които бе опънал под вратата, за да се увери, че никой не е влизал. Внезапен шум го стресна - гърленото ръмжене на кучетата с жълти очи, кафяви зъби, с тела, покрити с белези и струпеи. Хвана пистолета, но животните подвиха опашки и с лай се спуснаха след някоя котка или плъх по улицата.

По горещите тротоари не се виждаше никой и Колекционера на кости отвори катинара на хангара за файтони. Качи се в колата и я вкара в гаража до „Таурус“-а.

„След смъртта на злодея детективите се заели с разследване на деянията му. От дневника му личало, че е убил осем порядъчни граждани. Не се свенял да се гаври и с мъртвите; в дневника си бил записал (ако това, което твърди, е вярно), че е осквернил няколко гробища в града. Никоя от тези жертви не била заслужила такова оскърбление - не, повечето тленни останки били на достойни граждани, скромни и трудолюбиви. Извергът не чувствал никаква вина. Всъщност изглежда, че е действал с безумната мисъл, че върши услуга на жертвите.“

Колекционера спря и избърса потта от устните си. Лицето под маската го сърбеше. Измъкна жената и момиченцето от багажника и ги повлече през гаража. Жената беше силна и се съпротивляваше яростно, но Колекционера бе успял да ѝ сложи белезниците.

-      Мръсник! Не смей да докосваш дъщеря ми! Ако ѝ сториш нещо, ще те убия!

Той я стисна през гърдите и ѝ залепи устата. После направи същото с дъщерята.

„Плътта гние и е слаба - писал извергът с жестоката си, твърда десница, - костите са най-здравата част от тялото. Колкото и стара да е плътта, костите остават млади. Моето призвание е благородно и не разбирам защо никой не ме подкрепя. Аз правя добро на хората. Сега те са безсмъртни. Аз ги освободих. Изчистих костите им от мръсотията.“

Колекционера завлече двете в мазето и блъсна грубо жената на пода, после дъщерята. Завърза белезниците с въже за една скоба в стената. После се върна на горния етаж.

Извади жълтата раница от багажника и влезе в големия салон на къщата. Понечи да хвърли раницата в един ъгъл, но откри, че по някаква причина е ядосан точно на тези две пленнички. Седна пред един от стенописите - месар, спокойно хванал нож в едната си ръка, в другата - парче месо.

Погледна етикета на багажа. Карол Ганц. Карол с „е“ накрая. Защо ли е тази допълнителна буква? В куфара имаше само дрехи. Той отвори раницата. Намери парите - четири или пет хиляди. Върна ги отново.

Имаше десетина занимавки за детето: кукла, кутия с водни бои, пакет пластилин, „Чичко Косичко“. Скъп дискмен, пет-шест компактдиска, радиобудилник „Сони“.

Започна да разглежда снимките. Карол и момиченцето. На повечето жената беше много сериозна. На някои бе малко по-весела. Нямаше снимки на Карол със съпруга ѝ, въпреки че носеше венчална халка. Имаше много фотографии на двете в компанията на някакво семейство - пълна жена със старомодна рокля и брадат, оплешивяващ мъж с фланелена риза.

Колекционера на кости дълго време не свали поглед от една снимка на момиченцето.

„Участта на бедната Маги О’Конър, едва осемгодишно момиченце, е особено тъжна. Полицията предполага, че по нещастна случайност тя се озовала на пътя на Джеймс Шнайдер, докато се е занимавал с една от жертвите си.

Момиченцето живеело в известния Хелс Кичън (Адската кухня) и излязло да събере косми от многобройните мъртви животни по улиците на този бедняшки квартал. Детето си плетяло пръстени и гривнички - единствените украшения за такива бедни създания.“

„Кожа и кости, кости и кожа.“

Колекционера постави снимката на полицата, до малката купчинка кости. Там бяха тези, които бе чистил сутринта, и няколко, откраднати от магазина, от който бе задигнал скелета на змията.

„Предполага се, че Шнайдер се е сблъскал с малката Маги близо до свърталището си, където го е видяла да убива една от жертвите си. Дали се е отървал от нея бързо, или бавно, никой не знае, но за разлика от другите жертви, чиито останки били открити впоследствие, от крехката къдрокоса Маги О’Конър не е намерена никаква следа.“

Колекционера на кости слезе в мазето.

Отлепи тиксото от устата на майката и жената си пое дълбоко дъх:

-      Какво искате от нас? Какво?

Не бе слаба като Естер, но, слава Богу, не беше и тлъста като Хана Голдшмит. Толкова много от „душата“ ѝ прозираше през плътта. Изящната долна челюст, ключицата. И през тънката синя пола - част от таза, образуван от свързването на илиум, исхиум и пубис^301. Имена като на древноримски богове.

Момиченцето заплака. Колекционера се наведе и постави ръка на главата му. Черепът не се състои от една-единствена кост, а от осем, които са свързани една с друга. Колекционера погали тилната, двете теменни. И две от любимите му крехки кости около очните кухини - клиновидната и решетъчната.

-      Стига! - изкрещя Карол. - Не я докосвай.

-      Шшшт - каза той, като постави показалеца си пред устните.

Момиченцето заплака още по-силно и се сгуши до майка си.

-      Маги О’Конър - пошепна нежно той, като се наслаждаваше на хубавия ѝ череп. - Малката ми Маги.

Жената го погледна озадачено.

-      Ти се оказа на неподходящо място в неподходящо време, дете мое. Какво ме видя да правя?

„Костите остават млади.“

-      Какви ги говорите? - прошепна Карол.

Колекционера насочи вниманието си към нея. Винаги се беше чудил какво е станало с майката на Маги O’Koнър.

-      Къде е съпругът ви?

-      Мъртъв е - изсъска тя. После погледна нежно момиченцето. - Беше убит преди две години. Вижте какво, пуснете дъщеря ми. Тя няма да каже на никого за вас. Слушате ли ме?... Какво правите?

Той я хвана за ръцете и ги вдигна.

Опипа костите на дланта, фалангите на тънките пръсти. Изви ги.

-      Не, недейте. Боли. Моля ви! - закрещя тя в паника.

Той усети, че губи самообладание - това чувство ни най-малко не му се нравеше. Ако планът му с тази жертва успееше, щеше да се наложи да се бори срещу лудостта, която все повече го обладаваше, която го теглеше все повече към миналото, обърквайки представите му за настоящето.

„Преди и след...“

Нужно му бе да мобилизира целия си ум, за да завърши започнатото.

„И все пак... все пак...“

Тя бе толкова фина, толкова крехка. Колекционера затвори очи и си представи как ножът стърже по пищяла ѝ, като лък по струните на стара цигулка.

Дишането му се учести, по тялото му рукна пот.

Отвори очи и погледна сандалите ѝ. Нямаше много хубави кости от стъпалото в колекцията си. Бездомниците, които ловеше през последните месеци, страдаха от рахит и остеопороза, пръстите им бяха деформирани от неудобни обувки.

-      Нека се споразумеем - каза той.

Тя погледна дъщеря си. Допря се по-силно до нея.

-      Да се споразумеем. Ще ви пусна, ако ми позволите да направя нещо.

-      Какво? - прошепна Карол.

-      Да ви одера.

Тя примигна в недоумение.

-      Позволете ми, моля ви. Само единия крак. Под глезена. Ако ми позволите, ще ви пусна.

-      Какво?!

-      До кокал.

Тя го погледна с ужас. Преглътна тежко.

„Какво ѝ струва? - помисли си той. - Тя и без това е само кожа и кости. Да, това е различното в нея. Различното от другите жертви.“

Той остави пистолета и извади ножа. Отвори го.

Жената не помръдна. Откъсна очи от дъщеря си и погледна похитителя.

-      Ще ни пуснете ли?

Той кимна:

-      Не сте видели лицето ми. Не знаете къде се намираме.

Тя се замисли. Огледа се. Промълви някаква дума. Име.

Рон или Роб.

Протегна крака към него и изрита десния си сандал.

Той хвана пръстите ѝ. Погали крехките фаланги.

Тя се изпъна, сухожилията на врата ѝ изящно изпъкнаха. Затвори очи. Той погали кожата ѝ с острието.

Стисна ножа.

Тя затвори очи, издиша.

-      Започвай - промълви.

Закри очите на момиченцето, допря се силно до него.

Колекционера на кости си я представи с дрехи от викторианската епоха, кринолин и черни дантели. Представи си как тримата седят в „Делмонико“ или се разхождат по Пето авеню. Представи си малката Маги, с дантелено костюмче, да търкаля колело с пръчка по „Канал Бридж“.

„Преди и сега...“

Той допря ръждивото острие в свода на стъпалото ѝ.

-      Мамо! - изпищя момиченцето.

Нещо в него се пропука. За момент го обхвана чувство на отвращение от собствените му дела. Отвращение от самия себе си.

Не! Не можеше да го направи. Не и с нея. С Естер или Хана - да. Или със следващата. Но не и с нея.

Колекционера на кости поклати тъжно глава и погали слепоочната ѝ кост. Залепи отново устата ѝ и сряза въжето около краката ѝ.

-      Ела - промълви той.

Тя започна да се съпротивлява яростно, но той стисна носа ѝ, докато жената не изпадна в безсъзнание. После я метна на гръб и се заизкачва по стълбите, като междувременно взе и един плик, който бе оставил там. Много внимателно, за да не изпадне нещо. Докато се качваше, спря веднъж, за да погледа малката къдрокоса Маги О’Конър, която седеше в прахта, насочила отчаян поглед към него.

23.

Спипа ги пред дома на Райм.

Бърз като змията, която Банкс носеше като някакъв сувенир от Санта Фе, Делрей заедно с двамата агенти изскочиха от една странична уличка.

-      Имам новини, скъпи мои - обяви спокойно агентът. - Арестувани сте за кражба на веществени доказателства, поставени под съдебна възбрана.

Линкълн Райм бе сгрешил. Делрей не се беше върнал в управлението на ФБР, а бе останал да дебне помощниците му.

Банкс се ококори:

-      По-спокойно, Делрей. Ние спасихме жертвата.

-      И по-добре за вас, синко. Ако не го бяхте направили, щяхме да ви съдим и за убийство.

-      Само че ние го спасихме - възрази Сакс. - Не вие.

-      Благодаря за краткото разяснение, полицай. Дайте си ръцете.

-      Това са глупости.

-      Сложи белезниците на тази госпожичка - обърна се тържествено Делрей към набития агент до себе си.

- Намерихме още улики, агент Делрей - започна Сакс. - Убиецът е хванал нова жертва. Не знам с колко време разполагаме.

-      А, ще поканим и този момък на купона.

Делрей кимна към Банкс. Младият детектив се обърна към жената - агент на ФБР, натоварена със задачата да го арестува, сякаш смяташе да се бори с нея.

-      Не, не - каза весело Делрей. - Не си и помисляй да се съпротивляваш.

Банкс неохотно вдигна ръце.

Сакс се усмихна студено на агента.

-      Как беше разходката до Морнингсайд Хайтс?

-      Този мръсник е убил шофьора. Момчетата от отдела за разследване са плъзнали из къщата като мухи по мърша.

-      И само това ще открият. Този престъпник разбира от криминология повече от нас двамата, взети заедно.

-      Водете ги - нареди Делрей, като кимна към Сакс.

-      Можем да спасим и следващата жертва, ако...

-      Знаете ли какво ви остава, полицай? Можете ли да познаете? Остава ви правото да мълчите. Имате право да...

-      Хайде, стига - изгърмя нечий глас зад тях.

Сакс се обърна и видя Джим Полинг, който идваше по улицата. Панталоните и тъмната му риза бяха намачкани. Изглеждаше, сякаш е спал с дрехите, въпреки че лицето му бе бледо, като че не бе мигвал с дни. Имаше еднодневна брада, а русата му коса бе невъобразимо разчорлена.

Делрей примигна объркано, но не присъствието на капитана го караше да се чувства неудобно, а високият силует на главния прокурор на Южния район, застанал зад Полинг. И главният специален агент Пъркинс.

-      Хайде, Фред. Пускай ги - нареди прокурорът.

-      Тя открадна веществени доказателства, сър. Тя... - започна Хамелеона с мелодичния глас на радиоводещ.

-      Взех ги само за няколко изследвания - оправда се Сакс.

-      Вижте... - започна Делрей.

-      Не - отряза го Полинг, този път съвършено спокойно. - Няма какво да гледаме.

Обърна се към Сакс и излая:

-      А вие не смейте да остроумничите.

-      Слушам, сър. Извинявайте, сър.

Прокурорът се обърна към Делрей:

-      Фред, ти допусна грешка и тръгна по лъжлива следа.

-      Следата беше добра - възрази Делрей.

-      Е, решихме да сменим насоката на разследването - продължи прокурорът. - Разговаряхме с началника и с Психологическия отдел - добави Пъркинс. - Решихме, че методът, по който работят детективите Райм и Селито, е правилният.

-      Източникът ми съвсем ясно твърди, че нещо ще се случи на летището. Не би ме излъгал за такова нещо.

-      Точно там е въпросът, Фред - каза студено прокурорът. - Каквото и да е решил този мръсник, жертвите бяха спасени от екипа на Райм.

Делрей несигурно сви юмрук, после пак разтвори длан:

-      Признавам това, сър, но...

-      Агент Делрей, решението вече е взето.

Лъскавото черно лице на агента - толкова самоуверен, когато командваше подчинените си - изведнъж посърна. Самонадеяността му се изпари за миг:

-      Слушам, сър.

-      Последната жертва щеше да загине, ако детектив Сакс не се беше намесила - каза прокурорът.

-      Полицай Сакс - поправи го тя. - И заслугата е главно на Линкълн Райм. Аз изпълнявах само ролята на негови крака, ако мога така да се изразя.

-      Случаят се връща на градската полиция. Отделът за борба с тероризма към Бюрото ще продължи да следи информацията за терористични акции, но с намалено количество хора. Всичко, което открият, трябва незабавно да достигне до знанието на детективи Райм и Селито. Делрей, хората ти да бъдат на тяхно разположение за целите на разследването и за спасяването на жертвите. Или за каквото друго им потрябвате. Ясно ли е?

-      Тъй вярно.

-      Добре. Освободете сега тези полицаи от белезниците.

Делрей послушно отключи белезниците и ги пусна в джоба си. Оттегли се до големия микробус, паркиран наблизо. Сакс вдигна плика с уликите и погледна към агента. Той стоеше зад колата и разсеяно гладеше цигарата над ухото си. Сакс за миг почувства състрадание към него, после се втурна по стълбите, по две стъпала наведнъж, след Джери Банкс и змията му.

-      Имам вече идея кое какво значи. Е, почти всичко.

Сакс тъкмо влизаше в стаята, когато Райм направи това изявление. Изглеждаше доста доволен от себе си.

-      Всичко с изключение на змията и мазнината по кибрита.

Сакс връчи новите улики на Мел Купър. Стаята отново се бе превърнала в лаборатория, масите бяха покрити с нови шишенца, колби, епруветки, апарати и кутии. Това не представляваше нищо в сравнение с видяното във ФБР, но Сакс го чувстваше много родно и мило.

-      Кажи какво си открил - каза тя.

-      Утре е неделя... пардон, днес е неделя. Той има намерение да запали някоя църква.

-      Откъде си направи този извод?

-      Датата.

-      На листчето ли? Какво означава?

-      Чувала ли си за анархистите?

-      Дребни руснаци със шлифери, които мъкнат от онези бомби с вид на топки за боулинг - каза Банкс.

-      Така си мислят онези, които четат комикси - каза сухо Райм. - Личи си, че редовно гледаш анимационните филмчета в събота сутрин, Банкс. Анархизмът е старо социално движение, което призовава за сваляне на властта. Един от тях, Енрико Малатеста, проповядвал за „пропаганда чрез дела“. В превод - убийства и побои. Един от последователите му, американец на име Юджийн Локуърти, живял в Ню Йорк. Една неделя, малко след началото на сутрешната молитва, заковал вратите на една църква в горен Ийстсайд и я подпалил. Осемнадесет вярващи изгорели живи.

-      И това е станало на 20 май 1909, така ли? - попита Сакс.

- Да.

-      Да те питам ли как си се сетил?

Райм вдигна рамене:

-      Много ясно. Нашият човек си пада по историята, нали така? Оставя ни кибрит, значи планира да подпали нещо. Просто се замислих за най-известните пожари в града: в „Триангъл шъртуеър“, „Кристал палас“, увеселителното корабче „Дженерал слокъм“... Проверих датите: на двадесети май е пожарът в Първа методистка църква.

-      Къде ще бъде? - попита Сакс. - На същото място ли?

-      Съмнявам се - каза Селито. - Сега на мястото се издига търговска сграда. Господин 823 не си пада по новите постройки. Изпратих двама души за всеки случай, но сме почти сигурни, че планира да изгори някоя църква.

-      И смятаме - добави Райм, - че ще изчака службата да започне.

-      Защо?

-      По същата причина, поради която и Локуърти го е направил - продължи Селито. - Размислихме и върху думите на Тери Добинс: „увеличаване на залога“. За да убие повече хора.

-      Значи имаме малко повече време. Докато започне службата.

Райм погледна тавана.

-      Добре. Колко църкви има в Манхатън?

-      Стотици.

-      Въпросът ми беше реторичен, Банкс. Исках да кажа: “Хайде да се заемем с уликите.“

По стълбите отекнаха стъпки.

Отново бяха близнаците.

-      Видяхме Фред Делрей навън.

-      Не беше много радушен.

-      Не изглеждаше щастлив.

-      Уха! Я виж. - Сол (Райм бе забравил кой от двамата как се казва) кимна към змията. - Днес се нагледах на такива гадини.

-      На змии ли? - попита Райм.

-      Бяхме в „Метаморфоза“. Много...

- ... зловещо място. Говорихме със собственика. Странна птица. Както може да се досети човек.

-      С ееей такава брада. Искаше ми се да не бяхме ходили през нощта.

-      Продават препарирани насекоми и прилепи. Няма да повярвате какви буболечки имат...

-      По дванадесет сантиметра дълги.

- ... и такива змии. - Сол кимна към скелета.

-      И скорпиони. Пълно е със скорпиони.

-      Та да си дойдем на думата. Магазинът е бил разбит преди месец и знаете ли какво са откраднали? Скелет на гърмяща змия.

-      Обадили ли са се в полицията? - попита Райм.

- Да.

-      Но стойността на откраднатото няма и сто долара. Така че полицията не си дала много зор.

-      Кажи им.

Сол кимна:

-      Змията не е единственото откраднато. Крадецът е взел още двадесетина кокала.

-      Човешки ли? - попита Райм.

-      Да. Собственикът каза, че било смешно. Защото някои от насекомите...

-      Какви ти дванадесет, някои са дълги почти двадесет сантиметра.

- ... струват по триста-четиристотин долара. Но крадците са взели само змията и няколко кокала.

-      Какви по-точно? - поинтересува се Райм.

-      Всякакви. Като за урок по анатомия.

-      Така каза собственикът.

-      Повечето били малки. От китката и стъпалото. Едно-две ребра.

-      Собственикът не знаеше точно.

-      Някой направил ли е оглед на местопрестъплението? - попита Райм.

-      За няколко откраднати кокала ли? Амиии.

Братята Харди излязоха толкова бързо, колкото бяха дошли. Тръгнаха към мястото където бе спасена последната жертва, за да разпитат живущите в района.

Райм се замисли за змията. Дали тя показваше мястото на следващото престъпление? Имаше ли нещо общо с пожара в Първа методистка църква? Дори гърмящите змии да са се срещали често по тези места, градската управа отдавна бе изпълнила мисията на свети Патрик да изчисти острова от тях. Дали убиецът имаше предвид думата „змия“, или „гърмяща“?

После Райм като че се сети:

-      Змията е за нас.

Банкс се изсмя:

-      За нас ли?

-      Това е като плесница.

-      И кого удря?

-      Всички, които го преследват. Мисля, че това е шега.

-      Не ми беше много смешно, като я намерих - каза Сакс.

-      О, реакцията ти беше доста смешна - подразни я Банкс.

-      Мисля, че сме по-добри, отколкото е очаквал, и това никак не го радва. Ядосан ни е. Том, запиши го в таблицата. Подиграва ни се.

Телефонът на Селито иззвъня.

-      Здравей, Ема. Какво откри?

Селито кимна и започна да си води записки. После вдигна поглед и обяви:

-      Кражби на коли от фирми за даване под наем: от „Авизо“ са откраднати две в Бронкс и една в Манхатън. Цветовете обаче не съответстват: червена, зелена и бяла. От „Херц“ - четири. Три в Манхатън - Ийстсайд, Среден Манхатън и горен Уестсайд. Двете са зелени, а едната (тази може да е нашата) - тъмносива. Четвъртата е изчезнала от Уайтплейнс - сребрист форд. Струва ми се, че тя най-вероятно е нашата.

-      Съгласен съм - каза Райм. - Значи, Уайтплейнс.

-      Откъде си толкова сигурен? - попита Сакс. - Монеле каза, че може да е бежова или сребриста.

- Защото нашият човек действа из града - обясни Райм. - Ако е решил да краде нещо толкова голямо като кола, ще го направи колкото се може по-далеч от дома си. Форд ли казваш?

Селито попита нещо Ема, после вдигна поглед:

-      „Таурус“. Последен модел. С тъмносива тапицерия. Номерата нямат значение.

Райм кимна:

-      Първо тях е сменил. Благодари от мое име на Ема и ѝ кажи да дремне малко. Само да не се отдалечава много от телефона.

-      Открих нещо, Линкълн - обяви Купър.

-      Какво?

-      Това, с което е нацапан кибритът. Търся го в базата данни на химическите компании. Сравнявам... Я да видя... Най-вероятно да е „Кинкауей“. Евтин гел за изправяне на косата.

-      Много полезно сведение. Това ни води към Харлем, не смяташ ли? Стеснява значително търсенето.

Банкс погледна списъка на църковните служби в трите главни вестника на града:

-      Двадесет и две църкви.

-      Кога е най-ранната служба?

-      Три започват в осем. Шест - в девет. Една - в девет и половина. Останалите започват в десет или единадесет.

-      Сигурно ще запали една от църквите с най-ранни служби. Вече ни е дал прекалено много време, за да я открием.

-      Ще се обадя на Хауман пак да вдигне хората си - каза Селито.

-      Какво ще кажеш за Делрей? - попита Сакс. Представи си как отчаяният агент чака нарежданията им на ъгъла на улицата.

-      Какво Делрей? - измърмори Селито.

-      Хайде да го включим. Да знаете само как иска да хване този убиец.

-      Пъркинс му нареди да ни съдейства - допълни Банкс.

-      Наистина ли искате да го използваме? - попита Селито.

Сакс кимна:

-      Ами да.

-      Добре - съгласи се Райм, - извикайте Отряда за претърсване и наблюдение. Да пратят хора във всички църкви. Но да не се набиват много на очи. Не искам да го подплашим. Може да успеем да го хванем на местопрестъплението.

Телефонът на Селито иззвъня. Детективът се обади. Вдигна очи и възкликна:

-      Господи!

-      Какво има? - попита Райм.

Детективът избърса челото си.

-      Получен е сигнал от управителя на хотел „Мидтаун резидънс“. Една жена с резервация се обадила от „Лагуардия“, че пристига с дъщеря си, казала, че ще вземе такси. Досега не са се появили. При всички новини за отвличания управителят решил да ни се обади. Жената се казва Карол Ганц. От Чикаго.

-      Мамка му - промърмори Банкс. - Сега и малко момиченце. Трябва да спрем всички таксита, докато не заловим този мръсник.

Райм бе капнал от умора. Главата го болеше. Спомни си едно разследване във фабрика за експлозиви. От една бомба, сложена върху креслото, което Райм изследваше за улики, бе изтекъл нитроглицерин. Веществото му беше причинило адско главоболие.

Мониторът на компютъра на Купър примигна.

-      Имаме поща - обяви техникът. - Изследвали са всички проби от целофан, които им изпратихме. Смятат, че парчето, което намерихме върху кокала на „Пърлстрийт“, е от магазин на „Шопрайт“. Профилът му най-много прилича на този на техния целофан.

-      Добре - каза Райм. Кимна към таблицата. - Задраскай всички магазини освен ония на „Шопрайт“. Кои остават?

Том остави само четири магазина.

-      „Бродуей“ и Осемдесет и втора, „Гринуич“ и „Банкстрийт“, Осмо авеню и Двадесет и четвърта, „Хюстън стрийт“ и „Лафайет скуеър“.

-      Значи горен Уестсайд, Уест Вилидж, Челси и долен Ийстсайд.

-      Да, но може да го е купил на друго място.

-      Разбира се, Сакс. Може да го е купил в Уайтплейнс, докато е крал колата. Или в Кливланд, докато е гостувал на майка си. Виж, има един момент, в който престъпниците започват да се чувстват сигурни и престават да прикриват следите си. По-глупавите и мързеливите например хвърлят оръжието на убийството в контейнера зад дома си. По-умните го подхвърлят в някоя кофа в Хел Гейт. Блестящите престъпници се промъкват в някоя фабрика, за да разтопят пистолета при пет хиляди градуса в доменна пещ. Да, нашият убиец е умен. Но е и като всички останали. И той си има слабости. Сигурен съм, че си мисли, че няма да имаме време да се занимаваме с жилището му, защото ще се съсредоточим само върху подхвърлените улики. И, разбира се, страшно много греши. Точно така ще го разкрием. Хайде сега да погледнем по-отблизо бърлогата му. Мел, има ли някакви следи по дрехите на последната жертва?

Водата бе измила абсолютно всичко от дрехите на Уилиам Евърет.

- Каза, че са се били с жертвата, нали Сакс?

-      Не е била кой знае каква борба. Евърет го е хванал за ризата.

Райм цъкна с език:

-      Сигурно съм много уморен. Ако се бях сетил, щях да те накарам да изчегърташ калта под ноктите му. Дори да е бил под водата, там може да е останало...

-      Ето - каза тя и извади две малки найлонови пликчета.

-      Изчегъртала си му ноктите?

Тя кимна.

-      А защо пликчетата са две?

Тя взе всяко в отделна ръка:

-      Лява и дясна ръка.

Мел Купър избухна в смях:

-      Дори ти, Линкълн, не си се сетил да събереш поотделно калта от ноктите на двете ръце. Страхотно хрумване.

-      Разделното остъргване под ноктите може и да има някакво криминологично значение... - промърмори Райм,

-      Ха! - каза Купър през смях. - Значи, смята идеята ти за блестяща и съжалява, че не е хрумнала първо на него.

Техникът огледа материала от ноктите:

-      Има частици от тухли.

-      Около тръбата нямаше никакви тухли - каза Сакс.

-      По частиците има нещо полепнало. Не мога да определя какво.

-      Не може ли да са от обора? - попита Банкс. - Там беше пълно с тухли, нали така?

-      Частиците от тухли да са резултат от действията на Ани Окли^311? - Райм посочи с глава Сакс. - Не, не забравяй, че когато тя е показвала уменията си, престъпникът вече не е бил там. Мел, искам да погледна по-добре тези частици. През микроскопа. Възможно ли е?

Купър погледна компютъра на Райм.

-      Ще видя какво мога да направя.

Включи проводника в изхода за видеокамера на микроскопа и го свърза със своя компютър. После извади друг проводник, по-дълъг. Свърза двата компютъра и прехвърли някаква програма върху този на Райм. След пет минути Райм бе в състояние да гледа същото, което и Купър.

Криминологът разгледа частиците. Изсмя се високо:

-      Сам се издаде. Виждате ли тези бели топченца по частиците от тухли?

-      От какво са? - попита Селито.

-      Прилича на лепило - предположи Купър.

-      Точно това е. От четка за кучета. Престъпниците ги използват, за да почистват дрехите си от улики. Но има и обратен ефект. Парченца от лепилото са полепнали по дрехите му. Сега знаем, че частиците от тухли са от къщата му. Останали са полепнали по дрехите заедно с лепилото, докато Евърет не ги е остъргал с ноктите си.

-      Тухлите говорят ли ти нещо? - попита Сакс.

-      Стари са. И скъпи - евтините тухли са по-порести, защото глината се меси с машина. Предполагам, че къщата му е или бивша обществена постройка, или е принадлежала на някой богаташ. Поне на сто години е. Ако не и по-стара.

- А, ето - обади се Купър. - Прилича на парченце от ръкавица. Ако ръкавиците му продължат да се разпадат с такава скорост, скоро ще видим и отпечатъците от пръстите му.

Мониторът на Райм примигна и на него се появи миниатюрно парче кожа.

-      Има нещо странно - отбеляза Купър.

-      Не е червена - каза Райм - като предишните парченца. Тази кожа е черна. Пусни я на микроспектрофотометъра.

Купър проведе изследването и чукна по монитора си:

-      Кожа е. Но боята е различна. Може би е избеляла.

Райм проточи глава напред, взря се в парченцата, но изведнъж разбра, че го е загазил. Много.

-      Хей, какво ти е? - извика Сакс.

Райм не отговори. Вратът и долната му челюст започнаха да треперят. От безжизнения му гръбначен стълб към главата пропълзяха тръпки. После - като че някой внезапно бе включил печка - престана да му е студено и по лицето му рукна пот.

-      Том! - прошепна той. - Том, зле ми е.

Едва си пое въздух, адска болка проряза черепа му. Стисна зъби, започна да мята глава, само и само жестоката криза да спре. Но нищо не помагаше. Притъмня му. Болката бе толкова силна, че му се щеше да избяга, да скочи на краката си, които не се бяха помръдвали от години, и да побегне.

-      Линкълн! - изкрещя Селито.

-      Вижте лицето му - промълви Сакс. - Колко е червено!

А ръцете му бяха бели като восък. Цялото му тяло, от магическия четвърти прешлен надолу, побледня. Кръвта на Райм, в отчаяния си опит да отиде там, където има нужда от нея, потече с пълна сила към тънките капиляри на мозъка му, разшири крехките кръвоносни съдове до спукване.

Заслепен от болката, Райм смътно видя как Том отмята завивките от леглото. Как Сакс се навежда над него с искрена тревога в ясносините си очи. Последното, което видя, бе соколът, който хвръкна от перваза, уплашен от внезапната суматоха в стаята.

24.

Селито пръв грабна телефона.

-      Обадете се на „Бърза помощ“ - нареди Том. - После натиснете това копче. Автоматично набиране. Номерът на Пит Тейлър, специалиста по гръбначни травми.

Селито набра номера.

-      Някой да ми помогне! - закрещя Том.

Сакс бе най-близо. Кимна и пристъпи към Райм. Болногледачът бе хванал припадналия паралитик под мишниците и се опитваше да го издърпа нагоре. Разтвори ризата и натисна бледите гърди.

-      Останалите, оставете ни сами.

Селито, Банкс и Купър се спогледаха, след което бързо напуснаха стаята. Селито затвори вратата.

Болногледачът извади една пластмасова кутийка. Имаше бутони и циферблати и беше свързана посредством проводници към плосък диск, който Том постави върху гърдите на Райм.

-      Това е електрически стимулатор на диафрагмата. Ще поддържа дишането му.

Болногледачът включи апарата. После нахлузи ръкава на апарата за измерване на кръвно налягане върху снежнобялата ръка на Райм. Сакс си даде сметка, че по кожата на паралитика няма нито една бръчка. Беше на четиридесет, а тялото му бе като на двадесетгодишен.

-      Защо му е толкова червено лицето? Изглежда, сякаш всеки момент ще се пръсне.

-      Не само изглежда, ами и ще се пръсне - отвърна безстрастно Том; продължи с измерването на кръвното. - Дизрефлексия... При цялото напрежение днес, умствено и физическо. Не е свикнал на такова натоварване.

-      Постоянно повтаряше, че е уморен.

-      Знам. А не му обърнах достатъчно внимание. Тихо. Да чуя пулса му.

Постави си слушалката и бавно започна да изпуска въздуха, като гледаше манометъра. Ръцете му пипаха сигурно като на хирург.

-      По дяволите! Диастолично сто двадесет и пет. По дяволите!

„Боже Господи - помисли си Сакс, - ще получи инсулт!“

Том кимна към една черна чанта:

-      Намери нифедипина. И извади една спринцовка.

Докато тя търсеше, Том смъкна панталоните на Райм, взе катетър, намаза го с вазелин и внимателно, но бързо го вкара в бледия пенис на паралитика.

-      Това е една от причините. Налягането в правото черво и пикочния мехур също може да доведе до такава криза. Днес пи повече от необходимото.

Сакс извади спринцовката.

-      Не знам как се прави инжекция.

-      Аз ще я направя. Мога ли да те помоля... ако нямаш нищо против? Да гледаш катетъра да не се прегъне.

-      Да, разбира се.

-      Искаш ли ръкавици?

Сакс надяна гумените ръкавици и хвана пениса на Райм с лявата си ръка, катетъра - с дясната. От ужасно дълго време не беше пипала мъж на такова място. Кожата бе мека и тя си помисли колко е странно центърът на мъжествеността да е толкова нежен.

Том умело инжектира лекарството.

-      Хайде, Линкълн...

В далечината прозвуча сирена.

-      Идват - каза Сакс, като погледна през прозореца.

-      Ако не го свестим сега, няма да могат да му помогнат с нищо.

-      След колко време ще подейства лекарството?

Том погледна бездиханния Райм:

-      Досега трябваше да е подействало. Но дозата е твърде голяма и има опасност да изпадне в шок.

Болногледачът се наведе и вдигна единия клепач на болния. Синята зеница бе мътна и безжизнена.

-      Не е добре. - Том отново измери налягането. - Сто и петдесет. Господи!

-      Това ще го убие! - възкликна Сакс.

-      О, това не е никакъв проблем.

-      Какво? - прошепна удивено Амелия Сакс.

-      Той няма нищо против да умре. - Том я погледна изненадано, сякаш смяташе, че това трябва да ѝ е ясно. - Просто не иска да остане по-парализиран, отколкото е в момента. - Болногледачът приготви нова спринцовка. - Веднъж вече бе на ръба на инсулта. Точно това го ужасява.

Том се наведе и инжектира още лекарство.

Сирената се чу по-близо, линейката изсвири и с клаксон. Сигурно колите ѝ пречеха да мине и не бързаха да се отдръпнат - това бе едно от нещата в града, които разяряваха Сакс.

-      Можеш вече да извадиш катетъра.

Сакс внимателно измъкна тръбичката. Кимна към резервоара с урина:

-      Да я...

Том се усмихна леко.

-      Това е моя работа.

Минаха още няколко минути. Линейката, изглежда, не напредваше поради задръстването. По-късно по високоговорителя прогърмя нечий глас и сирената се приближи.

Райм внезапно се размърда. Леко поклати глава. После - по-силно. Червенината на лицето му поизчезна.

-      Линкълн, чуваш ли ме?

-      Том...

Райм затрепери. Том го покри с един чаршаф.

Сакс го погали по главата. Взе една кърпа и избърса челото му.

По стълбите отекнаха стъпки и на вратата се появиха двама едри санитари. Втурнаха се в стаята, измериха кръвното на паралитика и провериха диафрагмения стимулатор. Малко след тях дотича и доктор Питър Тейлър.

-      Питър - каза Том, - получи дизрефлексия.

-      Какво е кръвното?

-      Спада, но беше много високо. Достигна сто и петдесет.

Лекарят се намръщи.

Том представи Тейлър на санитарите. Те посрещнаха специалиста с облекчение и му отстъпиха място до леглото.

-      Докторе... - промълви Райм.

-      Я да видим очите.

Тейлър насочи фенерче към зениците на Райм. Сакс следеше лицето на лекаря; не ѝ хареса намръщеното му изражение.

-      Не ми трябва стимулаторът - прошепна Райм.

-      На теб или на дробовете ти? - попита троснато лекарят. - Защо не го оставим да поработи още малко? Само докато разберем какво е състоянието ти.

Обърна се към Сакс:

-      Бихте ли изчакали навън?

Тейлър се наведе и Райм забеляза капчиците пот по челото му.

Лекарят вдигна единия му клепач и се вгледа в лявата зеница, после в дясната. Измери отново кръвното му.

-      Приближава се към нормалното. Как е урината?

-      Литър и сто.

Тейлър се намръщи:

-      От небрежност ли е толкова много? Или от прекалено много пиене?

Райм му отвърна също толкова намръщено:

-      Малко се бяхме отнесли, докторе. Имаме доста работа тази нощ.

Тейлър кимна, после огледа стаята изненадан, като че някой бе вмъкнал всички апарати зад гърба му.

-      Какви са тези неща?

-      Върнаха ме на работа.

Тейлър се усмихна:

-      Време беше. От месеци те карам да се захванеш с нещо. Какво е положението с правото черво?

-      Не е изпразвано от дванадесет, може би четиринадесет часа - отвърна Том.

-      Голямо нехайство от твоя страна - упрекна го Тейлър.

-      Не е виновен той - каза Райм. - Тук цял ден гъмжи от хора.

-      Да не чувам извинения.

Такъв си беше доктор Тейлър. Никога не говореше със заобикалки, винаги бе прям с пациентите си.

-      Хайде да свършим и тази работа.

Лекарят си сложи гумени ръкавици, наведе се над Райм и започна да мачка корема му, за да раздвижи мързеливите черва. Том вдигна чаршафите и пъхна подлогата. След малко всичко бе готово и Том избърса шефа си.

-      Надявам се да си се отказал от онези глупости - каза неочаквано Тейлър.

„Онези глупости“ ли?“

Имаше предвид самоубийството. Райм хвърли кратък поглед на Том.

-      Не съм мислил за това от известно време.

-      Добре. - Тейлър погледна уредите и инструментите върху масата. - Така трябва. Може в полицията отново да те назначат.

-      Не вярвам да издържа изпита по физическо.

-      Как е главата?

-      Бих описал чувството като „десетина парни чука“. Вратът също ме боли. Днес на два пъти получавам силни пристъпи.

Тейлър отиде зад него и опипа гръбначния му стълб на мястото, където (поне така си мислеше Райм) се намираха белезите от операциите, които бе преживял през последните години. Лекарят започна да го масажира внимателно; болките във врата и раменете постепенно изчезнаха.

Пръстите на Тейлър спряха, както предположи Райм, на четвъртия шиен прешлен.

„Космически кораб, камион...“

-      Някой ден медицината ще е способна да лекува и това - каза лекарят. - Някой ден тази травма ще се лекува със същата лекота, както счупен крак. Мен слушай. Сигурен съм.

След петнадесет минути Питър Тейлър слезе при полицаите.

-      Добре ли е? - попита загрижено Амелия Сакс.

-      Кръвното налягане спадна. Нуждае се от почивка.

Лекарят, набит човек, внезапно си даде сметка, че пред него стои много хубава жена. Той приглади оредялата си прошарена коса и огледа стройното ѝ тяло от глава до пети. След това погледът му се премести на полицейските коли около, къщата и той попита:

-      По какво разследване ви помага?

Селито си замълча, както би направил всеки детектив, щом някой цивилен му зададе такъв въпрос, но Сакс предположи, че лекарят и Райм са достатъчно близки, и отвърна:

-      Чухте ли за отвличанията?

-      Шофьорът на такси ли? По новините само за него говорят. Добре е за Линкълн. Работата ще му се отрази чудесно. В момента са му нужни приятели и цел в живота.

Том се показа на горния етаж:

-      Той ти благодари, Пит. Е, не каза „благодаря“. Но вътрешно ти е благодарен. Нали го знаеш?

-      Нека бъдем честни - каза Тейлър, като сниши глас. - Още ли смята да се свърже с тях?

И когато болногледачът отвърна: „Не, отказа се“, нещо в гласа на Том подсказа на Сакс, че лъже. За каквото и да ставаше дума.

„Смята да се свърже с тях...“

Във всеки случай Тейлър май също не повярва.

-      Ще дойда утре, да видя как е.

Том отвърна, че ще му е благодарен. Тейлър нарами чантата си и си тръгна. Болногледачът махна на Селито:

-      Иска да ви види за минутка.

Детективът се качи бързо. Влезе в стаята; след няколко минути двамата с Том се появиха отново. Селито погледна със сериозно изражение Сакс:

-      Твой ред е.

И кимна към стълбите.

Райм лежеше разрошен, лицето му не беше вече червено, нито ръцете - бели. В стаята миришеше на изпражнения. Беше завит с чисти чаршафи и облечен с чиста пижама - зелена като костюма на Делрей.

-      Не съм виждала по-грозна пижама - каза Сакс. - От бившата ти жена е, нали?

-      Как позна? Подарък за рождения ми ден... Извинявай за уплахата.

Той внезапно ѝ се стори срамежлив и това я разтревожи. Сети се за баща си преди операцията в „Слоун-Кетьринг“, преди да му сложат упойката, от която той така и не се събуди.

-      Да извинявам ли? - попита злобно тя. - Стига глупости, Райм.

Той я погледа малко, след това каза:

-      Двамата ще се справите отлично.

-      Кои двама?

-      Ти и Лон. И Мел, разбира се. И Джим Полинг.

-      Какво имаш предвид?

-      Оттеглям се.

-      Какво?

-      Много напрежение ми дойде.

-      Не можеш да се откажеш. - Тя махна към таблицата на гърба на постера с репродукцията на Моне. – Виж колко много научихме за Извършител 823. Толкова сме близо.

-      Вече не съм ви нужен. Трябва ви само малко късмет.

-      Късмет ли? Нужни бяха години, докато хванат Бънди. Ами убиеца от „Зодиак“? А Върколака?

-      В нашия случай има достатъчно информация. Сигурни сведения. Ще попаднете на някоя следа. Ще го хванете, Сакс. Това ще е лебедовата ти песен, преди да те прехвърлят във „Връзки с обществеността“. Имам чувството, че Извършител 823 става по-непредпазлив и може да го пипнат в църквата.

-      Изглеждаш много добре - излъга тя.

Райм се изсмя. После усмивката му увехна.

-      Много съм уморен. Боли ме. По дяволите, боли ме там, където лекарите биха казали, че е невъзможно да боли.

-      Аз в такива случаи дремвам малко.

Той се опита да се изсмее пренебрежително. Не ѝ харесваше да го гледа в такова състояние. Той се изкашля сухо и погледна раздразнено стимулатора, като че не му беше при- ятно да зависи от някаква си машинка.:

-      Сакс... вече няма да работим заедно. Исках само да ти пожелая успех в новата кариера, да ти кажа, че си направила добър избор.

-      Е, ще дойда да те видя, когато го опандизим.

-      Ще ми бъде приятно. Радвам се, че ти беше първият полицай на местопрестъплението вчера сутринта. Не бих работил с никой друг.

-      Аз...

-      Линкълн - каза непознат глас.

Сакс се обърна и видя някакъв мъж на вратата. Новодошлият огледа любопитно стаята.

-      Явно тук е било доста оживено.

-      О, докторе - поздрави го Райм и по лицето му се разля любезна усмивка, - заповядайте.

Лекарят влезе.

-      Получих съобщението на Том. Спешно било.

-      Това е доктор Уилиам Бъргър, а това - Амелия Сакс.

Сакс вече разбра, че Линкълн Райм я е забравил. Каквото и да имаше да ѝ казва (а чувстваше, че има още нещо, може би много неща, за казване), вече не беше важно. Тя излезе. Том, който чакаше в широкия коридор отвън, затвори вратата след нея и - както винаги галантен - ѝ направи път.

Сакс излезе в задушната нощ.

-      Извинете - каза някой наблизо.

Обърна се и видя Питър Тейлър, облегнат на едно гинково дърво.

-      Ще ми отделите ли една минутка?

Сакс тръгна до него по тротоара.

- Да?

Той се облегна на една каменна стена и неловко приглади косата си назад. Сакс си спомни колко много мъже бе поставяла в неудобно положение само с една дума или с поглед. Помисли си, както много пъти: „Какво мощно оръжие е красотата.“

-      Вие сте му приятелка, нали? Имам предвид, че работите заедно с него, но ѝ същото време сте му и приятел.

-      Да. Предполагам.

-      Познавате ли този мъж, който току-що влезе?

-      Май се казва Бъргър. Лекар е.

-      Каза ли откъде е?

-      Не.

Тейлър вдигна очи към прозореца на Райм:

-      Чували ли сте за организацията „Лете“?

-      Не, а, чакайте... Това е група привърженици на евтаназията, нали?

Тейлър кимна:

-      Познавам лекарите на Линкълн и никога не съм чувал за Бъргър. Подозирам, че е от тях.

-      Какво?

„Все още смята да се свърже с тях...“

Ето за какво ставаше дума.

-      Той... говорил ли е сериозно за това преди?

-      О, да. - Тейлър въздъхна и вдигна поглед към мът- ното небе. - Да. - Погледна значката с името ѝ. - Полицай Сакс, загубил съм часове Да го разубеждавам. Дни. Но работя с паралитици от години и знам колко са упорити. Може вас да послуша. Поговорете с него. Мислех си... Бихте ли могли?...

-      О, по дяволите, Райм - промърмори тя и се втурна обратно, преди лекарят да се доизкаже.

Размина се с Том точно когато затваряше вратата. Избута го:

-      Забравих си бележника.

-      Какво...?

-      Веднага си тръгвам.

-      Не трябва да го безпокоиш. Иска да остане насаме с лекаря си.

-      Няма да се забавя и секунда.

Преди Том да се усети, тя вече бе изкачила стълбите.

Болногледачът сигурно знаеше какво става вътре, защото се затича след нея, взимайки по три стъпала наведнъж. Тя обаче бе спечелила преднина и влезе при Райм, преди Том да успее да се качи.

Нахълта, за най-голяма изненада на Райм и лекаря, който седеше със скръстени ръце до масата. Сакс затвори вратата и заключи. Том започна да тропа. Бъргър се обърна към Сакс с искрено учудване.

-      Сакс! - изръмжа Райм.

-      Искам да поговорим.

-      За какво?

-      За теб.

-      По-късно.

-      Колко по-късно, Райм? - попита саркастично тя. - Утре? Другата седмица?

-      Какво искаш да кажеш?

-      Искам да си запиша среща при теб, може би следващата сряда. Ще ти бъде ли удобно? Ще бъдеш ли „на разположение“?

-      Сакс...

-      Искам да поговорим. Насаме.

-      Не.

-      Тогава ще използвам по-груби мерки. - Сакс пристъпи към Бъргър. - Арестуван сте. По обвинение в съучастничество в самоубийство.

Белезниците щракнаха около китките на лекаря.

Сградата приличаше на църква.

Карол Ганц лежеше на пода в мазето. Само един сноп светлина падаше върху стената, осветявайки потъмняла икона на Исус и няколко мухлясали сцени от Библията. Насред стаята бяха поставени пет-шест малки столчета (за учениците от неделното училище, както предположи тя).

Все още беше с белезници и запушена уста. Похитителят я бе завързал с еднометрово въже за някаква тръба, която минаваше покрай стената.

На високата маса наблизо се виждаше горната част на масивна стъклена кана.

Ако успееше да я бутне на земята, можеше да среже въжето със стъклата. Масата изглеждаше извън обсега ѝ, но Карол все пак легна на земята и започна да пълзи към нея като гъсеница.

Сети се за Пами, когато беше бебе, как се търкаляше на леглото между нея и Рон; сети се за детето си, самичко в онова ужасно мазе, и започна да плаче.

„Пами, Мечо Пух, портмоне...“

За момент се отпусна на земята. Само за момент. Искаше ѝ се никога да не беше напускала Чикаго.

„Не, стига с тези мисли! Стига си се самосъжалявала! Точно така трябваше да направиш. Заради Рон. Заради себе си. Той щеше да се гордее с теб.“ - Кейт ѝ го беше повтаряла хиляди пъти и тя го вярваше.

Опита отново. Успя да приближи краката си по-близо до масата.

Беше изтощена, мислите ѝ - замъглени.

Гърлото ѝ бе пресъхнало, раздразнено от вонята на плесен.

Премести се малко по-напред и се отпусна на една страна, за да си поеме въздух. Не сваляше очи от масата. Задачата ѝ изглеждаше неизпълнима. „Каква полза има?“ - помисли си тя.

Какво ли си мислеше Пами сега?

„Мръсник - помисли си Карол. - Ще те убия заради това, което ни причини.“

Присви очи, готова да продължи да пълзи, но загуби равновесие и се превъртя по гръб. Пое си дълбоко въздух; знаеше какво ще се случи. Не! Със силно изпукване китката ѝ се счупи. Писъкът ѝ бе заглушен от тиксото. Причерня ѝ. Когато се съвзе след няколко минути, ужасно ѝ се гадеше.

Не, не, не!... Ако повърне със запушена уста, ще се задуши.

„Овладей се! Овладей се. Хайде. Можеш. Ето...“

Стомахът ѝ се сви. После пак.

„Не! Овладей се.“

Усети стомашните сокове в гърлото си.

„Овладей се... Овладей се...“

И успя. Като дишаше през носа, като мислеше за Кейт, за Еди, за Пами, за жълтата раница със скъпоценните си придобивки. Представи си я да се върти във въздуха под всякакви ъгли. Целият ѝ живот бе там. Новият ѝ живот.

„Рон, заради теб дойдох тук...“

Тя затвори очи.

„Дишай дълбоко.“

Накрая гаденето престана. След малко се почувства по-добре и въпреки че ѝ потекоха сълзи от болка, продължи да пълзи към масата; още една педя. Две.

Главата ѝ се блъсна в крака на масата. Успя само да го докосне, но можеше да се придвижи по-напред. Започна да мята глава и да удря силно дървото. Каната затрака, започна да се мести към ръба. Карол вдигна очи.

Краят на каната се показваше вече над ръба на масата. Карол с все сила ритна крака ѝ.

Не! Избута я извън обсега си. Каната се поклати и остана отгоре. Карол се напрегна да пропълзи още, но въжето не ѝ позволи.

„По дяволите. По дяволите!“

Докато гледаше безпомощно мътното стъкло, тя си даде сметка, че каната е пълна с течност и нещо плува в нея. Какво бе това?

Тя пропълзя малко назад и се вгледа в каната.

Вътре имаше нещо като електрическа крушка. Не, не цяла крушка, само жичката и фасонката. От фасонката тръгваше някаква жица, която излизаше от каната и бе свързана с един от онези часовникови механизми, които включват и изключват лампите вкъщи, когато собственикът е на почивка. Цялата система приличаше на...

На бомба! Сега Карол усети миризмата на бензин.

„Не, не...“

Тя запълзя с все сили по-далече от масата. До стената имаше шкаф. Той можеше да ѝ предостави някаква защита. Карол повдигна крака. Това движение отново я изкара от равновесие и тя с ужас усети, че отново ще падне по гръб. „О, не, стига...“ Успя да запази нестабилното равновесие, олюля се, докато се опитваше да разпредели тежестта си, но после отново се наклони и се стовари върху счупената си китка. Проряза я жестока болка; после, за нейно щастие, изпадна в безсъзнание.

25.

-      Няма начин, Райм. Няма да стане.

Бъргър изглеждаше смутен. Райм предположи, че в практиката си лекарят се е сблъсквал с всякакви истерични изблици. Основният проблем на Бъргър го създаваше не този, който е решил да умре, а онези, които искат той да остане жив.

Том издумка по вратата.

-      Всичко е наред, Том - извика Райм. - Остави ни.

После се обърна към Сакс:

-      Нали вече се сбогувахме? Недей да разваляш добрия край.

-      Не можеш да го направиш.

Кой ли ѝ беше пуснал мухата? Сигурно Пит Тейлър. Разбрал е, че двамата с Том лъжат.

Очите на Сакс се спряха върху трите предмета на масата: брендито, хапчетата и найлоновия плик. И гумената лента, подобна на онези, които все още носеше на обувките си. (Колко пъти, след като Райм се върнеше вкъщи от някое местопрестъпление, Блейн поглеждаше ужасена гумените ленти върху обувките му и казваше: „Всички ще си помислят, че съпругът ми няма пари за нови обувки и връзва подметките си, за да не паднат. Не бъди разсеян, Линкълн!“)

-      Сакс, свали белезниците на лекаря. И ме остави на мира, ако обичаш.

Тя се изсмя дрезгаво:

-      Съжалявам. В Ню Йорк това се смята за престъпление. Могат да го съдят за опит за убийство.

-      Просто разговарях с пациента - каза Бъргър.

-      Затова ще ви предявят само обвинение в опит за убийство. Може би трябва да публикуват името ви в криминалната хроника.

-      Линкълн - каза уплашено Бъргър. - Не мога...

-      Няма страшно, ще се разберем - успокои го Райм. - Сакс, моля те.

Тя стоеше разкрачена, поставила заплашително ръце на кръста.

-      Хайде - заповяда на лекаря.

-      Сакс, нямаш представа колко е важно това за мен.

-      Няма да ти позволя да се самоубиеш. .

-      Да ми позволиш ли? Да ми позволиш? И от къде на къде трябва да искам разрешение от теб?

-      Госпожице... Полицай Сакс - започна Бъргър, - решението е негово и е взето в пълно съзнание. Линкълн знае повече от всички останали пациенти.

-      Пациенти ли? Искате да кажете жертви.

-      Сакс! - промълви Райм, като се опитваше да не звучи отчаяно. - Нужни ми бяха години, докато намеря някого, който да ми помогне.

-      Може би защото това, което си решил, не е правилно. Замислял ли си се някога над това? Защо точно сега, Райм? Точно по средата на разследването.

-      Ако получа нова криза или инсулт, може да загубя всяка способност за комуникация. Ще остана в съзнание четиридесет години, абсолютно неподвижен. И ако мозъкът ми още функционира, никой няма да се наеме да ме отърве от страданията ми. Сега поне мога да кажа какво искам.

-      Ама защо?

-      Защо не? Кажи ми. Защо не?

-      Ами... - Аргументите против самоубийството бяха толкова явни, че тя изпита затруднения да ги изкаже. - Защото...

-      Защо, Сакс?

-      Защото това е постъпка на страхливец.

Райм се изсмя.

-      Наемаш ли се да спориш на тази тема, Сакс? Хайде, защити мнението си. „Страхливец“, казваш. Напомня ми за сър Томас Браун, който казва: „Когато животът е по-ужасен от смъртта, тогава наистина си струва да живееш.“ Смелост пред лицето на непоносими страдания... Класически аргумент в полза на живота. Ако е вярно, защо да даваме упойка на пациентите при операция? Защо да произвеждаме аспирин? Защо да лекуваме счупените крайници. Защо да предписваме обезболяващи? Извинявай, но не виждам нищо хубаво в болката.

-      Ама теб не те боли.

-      А как ще определиш кое е болка, Сакс? Липсата на сетивност не е ли също болка?

-      Можеш да си полезен на хората. Виж колко много неща знаеш. Криминология, история...

-      А, аргументът за обществената полза. Много е разпространен.

Райм погледна Бъргър, но лекарят запази мълчание. Интересът му явно бе насочен към прешлена на масата. Вдигна го и го завъртя в заключените си с белезници ръце. Райм си спомни, че преди е работил като ортопед. Обърна се отново към Сакс:

-      Кой е казал, че човек трябва да върши нещо полезно за обществото? Освен това аз мога да причиня и някаква вреда. Някакво зло, на околните или на себе си.

-      Такъв е животът.

Райм се усмихна.

-      Само че аз избрах смъртта, не живота.

Сакс се размърда неловко, като че мислеше усилено.

-      Ами... просто смъртта не е естествена. Животът е естествен.

-      Така ли? Фройд не би се съгласил. Той се отказва от принципа на удоволствието и започва да говори за друга сила - нееротична агресия, както я нарича. Сила, която се стреми да разтрогне връзките, които си създаваме в живота. Собственото ни разрушение също е природна сила. Всичко умира, какво по-естествено от това?

Сакс отново се занеса яростно.

-      Добре - каза тя. - Животът ти е труден. Но си мислех... че ти обичаш предизвикателствата.

-      Предизвикателства ли? Нека ти кажа за моите предизвикателства. Една година бях на изкуствен бял дроб. Виждаш ли белега от трахеотомия на гърлото ми? Е, с упорити упражнения и голяма воля успях да се откача от апарата. В интерес на истината, малко хора могат да се похвалят с такива мощни бели дробове като моите. Това е пример за учебниците по медицина, Сакс. Това ми отне осем месеца. Разбираш ли какво искам да ти кажа? Осем месеца само за да възстановя един основен жизнен процес. Не ти говоря за умения като рисуване или свирене на цигулка. Осем месеца само за да се науча да дишам.

-      Но положението ти може да се подобри. След някоя година може да открият лечение.

-      Не. Нито след една, нито след десет години.

-      Не можеш да бъдеш сигурен. Сигурно правят някакви изследвания...

-      О, със сигурност правят. Искаш ли да ти кажа какво правят? Вече съм специалист в тази област. Трансплантират ембрионална нервна тъкан в увредената, за да предизвикат регенерация на аксоните. - Сложните понятия излязоха с голяма лекота от устата му. - Засега няма задоволителни резултати. Някои лекари използват химически стимулатори на регенерацията. Никакъв резултат. Не и при висшите организми. При нисшите има доста добър ефект. Ако бях жаба, вече щях да скачам.

-      Значи има учени, които работят по проблема.

-      Има. Ама от тридесет години не са постигнали нищо.

-      Щом смятат, че може да открият нещо, сигурно има някаква надежда.

Райм се изсмя. Добра логика.

Сакс тръсна гъстата си червена коса.

-      Ти си полицай. Самоубийството е незаконно.

-      И смъртен грях също. Индианците дакота вярват, че духът на самоубиеца ще обикаля вечно около дървото, на което се е обесил. Това спряло ли е самоубийствата? Не

-      Слушай, Райм. Ето последния ми аргумент. - Сакс кимна към Бъргър. - Ще го отведа и ще го хвърля зад решетките. Опровергай ме, ако можеш.

-      Линкълн... - изстена уплашено лекарят.

Сакс го хвана за рамото и го поведе към вратата.

-      Не! - изхленчи Бъргър. - Недейте.

Когато Сакс посегна да отвори, Райм извика:

-      Сакс, преди да го направиш, отговори ми на един въпрос.

Тя спря, с ръка на дръжката.

-      Само на един въпрос.

Тя се обърна.

-      Ти някога имала ли си желание да се самоубиеш?

Сакс отключи шумно.

-      Отговори ми - настоя той.

Тя не отвори вратата. Остана с гръб към него.

-      Не, никога.

-      Щастлива ли си?

-      Като всички.

-      Никога ли не си изпадала в депресия?

-      Не твърдя такова нещо. Но не съм искала да се самоубивам.

-      Каза, че обичаш да караш кола. Такива хора обикновено обичат да карат бързо. Ти също, нали?

-      Да, понякога.

-      С колко най-много си карала?

-      Не знам.

-      Над сто и двадесет?

Тя се усмихна презрително:

-      Естествено.

-      Над сто и петдесет?

Тя вдигна палец нагоре.

-      Сто и шейсет? Сто и осемдесет? - попита той, като се усмихваше учудено.

-      Двеста петдесет и два.

-      Ихаа, Сакс, впечатлен съм. Добре, като караш толкова бързо, не си ли помисляш, че някой път, по някаква случайност, може да ти се случи нещо? Да ти се счупи ос или нещо друго, да спукаш гума, на пътя да има локва масло?

-      Нямаше голяма опасност. Да не съм луда?

-      Нямало голяма опасност. Но като караш със скоростта на витлов самолет, все пак има опасност, нали?

-      Сега да ме поучаваш ли си решил?

-      Не. Замисли се. Като караш толкова бързо, трябва да имаш предвид, че може да катастрофираш, нали?

-      Може би.

Бъргър нервно въртеше костта в ръцете си.

-      Значи си била в такава ситуация. Знаеш какво искам да кажа. Знаеш разликата между риска да умреш и сигурността, че ще умреш. Разбираш ли, Сакс, тази граница се преминава много лесно. И тогава ти остава само една крачка, за да се присъединиш към мъртвите.

Сакс наведе глава, червената ѝ коса напълно закри лицето ѝ.

-      Като заговорихме за мъртвите - прошепна той с надеждата Сакс да не си тръгне, преди да е успял да я разколебае, - усещам, че тук нещо те притеснява. Колко ти се иска да отидеш при тях? Май малко повече от нормалното. Много повече.

Тя не отговори. Райм усети, че още малко и ще проникне в душата ѝ.

Сакс се обърна гневно към Бъргър. Хвана белезниците:

-      Хайде, да вървим.

-      Разбираш ме много добре, нали? - извика Райм.

Тя спря отново.

-      Понякога... се случва нещо, Сакс. Понякога не можеш да бъдеш такава, каквато искаш да бъдеш, не можеш да получиш, каквото искаш да имаш. Животът се променя. Понякога съвсем малко, понякога много. И понякога просто не си струва труда да се опитваш отново да го наредиш.

Сакс и Бъргър стояха мълчаливо и неподвижно до вратата. В стаята настана абсолютна тишина. Тя се обърна и погледна Райм в очите.

-      Смъртта е избавление от самотата - каза той. - От страха. От безпокойството.

Сега той гледаше изкривените ѝ пръсти точно както тя бе гледала безжизнените му крака.

Сакс пусна белезниците на Бъргър и се приближи до прозореца. По бузите ѝ проблеснаха сълзи, на жълтата светлина на уличните лампи.

-      Сакс, уморен съм - продължи Райм с искрен глас. - Нямаш представа колко съм уморен. Знаеш колко е трудно да започнеш нов живот. С цяла планина от... мъчителни дейности. Да се къпеш, да ядеш, да говориш по телефона, да се обличаш, да си чоплиш носа... И още куп други.

Райм замълча. След дълго мълчание Сакс заговори:

-      Ще ти предложа една сделка.

-      Каква?

Тя кимна към таблицата на стената:

-      823 е отвлякъл малко момиченце с майка му... Помогни ни да ги спасим. Само тях. Ако ни помогнеш, ще те оставя един час насаме с него - кимна към Бъргър. - Ако обещае, че след това ще се махне от града.

Райм поклати глава:

-      Сакс, ако получа друга криза и загубя способността да говоря...

-      Ако се случи, дори да не можеш да кажеш и една дума, сделката остава. Ще се погрижа да останете един час заедно.

Сакс отново изпъна крака, скръсти ръце, Райм я харесваше най-много в тази поза. Как му се искаше да я беше видял сутринта на линията, когато е спирала влака.

-      Само това мога да ти обещая.

Райм кимна:

-      Добре. Споразумяхме се. - Обърна се към Бъргър: - Понеделник?

-      Добре, Линкълн. Съгласен съм - отвърна лекарят с разтреперан глас.

Сакс му свали белезниците. Бъргър я изгледа страхливо. Явно се опасяваше, че може да си промени решението. Щом се видя свободен, тутакси изчезна от стаята. Но осъзна, че още държи прешлена, и се върна да го остави (почти благоговейно) върху доклада от сутрешното убийство.

-      Бяха по-доволни от прасета в червена вирджинска кал - отбеляза Сакс, като имаше предвид Селито и Полинг, на които току-що бе съобщила, че Райм се е съгласил да продължи работата по разследването още един ден. - Особено Полинг. Имах чувството, че дребосъкът ще ме разцелува. (Не му казвай, че съм го нарекла така.) Как си? Изглеждаш по-добре.

Тя отпи малко уиски и остави чашата на масата до леглото.

-      Да, по-добре съм - каза Райм.

Том сменяше чаршафите:

-      Бълваш пот като фонтан.

-      Но само от врата нагоре - отбеляза Райм.

-      Това нормално ли е? - попита Сакс.

-      Да. Така работи организмът. Терморегулацията на останалата част от тялото е повредена. Нямам нужда от аксиален дезодорант.

-      Аксиален ли?

-      За подмишниците - обясни Райм. - Първият ми болногледач никога не казваше „мишница“. „Ще те повдигна за аксиалните стави, Линкълн.“ Или: „Ако чувстваш, че ще изригнеш, не се притеснявай, Линкълн.“ Наричаше се „грижополагач“. Така пишеше в препоръките му. Нямам представа защо го наех. Много предразсъдъци имаме, Сакс. Мислим си, че ако наречем нещо с друго име, ще го променим. Извършител - престъпник. Но онзи „грижополагач“ си оставаше просто санитар и смърдеше отвратително под мишниците. Прав ли съм, Том? Няма от какво да се срамуваме. Това е почтена професия. Трудна, но почтена.

-      Харесвам трудностите. Затова дойдох.

-      Ти какъв си, Том, болногледач или грижополагач?

-      Аз съм светец.

-      Я, пак започна да остроумничи. Ама и със спринцовката работи чевръсто. Неведнъж ме е съживявал.

Райм изведнъж се разтревожи, че Сакс го е видяла гол. Без да я поглежда, добави:

-      Май и на теб трябва да ти благодаря, Сакс. Поигра ли на Клара Бъртън^321?

Срам го беше да я погледне в очите.

-      Не - отвърна Том. - Спасих те със собствените си ръце. Не исках тези чувствителни души да се отвратят от отпуснатия ти задник.

„Благодаря ти, Том“ - помисли си Райм. После изръмжа:

-      Хайде, махай се сега. Искам да поговоря по случая със Сакс. Насаме.

-      Трябва да поспиш.

-      Разбира се. Но трябва да обсъдим някои неща по разследването. Хайде, лека ти нощ.

Том излезе. Сакс си наля малко уиски. Наведе се и вдиша ароматните изпарения.

-      Кой ме издаде? - попита Райм. - Пит ли?

-      Кой?

-      Доктор Тейлър, травматологът.

Тя се замисли достатъчно дълго, че той да се увери в предположението си. Накрая тя каза:

-      Загрижен е за теб.

-      Виждам. Точно това е проблемът. Бих искал да се грижеше малко по-малко. Знае ли за Бъргър?

-      Подозира.

Райм се намръщи.

-      Виж, кажи му, че Бъргър е стар приятел. Че... Какво има?

Сакс издиша бавно, сякаш се наслаждаваше на дима на цигара:

-      Не само искаш да те оставя да се самоубиеш, ами и ме караш да лъжа единствения човек, който може да те разубеди.

-      Той не може да ме разубеди.

-      Защо тогава да го лъжа?

Райм се засмя:

-      Нека просто оставим доктор Тейлър в неведение за няколко дни.

-      Добре. Господи, трудно се излиза на глава с теб.

Той я погледна в очите:

-      Защо не ми разкажеш?

-      Какво?

-      Кой е този, когото все още жалиш?

-      Много са.

-      Например?

-      Виж некролозите във вестника.

-      Хайде, Сакс.

Тя поклати глава. Загледа се в уискито си с лека усмивка:

-      Не, няма да ти кажа.

Той отдаде мълчанието ѝ на нежеланието да споделя интимните си чувства с човек, когото познава едва от един ден. Което му се струваше смешно, като се има предвид, че бе седнала до кутия с катетри и тубичка вазелин. Нямаше намерение да я насилва повече. Затова остана изненадан, когато тя промълви:

-      Просто... просто... О, по дяволите.

Сакс заплака, вдигна ръка да избърше сълзите си и разля цяла чаша от най-качественото уиски по паркета.

26.

-      Не мога да повярвам, че споделям това с теб.

Тя седеше в дълбокото кресло. Вече не плачеше, въпреки че лицето ѝ бе почти толкова червено, колкото косата ѝ.

-      Продължавай - окуражи я той.

-      Този мъж, за когото ти казах. Щяхме да си купуваме жилище.

-      А, онзи с колито ли. Гаджета ли бяхте?

„Тайният любовник“ - помисли си Райм.

-      Да, ходехме заедно.

-      Мислех си, че си загубила баща си.

-      Не. Татко почина преди три години. От рак. Но знаехме, че ще се случи. Може да се каже, че бяхме подготвени. Но Ник...

-      Убиха ли го?

Тя не отговори на въпроса.

-      Ник Карели. И той беше ченге. Детектив трети разряд. Работеше в „Улична престъпност“.

Името му беше познато. Райм не я прекъсна.

-      Живяхме заедно известно време. Говорехме и за женитба. - Тя замълча, като че подреждаше мислите си. - Работеше под прикритие. Така че пазехме връзката си в тайна. На улицата в никакъв случай не биваше да се разчуе, че ходи с полицайка. - Сакс се изкашля. - Трудно ми е да го обясня. Разбираш ли, всичко си беше... между нас. Не го правехме... много често. За Бога, не съм имала друг преди Ник. Много се разбирахме. Той знаеше, че искам да си изпълнявам добре задълженията, и нямаше нищо против. И аз приемах работата му под прикритие. Имахме такива... отношения. Нали се сещаш, двамата напълно се разбирахме. Бил ли си някога в такива отношения? С жена.

Райм се усмихна:

-      Да, бил съм. Но не с Блейн, жена ми. - Не му се говореше повече на тази тема. - Как се запознахте?

-      При разпределението от академията. Когато идват хора от различните отдели и разказват с какво се занимават. Ник ни обясни за работата под прикритие. Веднага ме покани на среща. На „Родманс Нек“.

-      На стрелбището ли?

Тя кимна, подсмъркна.

-      Веднага след това ме заведе в Бруклин да се запозная с майка му. Нагостиха ме с макарони. Имаше и бутилка „Киати“. Тя ме щипна и каза, че съм прекалено слаба, за да раждам. Накара ме да изям две каноли. Върнахме се в апартамента ми и той остана цяла нощ. Доста неща за първа среща, а? Оттогава се срещахме доста често. Щяхме да създадем добро семейство, Райм. Предчувствах го. Всичко вървеше чудесно.

-      Какво стана после?

-      Той...

Сакс отпи нова глътка от уискито:

-      Хванаха го за незаконни сделки, това стана. През цялото време е вършил незаконна търговия.

-      Така ли?

-      Бил е престъпник. През цялото време го е вършил. А аз не съм подозирала нищо. Нищичко. Влагал е парите в различни банки. Беше натрупал повече от двеста хиляди.

-      Съжалявам, Сакс. От наркотици ли?

-      Не. Главно от крадени стоки. Електроуреди, телевизори. Грабежи. Журналистите нарекоха случая „Бруклинската афера“.

Райм кимна:

-      Ето защо ми беше познато името му. Имаше десетина замесени. Всичките ченгета, нали така?

-      Повечето. Имаше и хора от Търговската комисия.

-      Какво стана с него? С Ник.

-      Знаеш какво става, когато полицаи задържат ченге, извършило престъпление. Спукват го от бой. Казаха, че бил оказал съпротива, но аз знам, че не е вярно. Счупиха му три ребра, два пръста, обезобразиха му цялото лице. Направи самопризнания, но въпреки това го осъдиха на тридесет години.

-      За грабеж? - учуди се Райм.

-      Планирал сам две от операциите. Ударил с пистолет един шофьор, стрелял по друг. Само да го сплаши. Сигурна съм, че е искал само да го сплаши.

Сакс затвори очи, стисна устни.

-      След като го арестуваха, от „Вътрешно разследване“ започнаха следствие. Провериха разговорите, които е водил. Ние избягвахме да се обаждаме един на друг. Ник твърдеше, че престъпниците понякога подслушвали телефона му. Но „Вътрешно разследване“ засече няколко обаждания до мен. Заеха се и с мен. Прекъснахме всякакви връзки. Трябваше. Иначе и аз щях да загазя. Нали ги знаеш в отдел „Вътрешно разследване“ как си падат по лов на вещици.

-      И после?

-      За да ги убеди, че съм му вече чужда... Ами каза им някои неща за мен. - Сакс преглътна тежко, сведе очи към пода. - На разпита казал: „А, Д. С. Сакс ли? Чуках я няколко пъти. Не беше добра в леглото. Затова я зарязах.“ - Тя из бърса сълзите си с ръкава. - Прякорът. Д. С...

-      Лон ми каза.

Тя се намръщи.

-      Каза ли ти какво означава?

-      Дъщерята на стражаря. Заради баща ти.

Тя се усмихна през сълзи.

-      Как започна, а как свърши. На разпита Ник казал, че съм била толкова дървена в леглото, че сигурно повече съм си падала по жени. Можеш да си представиш колко бързо се разчу слухът.

-      Логично е да се разчуе, Сакс.

Тя въздъхна.

-      Видях го в съда, към края на процеса. Той ме погледна веднъж и... просто не мога да опиша какво се четеше в очите му. Такава тъга. Казал е всичко само за да ме защити. Но въпреки това... Може да си прав. За самотата.

-      Нямах предвид...

-      Не - каза сериозно тя. - Аз те обидих, сега имаш право да ми го върнеш. Справедливо е. Прав си. Мразя самотата. Искам да излизам, да се срещам с някого. Но след Ник изгубих всякакво желание за секс. Всички ме смятат за красива. Че мога да накарам мъжете да се редят на опашка пред вратата ми. Глупости. Единствените, които се осмеляват да ме поканят на среща, се интересуват само от чукане. Затова се отказах. Така ми е по-лесно. Срам ме е, но избрах по-лесното.

Райм най-сетне разбра реакцията ѝ, когато го видя за пръв път. Беше спокойна в неговата компания, защото не чувстваше никаква сексуална заплаха. А може би и виждаше нещо общо с него.

-      Знаеш ли? - пошегува се той, - двамата сме чудесна двойка.

Тя се усмихна.

-      Разкажи ми за жена си. Колко време бяхте женени?

-      Седем години. Шест преди инцидента, една след това.

-      Тя ли те напусна?

-      Не, аз я напуснах. Не исках да съм ѝ в тежест.

-      Много благородна постъпка.

-      От време на време я изкарвах от нерви. Понякога се държа ужасно. Ти познаваш само добрата ми страна.

Райм замълча за момент. После попита:

-      Тази история с Ник... има ли нещо общо с преместването ти от патрула?

-      Не. Всъщност, да.

-      Страх те е от оръжие ли?

Тя кимна.

-      Уличният живот се промени. Точно той развали Ник. Той го направи престъпник. Не е като при татко. Тогава нещата са били по-добри.

-      Искаш да кажеш, че улицата не е каквато ти я е описвал баща ти?

-      Може би. Артритът - имам го, но не е толкова сериозна причина, колкото твърдя.

-      Знам.

-      Знаеш ли? Откъде?

-      Просто гледам уликите и си вадя заключения.

-      Затова ли ме караш да оглеждам местопрестъпления цял ден? Знаел си, че се преструвам.

-      Привлякох те по случая, защото си по-способна, отколкото подозираш.

Тя го погледна кисело.

-      О, Сакс, напомняш ми за времето, когато бях на твоите години.

-      Така ли?

- Нека ти разкажа един случай. Бях работил в Криминологичния отдел около година, когато ме извикаха от „Убийства“. Някакъв труп, намерен на улицата в Гринуич Вилидж. Всички сержанти бяха по задачи, така че трябваше аз да извърша огледа. Бях на двадесет и шест. Отидох на местопрестъплението и се оказа, че мъртвият е началникът на социалната служба кьм кметството. Около него имаше само няколко снимки. Само да ги беше видяла! От тях личеше, че е посещавал един от онези клубове по „Вашингтон стрийт“. А, забравих да спомена, че беше облечен само с черен минижуп и мрежести женски чорапи. И така, ограждам местопрестъплението. Изведнъж идва един капитан и вдига крак да прескочи жълтата лента. Разбрах, че цели снимките да изчезнат, преди да стигнат до съда, но бях толкова наивен, че не ми пукаше за снимките - страхувах се само някой да не мине през сцената.

-      „З“ означава „Защити“ - да защитиш местопрестъплението от чужда намеса.

Райм се усмихна.

-      Спрях го. Докато размахваше ръце и крещеше зад жълтата лента, дойде един комисар. И той се опита да прескочи. Спрях и него. Той също започна да крещи. Сцената остана непокътната до идването на криминологичния екип. Познай кой дойде накрая.

-      Кметът?

-      Е, заместник-кметът.

-      И ти спря всички?

-      Никой не прескочи жълтата лента освен специалистите по отпечатъци и фотографите. Разбира се, заплатих за усърдието си, като шест месеца след това печатах обяви. Убиецът бе заловен благодарение на няколко следови улики и пръстов отпечатък от една от снимките - същата, която публикуваха на първа страница в „Пост“. Също като тебе вчера сутринта, Сакс. Като затвори жп линията и Единадесето авеню.

-      Изобщо не се замислих, като го правех. Защо ме гледаш така?

-      Хайде, Сакс. Знаеш къде ти е мястото. Патрул, „Убийства“, Криминологичния отдел - няма значение... Какви са тези „Връзки с обществеността“? Ще изгниеш там. Това е добра служба за много хора, но не и за теб. Не се предавай толкова бързо.

-      О, а ти не се ли предаваш? Какво да кажем за Бъргър?

-      Има малка разлика.

„Така ли?“ - като че питаше погледът ѝ.

-      На теб не ти ли тежи някой на съвестта? - попита тя.

-      Да. Но това вече е минало.

-      Разкажи ми...

-      Е, не е толкова...

-      Важно е. Отпусни се. Хайде, аз ти разказах моята болка.

Райм почувства странен хлад. Не беше дизрефлексия. Усмивката му изчезна.

-      Хайде, Райм - настоя тя. - Искам да ми разкажеш.

-      Ами... преди няколко години работех по един случай. Направих грешка. Сериозна грешка.

-      Казвай.

Сакс си наля нова чаша уиски.

-      Беше по един случай на битово убийство. Мъж застрелял жена си в апартамента им в Китайския квартал. После се самоубил. Нямах много време да огледам местопрестъплението. Претупах малко нещата. И допуснах класическа грешка: бях решил какво ще намеря, преди да започна огледа. Открих някакви влакна, които нямаше откъде да дойдат, но реших, че са се лепнали отнякъде по дрехите на убитите. Намерих парченца от куршум, но не проверих дали са от пистолета, с който бе извършено убийството. Видях следи от барут, но не проверих дали отговарят на разположението на фигурите при стрелбата. Свърших огледа, подписах протокола и се прибрах в управлението.

-      И какво стана?

-      Сцената на престъплението е била нагласена. Всъщност ставаше дума за грабеж. И убиецът не беше успял да избяга.

-      Какво? Бил е там през цялото време?

-      След като си тръгнах, изпълзял изпод леглото и започнал да стреля. Уби един техник и рани един помощник на съдебния лекар. Изскочил на улицата и там започнал престрелка с двама патрулиращи полицаи. Застреляха го - по-късно умря от раните си, - но уби един полицай и рани друг. Освен това застреля едно семейство, което излизало от близкия китайски ресторант. Използвал едно от децата за прикритие.

-      Господи!

-      Колин Стантън - така се казвал бащата. Останал невредим. Бил военен лекар. От „Бърза помощ“ казаха, че можел да спаси жена си или някое от двете деца, ако им се бил притекъл на помощ. Но вместо това, изпаднал в паника и застинал от уплаха. Просто така си останал, докато кръвта им изтичала пред очите му.

-      За Бога, Райм. Грешката не е твоя. Ти...

-      Чакай. Това не е всичко.

-      Така ли?

-      Нещастният баща се върнал вкъщи, в някакво градче в щата Ню Йорк. Получил криза и постъпил в психиатрична болница. Опитал се да се самоубие. Поставили го под наблюдение. Първо се опитал да си пререже вените с лист хартия, корица от списание. После се промъкнал в библиотеката на болницата, намерил чаша за вода в умивалнята на библиотекаря, счупил я и прерязал вените си. Успели да го спасят и го оставили още година в болницата. Накрая го изписали. След месец отново опитал да се самоубие. Използвал нож. Този път успял.

Райм бе научил за смъртта на Стантън от един некролог, изпратен по факса от главния следовател на област Олбани до отдел „Връзки с обществеността“ на нюйоркската полиция. Някой го бе препратил за Райм по служебната поща с послепис: „Решихме, че ще ви заинтересува“.

-      От „Вътрешно разследване“ разгледаха случая. Професионална некадърност. Получих мъмрене. Трябваше да ме уволнят.

Сакс въздъхна и затвори очи за момент.

-      И твърдиш, че не чувстваш угризения?

-      Вече не.

-      Не ти вярвам.

-      Мина време, Сакс. Тези трупове ми тежаха известно време на съвестта. Но ги забравих. Иначе как щях да продължа да работя?

Тя се замисли и каза:

-      Като бях на осемнадесет, ме глобиха. За превишена скорост. Карах със сто и тридесет при ограничение шестдесет.

-      Е?

-      Татко каза, че ще ми даде пари за глобата, но после ще трябва да му ги върна. С лихва. И знаеш ли какво още ми каза? Каза, че е щял да ме пребие от бой, ако съм била минала на червено или съм била нарушила някой знак. Но за превишената скорост ме разбирал. „Знам как се чувстваш, скъпа, Като се движиш, не могат да те хванат.“ Ако не карах, ако не се движех, сигурно и аз щях да се самоубия.

-      Обикалях навсякъде пеша. Не съм карал много. Двадесет години не съм имал кола. Ти каква имаш?

-      Нищо лъскаво, като колите, които карат в Манхатън. Чеви. „Камаро“. Беше на баща ми.

-      И бормашината ли е от него? Дал ти я е, за да си оправяш колата, предполагам.

Тя кимна:

-      Даде ми и френски ключ. И комплект за запълване на дупки. И първия комплект гедоре, подарък за тринадесетия ми рожден ден. Това чеви е голяма трошка. Да знаеш как изглежда само. Типична американска кола. Радиото, вентилационната система, ключовете за фаровете, всичко е счупено или се клати. Но шасито е бетон. Лека е като перце, мога да изпреваря беемве.

-      Обзалагам се, че ще го направиш.

-      Колко залагаш?

-      За инвалидите колите са мерило за благосъстоянието - обясни Райм. - Седим (или лежим) в рехабилитацията и си правим планове какво ще измъкнем от застрахователните компании. Най-големият лукс са микробусите за инвалидни колички. После идват колите, които се управляват само с ръце. Което, разбира се, не ме устройва. Не съм се возил от години. Не си спомням кога за последен път се качих в кола.

-      Хрумна ми нещо. Хайде, преди твоят приятел - доктор Бъргър - да се върне, да те разходя. О, и това ли не може? Не можеш да седиш ли? Каза, че инвалидна количка не ти върши работа.

-      Е, в инвалидна количка не мога. Но кола... Мисля, че няма проблем. - Райм се засмя. - Двеста петдесет и два... Километра в час ли?

-      Това беше изключение - каза Сакс. - Добри метеорологични условия. Никакви патрули по магистралата.

Телефонът иззвъня и Райм сам отговори. Беше Лон Селито.

-      Изпратихме хора от „Наблюдение и разследване“ в църквите в Харлем, които може да са вероятни цели на палежа. Делрей се зае лично - кротък е като овчица. Не можеш да го познаеш. А, изпратих и тридесет патрулиращи полицаи в останалите църкви, които може да сме пропуснали. Ако убиецът не се появи до седем и половина, ще претърсим всички. В случай че се е промъкнал незабелязано. Мисля, че този път ще го хванем, Линк - каза детективът подозрително ентусиазирано за нюйоркски полицай.

-      Добре, Лон. Ще изпратя Амелия в командния ти център около осем.

Том почука на вратата.

„Като че се бои да не ни завари в неудобно положение“ - помисли си Райм.

-      Не приемам извинения - каза упорито болногледачът. - Лягай си веднага.

Минаваше три, а Райм отдавна бе забравил умората. Сега му се струваше, че лети. Над тялото си. Питаше се дали няма да започне да халюцинира.

-      Слушам, „мамо“ - отвърна той. - Том, полицай Сакс ще остане. Би ли ѝ дал одеяло, моля?

-      Моля? - Том го погледна с недоумение.

-      Одеяло.

-      Не, не, другата дума.

-      Коя? „Моля“ ли?

Том разтвори широко очи:

-      Добре ли си? Дали да не извикам отново Пит Тейлър? Или главния хирург на „Колумбия-пресбитераниан“?

-      Виж как ме тормози този мръсник - възропта Райм. - Дори и не подозира колко е близо до уволнението.

-      Кога да те събудя?

-      Шест и половина е идеално.

Когато Том излезе, Райм се обърна към Сакс:

-      Кажи, Сакс, обичаш ли музика?

-      Обожавам.

- Каква?

-      Стари парчета, „Мотаун“... А ти? Приличаш ми на любител на класическата музика.

-      Виждаш ли онзи вграден шкаф?

-      Този ли?

-      Не, не. Другия. Вдясно. Отвори го.

Тя го отвори и застина от удивление. Шкафът бе като малка стаичка, пълна с близо хиляда компактдиска.

-      Тук е като в музикален магазин.

-      Уредбата е на онази полица, виждаш ли я?

Сакс погали прашната черна „Хармън Кардън“.

-      Струва повече от първата ми кола. Вече не я слушам.

-      Защо?

Той не отговори на въпроса; вместо това я подкани:

-      Пусни нещо. Включена ли е? А? Добре. Избери си нещо.

След минута Сакс се измъкна от шкафа и отиде до дивана. Леви Стъбс и „Фор топс“ запяха за любов.

От години в стаята не бе прозвучала и една нота. Райм се опита да измисли отговор на въпроса на Сакс защо е спрял да слуша музика. Не му дойде нищо на ум.

Тя разтреби папките и книгите от дивана. Разположи се и взе един екземпляр от „Сцени на престъплението“.

-      Ще ми подариш ли една?

-      Вземи десет.

-      Би ли... - Внезапно замълча.

-      Да ти напиша автограф ли? - Райм се разсмя. Сакс също. - Какво ще кажеш да ти оставя отпечатък от пръста си? Почеркът можа да се идентифицира само с осемдесет и пет процента сигурност. Но отпечатъкът - всеки специалист ще потвърди, че е мой.

Сакс зачете първата глава. Клепачите ѝ се затвориха. Тя остави книгата.

-      Би ли ми направил една услуга?

-      Каква?

-      Прочети ми нещо. Нещо от книгата си. Когато ходехме с Ник...

-      Какво?

-      Когато бяхме заедно, Ник много често ми четеше на глас, преди да заспим. Книги, вестници, списания... Това е едно от нещата, които най-много ми липсват.

-      Не умея да чета - призна Райм. - Звучи, сякаш чета доклад от местопрестъпление. Но имам добра памет... Какво ще кажеш просто да ти разкажа за някое престъпление?

-      Ще ми е приятно - каза тя.

Обърна се с гръб, съблече униформената си блуза, свали бронираната жилетка. Отдолу носеше намачкана фланелка и сутиен. Облече отново блузата и се излегна на дивана. Зави се, обърна се на една страна и затвори очи.

С помощта на дистанционното Райм намали осветлението.

-      Винаги съм намирал сцените на убийствата възхитителни - започна той. - Приличат на сандъци с пиратски съкровища. Интересуваме се много повече къде е умрял човек, отколкото къде се е родил. Да вземем Джон Кенеди. Всяка година хиляди хора посещават Тексаската щатска библиотека в Далас. Кой ще ти тръгне на поклонение в някаква си акушеро-гинекологична болница в Бостън?

Райм намести глава върху меката възглавница.

-      Отегчавам ли те?

-      Ни най-малко. Продължавай.

-      Знаеш ли на какво винаги съм се учудвал, Сакс?

-      Кажи.

-      От години ме изпълва с възхищение Калвария^331. Преди две хиляди години. Ето на това местопрестъпление бих искал да работя. Знам какво си мислиш: „Но престъпниците са известни.“ Така ли е наистина? Знаем само какво твърдят свидетелите. Помниш ли какво ти казах: никога не се доверявай на свидетел. Може би написаното в Библията няма нищо общо с истината. Къде са доказателствата? Уликите? Нокти, кръв, пот, копието, кръстът, оцетът. Отпечатъци от сандали и пръсти.

Райм леко обърна глава наляво и продължи да говори за местопрестъпления и улики, докато гърдите на Сакс започнаха да се издигат и спускат равномерно. После, с левия си безименен пръст, натисна копчето на дистанционното и загаси лампите. Скоро и той заспа.

Небето започваше да просветлява...

Карол Ганц виждаше това през армираното стъкло над главата си. Пами! О, горкото... После се сети за Рон. За всичките си вещи. Парите, жълтата раница...

Мислеше най-вече за Пами.

Нещо я бе събудило. Какво ли?

Болката в китката? Пулсираше ужасно. Карол се изправи леко...

Стаята отново се изпълни с дълбокия звук на орган и пеенето на хор.

Това я бе събудило. Музиката. Църквата не беше изоставена. Горе имаше хора! Карол се изсмя на себе си. Някой щеше...

Тогава си спомни за бомбата.

Надзърна иззад шкафа. Бомбата беше все още там. Подаваше се от ръба на масата. Изглеждаше зловещо - истинска бомба, оръжие за унищожение, не като лъскавите играчки, които гледаме по филмите. Изтъркано тиксо, изкривени жици, мътен бензин... Може би пък беше само имитация. На усилващата се дневна светлина не изглеждаше толкова страшно.

Музиката стана по-силна. Беше точно над нея. Скърцане и глъчка - хората ходеха по старите сухи дъски. От цепнатините по тавана започна да се ръси прах.

Пискливите гласове замлъкнаха по средата на куплета. И отново запяха.

Карол затропа с крака, но подът беше бетонен, стените - тухлени. Опита се да изкрещи, но звукът бе заглушен от тиксото на устата ѝ. Репетицията продължи. Тържествената, оглушителна музика изпълни мазето.

След десетина минути борба Карол се свлече изтошена на пода. Погледна бомбата. Беше станало по-светло и циферблатът се виждаше по-ясно.

Карол присви очи.

Циферблатът! Не беше имитация. Стрелката бе нагласена на 6:15.Часовникът показваше 5:30.

Карол се свря зад шкафа и започна да блъска металните му стени с коляно. Но слабите звуци, които издаваше, моментално потъваха в бодрите трели на „В небето се носи малка колесница“.

Четвърта част

До кокал

Само едно не могат боговете:

да върнат времето назад.

Аристотел

27.

Неделя, 5:45 - понеделник, 19:00

Събуди го някаква миризма. Както много често се случваше.

И както много други сутрини, Райм не отвори веднага очи, а се опита да разпознае миризмата.

Миризма на изпаряваща се утринна роса? На мити улици? На мокра мазилка? Опита се да подуши Амелия Сакс, но не успя.

Мислите му полетяха напред. На какво му миришеше? На сапун? Не.

На някой реактив от импровизираната лаборатория на Купър?

Не, тези вече му бяха познати.

Миришеше на... А, да... на маркер.

Той отвори очи и след като се увери, че Сакс не го е изоставила, се вгледа в обърнатия наопаки постер на Моне. Ето откъде миришеше. Горещият влажен въздух на августовската утрин бе изкарал миризмата от хартията.

*познания по криминология

*вероятно има досие

*разбира от пръстови отпечатъци

*пистолет - „Колт“, калибър 0.32

*използва необичайни възли

*обича старите неща

*нарекъл една от жертвите „Хана“

*основни познания по немски

*харесва подземията

Стенният часовник показваше 5,45. Райм върна очи към таблицата. Виждаше я много добре - призрачнобяла върху по-тъмната стена. Светлината бе достатъчна, за да различи повечето букви.

*раздвояване на личността

*свещеник, социален работник, политик

*необичайно износени обувки - чете много (?)

*слушал как се чупи пръстът на жертвата

*оставил скелет на змия като подигравка за следователите

Соколите се бяха събудили. Откъм прозореца се чуваше пляскане на крила. Райм отново погледна таблицата. Едно време държеше в кабинета си десетина такива листа с характеристиките на извършителите на основните случаи, по които работеше. Спомни си как обикаляше, как ги гледаше, как се опитваше да си изгради представа за престъпниците.

Частички от боя, кал, цветен прашец, листа...

*стара постройка, розов мрамор

Спомни си за хитрия крадец на бижута, когото бяха заловили с Лон преди десет години. В централното управление престъпникът спокойно заяви, че никога няма да успеят да открият плячката от предишните обири. Предложи им да им каже срещу по-мека присъда.

„Е, имахме някои трудности да открием скривалището“ - отвърна Райм.

„Не се и съмнявам“ - каза престъпникът.

„Вижте - продължи криминологът, - знаем, че плячката е в каменната стена на въглищна шахта. Във ферма от колониалния период, която се намира на брега на река Кънектикът. Приблизително на седем километра от Лонг Айланд Саунд. Не знаем само дали е на левия, или на десния бряг на реката.“

Когато историята се разчу, свидетели разказваха, че изражението на лицето на престъпника било такова, сякаш искал да каже: „Със сигурност сте били там.“

„Може би наистина е магия, Сакс“ - помисли си Райм.

*поне на сто години, вероятно богаташко имение или бивша правителствена сграда

Огледа още веднъж таблицата, после затвори очи и отпусна глава на меката възглавница. Изведнъж му просветна. Като че му бяха ударили плесница. Ококори очи и се вгледа в таблицата.

*обича старите неща

-      Сакс! Ставай!

Тя се размърда и сънена се изправи на дивана:

-      Какво? Какво?...

„Старо, старо, старо...“

-      Сгреших. Имаме проблем.

Тя отначало реши, че говори за здравословен проблем, и скочи. Посегна към чантата с лекарствата.

-      Не, Сакс, уликите, уликите... Не съм ги разбрал правилно.

Дишането му се учести, стисна зъби.

Сакс се облече набързо, седна отново на дивана, пръстите ѝ изчезнаха в косата, започна да се чеше.

-      Какво има, Райм?

-      Църквата. Може да не е в Харлем. Сгреших.

Също както с престъпника, който беше убил близките на Колин Стантън. В криминологията човек, дори да изтълкува правилно сто улики, ако сгреши с една, това може да струва живота на някого.

-      Колко е часът? - попита тя.

-      Шест без петнадесет, минава. Вземи вестника. Отвори на програмата на църковните служби.

Сакс изпълни нареждането. Вдигна поглед.

-      Какво се сети?

-      823 си пада по старото. Ако целта му е стара църква на чернокожи, не е задължително да е в горната част на града. Филип Пейтън е започнал кампанията по заселване на афроамериканци в Харлем през 1900 година. Имало е още два квартала, населени с чернокожи. В центъра, на мястото на днешния градски съд, и в Сан Хуан Хил. Сега там живеят повече бели, но... О, загубих си мисълта.

-      Къде е Сан Хуан Хил?

-      Непосредствено на север от Хелс Кичън. В Уестсайд. Наречен е в чест на един чернокож войник, който се сражавал в Испано-американската война.

Сакс зачете вестника:

-      Църкви в центъра. В Батъри Парк е „Сименс инститют“, имат параклис и провеждат служби. „Тринити чърч“. „Сейнт Пол“.

-      Те не са в района на чернокожите. Давай по на север и На изток.

-      Пресвитерианската църква в Китайския квартал.

-      Някакви баптиски, евангелиски?

-      Не, няма в този район. Има... О, по дяволите!

Райм разбра по очите ѝ:

-      Молитва при изгрев слънце!

Сакс кимна:

-      Баптиската църква „Холи табернакъл“... О, Райм, сутрешната проповед започва в шест. Петдесет и девета и Единадесето авеню.

-      Това е в Сан Хуан Хил! Обади им се!

Сакс грабна телефона и набра номера. Сведе глава и започна яростно да скубе веждите си.

-      Отговорете, отговорете... По дяволите! Телефонен секретар. Свещеникът сигурно е на службата. - Заговори в слушалката: - Обаждаме се от полицията. Имаме улики, че в църквата ви е поставена бомба. Евакуирайте се колкото се може по-скоро.

Затвори телефона и нахлузи обувките си.

-      Тичай, Сакс. Трябва да стигнеш. Бързо!

-      Аз?

-      Църквата е по-близо до нас, отколкото до някой участък. Ще стигнеш за десет минути.

Сакс се втурна към вратата, докато закопчаваше колана си.

-      Аз ще се обадя в участъка - изкрещя Райм след нея. - И, Сакс, ако наистина обичаш да караш бързо, покажи на какво си способна.

Колата за спешни операции профуча на запад по Осемдесет и първа улица.

Изскочи на „Бродуей“, наби спирачки и обърса един автомат за вестници. Сакс едва я овладя. Спомни си всички апарати в багажника.

„Кола с тежка задница - помисли си тя. - Не взимай завоите с повече от осемдесет.“

После - по „Бродуей“.

„Спри на кръстовището. Огледай се наляво. Огледай се надясно. Няма никой. Давай!“

Профуча покрай „Линкълн сентър“ на Девето авеню.

„По дяволите!“

Яростно свистене на гуми.

Улицата бе затворена.

Девето авеню бе заградено със сини бариери заради изложението, предвидено за по-късно сутринта. Един лозунг призоваваше: „Народи от всички страни! Хванете се за ръце, светът е един!“

„Проклето ООН!“

Сакс върна на заден ход до предишната пряка, наду газта и с осемдесет се вряза в първата бариера. Около нея се разхвърчаха сгъваеми алуминиеви масички и дървени рафтове. След две преки колата изхвърча през другата бариера. Тя наби спирачки на Петдесет и девета, като използва по-голяма част от тротоара, отколкото бе възнамерявала.

Ето я църквата, на стотина метра.

На стълбището се тълпяха богомолци: възрастни, момиченца с плисирани бели и розови роклички, момченца с тъмни костюмчета и бели ризки.

А от прозореца на мазето - малко облаче дим.

Сакс натисна педала за газта докрай, моторът изрева.

Грабна микрофона на радиостанцията:

-      Кола две до централата, край.

И в момента, в който хвърли поглед към таблото, за да се увери, че звукът на радиостанцията е на максимум, от една странична уличка, точно на пътя ѝ, изскочи голям мерцедес.

Пътниците я изгледаха ужасени, с широко отворени очи. Шофьорът натисна спирачки.

Сакс завъртя кормилото наляво, скочи с цялата си тежест върху спирачката „Хайде - замоли гумите - захапете, захапете!“ Но гладкият асфалт бе хлъзгав от жегата и утринната роса. Колата се завъртя.

Задницата се удари в предницата на мерцедеса с осемдесет километра в час. Задният капак на комбито се отвори с трясък. Черните куфари с криминологичните уреди и апарати се разхвърчаха във въздуха, разтвориха се и посипаха съдържанието си по асфалта. Богомолците се приведоха, за да се предпазят от парчетата стъкло, пластмаса и ламарина.

Пневматичната възглавница на колата се спука и спадна. Сакс закри лице. Комбито прелетя над няколко коли, удари се в една будка за вестници и се стовари нагоре с колелата. В небето се разхвърчаха хартиени и найлонови пликчета като малки парашути.

Надолу с главата, заслепена от косата си, Сакс обърса кръвта от челото и спуканата си устна и се опита да разкопчее колана. Той я държеше здраво. Ръкавът ѝ се накваси с горещ бензин. Сакс измъкна ножчето си от джоба, отвори го и сряза колана. Падна, като едва не се надяна на ножа, опита се да си поеме въздух, задави се от бензиновите изпарения.

„Хайде, момиче, излизай. Излизай!“

Вратите бяха блокирани, отзад не можеше да излезе. Сакс започна да рита предното стъкло. Беше здраво. Сви крак и с все сила го ритна. Никакъв ефект, освен че едва не си навехна глезена.

Пистолетът!

Опипа кобура. Оръжието бе изхвърчало някъде из колата. Наквасена с бензин, Сакс трескаво заопипва хартиите и уредите, разпръснати по тавана на колата.

Най-после забеляза тежкия „Глок“. Грабна го и го насочи към стъклото.

„Хайде. Отпред е чисто, още не са се насъбрали зяпачи.“

Поколеба се. Дали от изстрела бензинът няма да се възпламени?

Отдалечи пистолета колкото можеше повече от наквасената си униформа. Замисли се за момент. Натисна спусъка.

28.

Пет изстрела. Дори и напукано, стъклото на „Дженерал мотърс“ остана на мястото си.

Още три изстрела, ушите ѝ заглъхнаха. Поне бензинът не се възпламени.

Тя започна да рита отново. Най-сетне стъклото избухна като водопад от синкаво-зелен лед. Едва успя да се измъкне, и купето на колата избухна в пламъци.

Сакс смъкна накиснатите с бензин униформа и бронирана жилетка, остана по фланелка, хвърли и микрофона. Глезенът я болеше, но тя се втурна в църквата, покрай бягащите богомолци и хористи. Приземният етаж бе целият задимен. От едната страна дървеният под се пропука и избухна в пламъци.

Появи се свещеникът. Кашляше, от очите му течаха сълзи. Влачеше някаква безжизнена жена. Сакс му помогна да я извлече до изхода.

-      Къде е мазето? - попита тя.

Той се изкашля силно, поклати глава.

-      Къде е? - изкрещя Сакс; мислеше за Карол Ганц и малката ѝ дъщеричка. - Къде е мазето?

-      Там. Но...

Оттатък пламъците.

Сакс едва виждаше вратата, толкова бе гъст димът. Една от стените се срина, старите подпори се прекършиха, хвърляйки искри. Тя се поколеба, после се втурна към подземието.

Свещеникът я хвана за ръката:

-      Чакайте.

Той отвори един шкаф и измъкна пожарогасител:

-      Хайде.

Сакс поклати глава:

-      Вие оставате. Кажете на пожарникарите, че в мазето има полицай и една жертва.

Сакс се втурна напред.

„Ако се движиш...“

Скочи над пламъците. Но заради пушека не прецени разстоянието и се блъсна в отсрещната стена. Падна назад; косата ѝ премина през пламъците. Разнесе се миризма на опърлено. Сакс загаси пламъците и се опита да се изправи. Подът, разяден от огъня, поддаде под тежестта ѝ, лицето ѝ се удари в дъските. Пламъците от долния етаж близнаха ръцете ѝ. Тя сви юмруци.

Претърколи се настрани и се изправи на крака. Хвана дръжката на вратата за мазето, но спря.

„Хайде, момиче, помисли! Провери вратата, преди да я отвориш. Ако вътре е прекалено горещо и пуснеш кислород, ще стане експлозия и пламъците ще те опекат жива.“

Пипна вратата. Пареше.

„Какво друго ми остава, по дяволите?“

Плю върху дланта си, хвана дръжката, натисна я и я пусна, преди да се опари.

Вратата се отвори сама; отвътре изскочи облак дим и искри.

-      Има ли някой? - извика Сакс и се втурна надолу.

По-ниските стъпала горяха. Сакс ги напръска набързо с пожарогасителя и скочи в задименото мазе. Предпоследното стъпало пропадна и тя политна напред.. Пожарогасителят се търкулна на пода и Сакс се хвана за парапета точно навреме, за да не падне и да си строши глезена.

Издърпа крака си от счупените дъски и се взря в сумрака. Димът не беше толкова много, но навсякъде наоколо бушуваха пламъци. Пожарогасителят се беше търколил под една горяща маса. Тя го изостави. Гмурна се в дима.

-      Ехо!

Никакъв отговор.

После си спомни, че Извършител 823 запушва устата на жертвите си с тиксо.

Изрита една врата и погледна в котелното. Тук имаше врата за навън, но беше напълно блокирана от горящи дъски. До вратата се намираше резервоарът за гориво, обгърнат от пламъци.

„Няма да избухне. - Сакс си спомни лекциите от академията. - Мазутът не избухва. Изритай горящите дъски и разчисти пътя. После потърси жената и момиченцето.“

Тя се поколеба. Пламъците обгръщаха резервоара с мазут от всички страни.

„Няма да избухне; няма да избухне.“

Сакс тръгна внимателно към вратата.

„Няма да...“

Резервоарът внезапно издумтя и се пукна през средата. Мазутът започна да струи от цепнатината; пред Сакс се образува голяма оранжева локва, бързо се увеличаваше.

„Не избухва, ама гори, и то дяволски добре.“

Сакс отскочи назад.

Върна се в главното помещение, започна да кашля; приведе се, започна да търси Карол и Пами. Дали 823 не си е променил правилата? Да се е отказал от подземията и да е сложил тези жертви на тавана на църквата.

Внезапно изпращяване.

Тя вдигна поглед. Масивна дъбова греда, цялата в пламъци, бавно се наклони към нея.

Изкрещя и отскочи настрани, но се препъна и падна тежко по гръб; дебелото парче дърво се наклони право към лицето ѝ. Сакс инстинктивно вдигна ръце.

Със силен гръм гредата се стовари върху един стол. Спря на сантиметри от лицето ѝ. Тя изпълзя под нея и се изправи.

Огледа се, взирайки се през ставащия все по-гъст дим.

„Само това не - помисли си тя. - Не трябва да допускам още една жертва.“

Задавена от дима, тя се затътри към ъгъла, който още не бе проверила.

Затича се, иззад един шкаф изникна нечий крак и я спъна.

С протегнати ръце Сакс се просна по корем. Лицето ѝ се озова на сантиметри от локва горящ мазут. Претърколи се настрани и насочи пистолета си към ужасеното лице на руса жена, която се опитваше да седне.

Сакс дръпна тиксото и от устата на жената излезе бяла пяна. Жертвата си пое дълбоко въздух.

-      Карол Ганц?

Жената кимна.

-      Дъщеря ви?

-      Не е тук. Ръцете ми! Белезниците.

-      Няма време. Хайде!

Сакс освободи глезените на Карол от въжето.

И тогава видя топящо се найлоново пликче до стената при прозореца.

Подхвърлените улики! Тези, които водеха към момиченцето. Сакс тръгна натам. Но в този момент вратата на котелното се отвори с трясък и избълва вълна от горящ мазут; пликът изчезна за миг.

Тя остана вцепенена за секунда; жената изпищя. Сега цялото стълбище гореше. Сакс избута пожарогасителя изпод разпадащата се маса. Дръжката и накрайникът на тръбата се бяха стопили, а металният лост бе прекалено горещ, за да го пипне. Сакс отряза парче от фланелката си и вдигна фъждящия пожарогасител за основата на тръбата; хвърли го върху горящите стълби. Той се задържа несигурно на едно стъпало, след това започна да се търкаля надолу.

Сакс извади пистолета си и когато червената бутилка бе на половината на стълбите, стреля.

Пожарогасителят избухна; парчета червен метал прехвърчаха над главите на двете жени. Бял облак от въглероден двуокис и талк обгърна стъпалата и задуши повечето пламъци.

-      Да се махаме, бързо! - изкрещя Сакс.

Двете жени се втурнаха по стълбите - две стъпала за едно. Сакс подкрепяше Карол. Намериха се сред ада на горния етаж. Прилепиха се до стената и приведени се запромъкваха към изхода. Върху гърбовете им се сипеха нагорещени парчета от цветните витражи - образите на Исус, Матей, Дева Мария и самия Господ.

29.

След четиридесет минути, намазана с мехлеми против изгаряне, превързана и зашита, Сакс седеше до Карол Ганц и смучеше толкова чист кислород, че започна да ѝ се вие свят. Гледаха църквата, от която всъщност не бе останало почти нищо. Само две стени продължаваха да стърчат. Парче от пода на третия етаж се крепеше на тях над странния лунен пейзаж от пепел и купища овъглени дъски.

-      Пами, Пами... - проплака Карол. Повърна. Постави си кислородната маска и се отпусна болезнено по гръб.

Сакс разгледа напоеното със спирт парче плат, с което бършеше кръвта от лицето си. Парцалите отначало бяха почти кафяви; този вече бе розов. Раните не бяха тежки - порязване на челото, ожулвания и изгаряния от втора степен по ръката. Устните ѝ вече не бяха толкова изящни, както преди: долната бе цепната дълбоко от падането и се наложи да ѝ поставят три шева.

Карол имаше леко газово отравяне. Счупената ѝ китка бе стегната в импровизирана превръзка. Жената тревожно процеждаше през стиснатите си зъби:

-      Този мръсник! Защо... Пами? Защо, за Бога? Тригодишно дете!

Закашля се, изтри сълзите си с длан.

-      Може би няма намерение да ѝ направи нищо лошо. Затова е довел само вас в църквата.

-      Не! - отвърна ядосано жената. - Не му пука. Той е откачен! Видях как я гледаше. Ще го убия. Само да ѝ направи нещо, ще го убия.

Думите ѝ изчезнаха в дрезгава кашлица.

Сакс потрепери от болка. Неволно бе разчоплила един мехур на пръста си. Извади бележника си:

-      Бихте ли разказали какво точно се случи?

С многобройни стенания и гърлена кашлица Карол разказа случилото се след отвличането.

-      Искате ли да се обадим на някого? - попита я Сакс. - На съпруга ви?

Карол не отговори. Вдигна колене и ги сви под брадичката си.

Сакс я стисна леко за ръката и повтори въпроса си.

-      Съпругът ми... - Карол се втренчи с ледени очи в Сакс. - Съпругът ми е мъртъв.

-      О, съжалявам.

Карол ставаше сънлива от успокоителните и една медицинска сестра ѝ помогна да легне в линейката.

Лон Селито и Джери Банкс изскочиха от останките на църквата и се затичаха към Сакс.

Селито огледа бъркотията по улицата:

-      Господи, Сакс! Какво става с момиченцето?

-      Още е при него.

-      Добре ли си? - попита Банкс.

-      Нищо сериозно. Жертвата, Карол, няма никакви пари, няма къде да остане. Дошла е заради ООН-то. Не можем ли да ѝ уредим нещо, детективе?

-      Разбира се - отвърна Селито.

-      А подхвърлените улики? - попита Банкс. Докосна лепенката над дясната си вежда и се намръщи.

-      Няма ги вече. Видях ги в мазето, но не успях да ги взема навреме. Изгоряха.

-      О, Боже! Какво ще стане сега с момиченцето?

„Какво си мисли, че може да стане с нея?“

Сакс отиде при потрошената кола за спешни операции. Вмъкна се и посегна към радиостанцията, за да се обади на Райм. Спря. Какво щеше да ѝ каже? Погледна църквата. Как да направи оглед на местопрестъплението, когато няма местопрестъпление?

Сакс стоеше, вперила поглед в овъглената развалина, когато чу странен звук. Механическо стържене. Не му обърна внимание, докато Лон Селито не възкликна:

-      Не мога да повярвам!

Сакс погледна към улицата.

На една пряка от тях бе спрял голям черен микробус. Отзад стърчеше хидравлична платформа, която бавно се спускаше. Върху металната плоскост имаше нещо. Сакс присви очи. Приличаше на един от онези роботи, които се използват от екипа за обезвреждане на взривни устройства. Платформата се изравни с тротоара и роботът слезе.

Сакс се изсмя високо.

Странното приспособление се обърна към тях и тръгна. Инвалидната количка ѝ заприлича на понтиак „Файърбърд“, с цвят на захаросана червена ябълка. Беше един от онези модели с малки задни колела, голям акумулатор и мотор под седалката.

Том вървеше отстрани, но Линкълн Райм сам караше с помощта на сламка, която държеше между зъбите си. Движенията му бяха странно грациозни. Райм спря до Сакс.

-      Добре де, излъгах те.

Тя въздъхна:

-      За гръбнака ли? Когато каза, че не можеш да ползваш инвалидна количка?

-      Признавам, излъгах. Ако ще се сърдиш, Амелия, изкарай си яда и да се залавяме с работа.

-      Забелязал ли си, че когато си в добро настроение ме наричаш Сакс, а като си в лошо - Амелия?

-      Не съм в лошо настроение.

-      Вярно е - потвърди Том. - Просто не обича, когато го хванат да лъже.

Болногледачът кимна към впечатляващата инвалидна количка. Беше произведена от „Акшън къмпани“, модел „Сторм ароу“:

- Беше скрита в килера на долния етаж, когато Райм ти разказваше малката си патетична историйка колко бил безпомощен. О, ще си получи наказанието.

-      Стига поучения, Том. Нали се извиних? Съжалявам, няма вече да правя така.

-      От години я има - продължи Том. - Как само я управлява! Много е добър със сламката. Между другото, на мен винаги ми вика „Том“. Не съм имал честта да се обръща към мен по фамилно име.

-      Писна ми да ме гледат по улиците - обясни Райм. - Затова спрях с разходките. - Погледна пукнатата ѝ устна. - Добре ли си?

Сакс докосна раната, усмихна се схванато:

-      Адски боли.

Райм отмести поглед от нея.

-      А на теб какво ти има, Банкс? Да не си почнал да си бръснеш челото?

-      Ударих се в една пожарна кола. - Младият детектив се усмихна и отново докосна лепенката на челото си.

-      Райм - каза Сакс, усмивката ѝ изчезна, - тук няма нищо. Момиченцето е при него, а аз не успях да намеря подхвърлените улики навреме.

-      О, Сакс, винаги остава нещо. Имай вяра на мосю Локар.

-      Видях ги как изгарят. И ако има нещо останало, сега е под тонове боклук.

-      Тогава ще потърсим уликите, които не е имал намерение да оставя. Ще направим обхода на тази сцена заедно. Аз и ти. Хайде.

Той духна два пъти в сламката и тръгна. Бяха на три метра от църквата, когато Сакс внезапно извика:

-      Спри!

Той спря.

-      Много невнимателен си станал, Райм. Сложи някоя и друга гумена лента на тези колела. Да не ги сбъркаме със следите на престъпника.

-      Откъде ще започнем?

-      Вземи проба от пепелта. В задницата на комбито има няколко празни кутии от боя. Вземи някоя.

Сакс взе една кутия от катастрофата.

- Знаеш ли откъде е започнал огънят? - попита Райм.

-      Почти.

-      Вземи проба от пепелта, половин-един литър, колкото се може по-близо до мястото на избухване на пожара.

-      Добре.

Тя се покачи на двуметровия тухлен зид - всичко, което бе останало от северната стена на църквата. Погледна надолу, към задимената яма под краката си.

Един пожарникар изкрещя:

-      Хей, полицай, районът още не е обезопасен. Опасно е.

-      Не по-опасно от последния път, когато влизах - отвърна тя и с дръжката на кутията за боя между зъбите се спусна от зида.

Линкълн Райм я гледаше, но всъщност виждаше себе си преди три и половина години: как сваля сакото си и слиза в шахтата на метрото близо до кметството.

-      Сакс! - Тя се обърна. - Внимавай. Видях какво си направила с колата. Не искам да рискуваш два пъти живота си в един и същи ден.

Тя кимна и се скри зад ръба на зида.

След няколко минути Райм извика на Банкс:

-      Къде е тя?

-      Не знам.

-      Искам да ти намекна да идеш да я потърсиш.

-      А, разбира се.

Банкс погледна зад зида.

-      Е? - попита Райм.

-      Голяма бъркотия.

-      Разбира се, че ще е бъркотия. Виждаш ли я?

-      He.

-      Сакс? - изкрещя Райм.

Отвътре се чу пукане, после чупене на греди. Вдигна се облак прах.

-      Сакс? Амелия?

Никакъв отговор.

Точно когато смяташе вече да праща да я търсят, тя се обади:

-      Идвам.

-      Джери? - извика Райм.

-      Готов съм.

Кутията от боя изхвърча от мазето. Банкс я хвана с една ръка. Сакс излезе, избърза ръцете си в панталоните.

-      Добре ли си?

Тя кимна.

-      Сега да се заемем със страничната уличка - нареди Райм. - Тук през цялото денонощие минават коли, затова сигурно е паркирал някъде встрани. Ето къде е спрял. Използвал е онази врата.

- Откъде си толкова сигурен?

-      Има два начина да отвориш заключена врата без експлозив - като разглобиш бравата или като я откачиш от пантите. Тази врата е била заключена с резе отвътре, затова престъпникът я е откачил от пантите. Виж: не си е дал труда да ги намести много добре, след като е излязъл.

Двамата се насочиха към вратата. Вървяха между овъглената църква и високите сгради от другата страна на уличката. Стъпка по стъпка. Сакс държеше „Полилайт“-а насочен към паважа.

-      Искам да намерим следите от гумите му - каза Райм. - Да видя къде е била задната част на колата.

-      Ето - каза Сакс. - Следи от гуми. Но не мога да разбера дали са от предните, или от задните. Може да е влязъл на заден ход.

- Грайферите ясни ли са, или замазани?

-      Малко замазани.

-      Значи са от предните гуми. - Райм се изсмя на недоумението ѝ. - Нали си специалистка по автомобилите, Сакс. Следващия път, като тръгваш с колата, обърни внимание как завърташ малко кормилото, преди да запалиш. За да се увериш, че предните колела сочат направо. Следите от предните гуми са винаги по-размазани от задните. Така, откраднатата кола е „Форд Таурус“, модел 1997. Дълъг е 494 сантиметра, разстояние между осите - 271 сантиметра. Приблизително 112 сантиметра от задната ос до края на багажника. Измери разстоянието и изсмучи прахта.

-      Хайде де... Откъде знаеш?

-      Тази сутрин го проверих. Прибра ли дрехите на жертвата?

-      Да. Прегледах също под ноктите и в косата. И чуй това, Райм: момиченцето се казва Пам, но той го наричал Маги. Както с немкинята.

-      Другото му ги е наричало така. Чудя се каква роля изпълняват тези герои в пиесата му.

-      Ще изсмуча прахта и около вратата.

Райм я загледа - с издраскано лице, разрошена коса, опърлена на места, Сакс изсмука прахта в основата на вратата. И тъкмо когато Райм смяташе да ѝ напомни, че сцените на престъплението са триизмерни, вдигна прахосмукачката и я прокара по подпорите.

-      Вероятно е погледнал в помещението, преди да я вкара - отбеляза Сакс и насочи прахосмукачката към рамката на прозореца.

Точно това смяташе да я накара и Райм.

Унесен от монотонното бръмчене на машината, детективът се върна към събития отпреди няколко часа...

-      Ще... - започна Сакс.

-      Шшшшт!

Като се отдаде на въображението си, Райм изведнъж се видя сам на местопрестъплението. Представи си нисък мъж с ръкавици, тъмни дрехи и маска за ски. Непознатият слезе от сребрист „Форд Таурус“, който миришеше на чисто. Жената - Карол Ганц - бе в багажника; момиченцето ѝ - в старата къща от розов мрамор и скъпи тухли.

Като че наистина го виждаше...

Отви пантите, отвори вратата, завлече жената вътре, върза я. Понечи да си тръгне, но спря. Потърси място, откъдето да наблюдава необезпокояван Карол. Също както бе наблюдавал мъжа, заровен до железопътната линия.

Както бе наблюдавал Тами Джийн Колфакс, завързана за тръбата в средата на котелното помещение.

„Но защо? - запита се Линкълн Райм. - Защо ги гледа? За да се увери, че няма да избягат ли? Да се увери че не е оставил нищо след себе си? Или...“

Райм внезапно отвори очи. Образът на Извършител 823 изчезна.

-      Амелия! Спомняш ли си сцената с Колфакс? Когато намери отпечатъка от ръкавица.

- Да.

-      Каза, че я е наблюдавал, че затова я е завързал в средата на помещението. Но нямаше представа защо. Аз се сетих. Гледа жертвите, защото така трябва.

„Защото такъв му е нравът.“

-      Какво имаш предвид?

-      Да вървим!

Райм смукна два пъти през сламката за управление на инвалидната количка и возилото се извъртя на сто и осемдесет градуса; после духна силно и тръгна напред.

Излезе на тротоара и всмукна силно, за да спре. Присви очи и се огледа.

-      Той наблюдава жертвите си. Убеден съм, че е наблюдавал и богомолците. От място, което е смятал за сигурно. Където не е имало нужда да мете.

Единственото уединено място от другата страна на улицата бе външната тераса на едно ресторантче.

-      Там! Огледай го, Сакс.

Тя кимна, провери в пистолета си, грабна пликчета, моливите и прахосмукачката. Изтича през улицата и заоглежда внимателно стълбите.

-      Бил е тук - извика. - Има отпечатък от ръкавица. И от обувка - износена по същия начин.

„Това е“ - помисли си Райм. Как само се чувстваше! Топлото слънце, въздухът, зрителите. Възбудата от търсенето.

„Като се движиш, не могат да те хванат.“

„Ако се движим по-бързо, може би ще го хванем.“

Райм обърна очи към тълпата и забеляза, че някои от хората го гледат, но повечето бяха по-заинтригувани от действията на Сакс.

След петнадесет минути тя свърши и се върна с малко пликче в ръце.

-      Какво намери, Сакс? Шофьорската му книжка? Свидетелството му за раждане?

-      Злато - каза тя с усмивка. - Открих злато.

30.

-      Хайде - извика Райм. - Този път трябва да действаме бързо. Преди да е закарал момиченцето на следващото местопрестъпление. Бързо!

Том го прехвърли върху една дъска, после - на леглото. Сакс погледна към асансьора за инвалидни колички, монтиран в единия от вградените шкафове - онзи, който Райм не ѝ бе позволил да отвори, когато ѝ обясняваше как да намери компактдисковете.

Криминологът запази мълчание за момент, задъхан от физическото напрежение.

-      Подхвърлените улики изгоряха - напомни им той. - Няма как да разберем къде ще е следващото престъпление, така че трябва да открием скривалището му.

-      Мислиш ли, че ще успеем? - попита Селито.

„Имаме ли друг избор?“ - помисли си Райм, но не отговори.

Банкс дотича по стълбите. Още преди той да влезе в спалнята, Райм извика:

-      Какво казаха? Казвай. Бързо!

Имаше предвид частицата злато, намерена от Сакс. Изследването ѝ бе извън възможностите на импровизираната лаборатория на Мел Купър. Райм бе изпратил младия детектив до районната лаборатория на ФБР.

-      Ще ни се обадят след половин час.

-      Половин час? Няма ли да проведат изследването спешно?

-      Ще го направят. Делрей беше там. Да го беше видял само. Нареди всички други разследвания да се отложат и каза, че ако не получиш веднага резултатите, майките им ще разплаче.

-      Райм - каза Сакс, - Ганц каза още нещо, което може да се окаже важно. Предложил ѝ да ги освободи, ако тя му позволи да ѝ одере крака.

-      Да ѝ одере крака?

-      Да. Но в крайна сметка не направил нищо. Жената каза, че изглеждал, сякаш не може да се реши да го направи.

-      Като на първото убийство, мъжа с оглозгания пръст - отбеляза Селито.

-      Интересно... - замисли се Райм. - Мислех, че е одрал пръста на първата жертва, в случай че някой реши да открадне пръстена. Но може да не съм прав. Вижте го само какви ги върши: реже пръста на шофьора и го разнася насам-натам. Порязва ръката и крака на немкинята до кокал. Краде кости и скелет на змия. Слуша как пращи пръстът на Евърет... Има нещо в начина, по който опипва жертвите си. Нещо...

-      Анатомично?

-      Точно така, Сакс.

-      Освен при Ганц - напомни Селито.

-      Това искам да кажа и аз - продължи Райм. - Можел е да ѝ одере крака и пак да я остави жива за нас. Но нещо го е спряло. Какво?

-      Какво е по-различното в нея? - зачуди се Селито. - Не е, защото е жена. Или защото е от друг град. Такъв бе случаят и с немкинята.

-      Може би не е искал да я наранява пред детето - предположи Банкс.

-      Не - възрази Райм и се засмя. - Състраданието не му подхожда.

-      Има нещо различно в нея - възкликна Сакс. - Тя е майка.

Райм се замисли:

-      Може и това да е. Майка и дъщеря. Това не го е накарало да ги пусне, но го е спряло да не ги измъчва. Том, запиши го. С въпросителна. Сакс, Ганц описа ли го?

Сакс прелисти бележника си.

-      Както преди - маска за ски, дребен, черни ръкавици...

-      Черни ли? - Райм погледна таблицата. - Не са ли червени?

-      Каза, че били черни. Питах я специално дали е сигурна.

-      Последното парченце кожа беше черно, нали Мел? Може то да е от ръкавиците. Откъде е червената кожа тогава?

Купър вдигна рамене:

-      Не знам, но открихме две парченца. Значи е свързано с него.

Райм погледна плика с уликите:

-      Какво имаме още?

-      Каквото намерихме на уличката и около вратата.

Сакс изтърси филтъра на прахосмукачката върху един лист и Купър огледа прахта с лупата.

-      Нищо - обяви той. - Главно почва. Камъчета. Манхатънска слюда, фелдшпат.

-      Продължавай.

-      Гнили листа. Това е.

-      Какво има по дрехите на Ганц?

Купър и Сакс отвориха хартиения плик и започнаха да оглеждат дрехите.

-      Пак почва. Няколко парченца като камъчета.

-      Къде в къщата я е държал? Къде точно?

-      На пода в мазето. Жената каза, че бил от пръст.

-      Чудесно! Мел, изгори пръстта.

Купър постави част от пръстта в хроматографския апарат. Всички зачакаха нетърпеливо резултатите. Накрая мониторът просветна. Графиката приличаше на лунен пейзаж.

-      Ето, Линкълн. Много интересно. Откривам танин и...

-      Натриев карбонат?

-      Не е ли удивителен? - засмя се Купър. - Как позна?

-      Използвани са за дъбене на кожи през осемнадесети и деветнадесети век. Таниновата киселина омекотява кожата, а основата заздравява косъма. Значи къщата е близо до стара кожарска фабрика.

Райм се усмихна. Помисли си: „Чуваш ли стъпки, 823? По петите ти сме.“

Премести поглед към картата на „Рандъл сървей“.

-      Заради миризмата никой не е искал в квартала му да се строят кожарски фабрики. Затова общината поставила ограничения. Знам, че е имало няколко в долен Ийстсайд. И в западната част на Гринуич Вилидж - което е било буквално село^341 в покрайнините на града. После, в средата на миналия век - в крайните райони на Уестсайд, близо до оборите, където намерихме немкинята. А, и в Харлем, в началото на двадесети век.

Райм погледна списъка на бакалиите на „Шопрайт“, които са продавали телешки крака.

-      Изключваме Челси. Там не е имало кожарски фабрики. Също и Харлем - няма магазин на „Шопрайт“. Също и Уест Вилидж, долен Ийстсайд и централен Уестсайд. Остава Хелс Кичън. Това явно е любимият му квартал.

Само около двадесет квадратни километра. По-лесно е човек да се скрие в Манхатън, отколкото в някоя гора.

-      Продължаваме. Какви са камъчетата по дрехите на Ганц?

Купър се наведе над микроскопа:

-      Добре. Виждам ги.

-      Покажи ми ги, Мел.

Мониторът светна и пред Райм се появиха блестящи кристали.

-      Разклати ги. Има три компонента.

-      Това отляво е розов мрамор - каза Купър. - Като онзи, дето го намерихме по-рано. Това по средата, сивото...

-      Това е хоросан. А другото е червен пясъчник - определи Райм. - От обществена сграда е, като кметството, строено през 1812. Само фасадата е от мрамор, останалата част е пясъчник. Строили са така за икономия. Е, правили са го, та парите, спестени от мрамора, да потънат в нечий джоб. Какво друго имаме? Пепелта. Да видим с какво е извършен палежът.

Купър пусна проба от пепелта в хроматографския апарат. Загледа се в графиката, която се появи на екрана.

Бензинът съдържа оцветители и добавки, поставени от производителя, който може да бъде определен точно, ако горивото не е смесено с други видове бензин в колонката на бензиностанцията. Купър съобщи, че профилът съвпада точно с продукта на „Газ ексчейндж“.

Банкс грабна „Жълтите страници“ и ги разлисти:

-      В Манхатън има шест бензиностанции на „Газ ексчейндж“. Три в центъра. Една на Шесто авеню и „Хюстън стрийт“. Една на „Деланси стрийт“ и източна Петстотин и трета. И една на Деветнадесета и Осмо авеню.

-      Деветнадесета е много на север - каза Райм. Погледна таблицата. - В източната или в западната част на града да търсим?

„Бакалии, бензиностанции...“

На вратата изведнъж изникна висок силует.

-      Още ли съм поканен? - попита Фредерик Делрей.

-      Зависи. Носиш ли подаръци?

Агентът размаха папка с емблемата на ФБР:

-      Цяла торба.

-      Някой не те ли е научил да чукаш, преди да влезеш, Делрей? - скастри го Селито.

-      Лош навик, какво да правя?

-      Хайде - каза Райм. - Какви са резултатите?

-      Не са много ясни. Хич не ми се връзват с нашия човек. Но какво ли знам аз.

Делрей заби поглед в доклада. Вдигна очи и погледна Райм:

-      Между другото Тони Фалко от лабораторията ти праща много поздрави. Това веществено доказателство, което намерихте, се оказа златно фолио. Вероятно от шестдесет до осемдесетгодишно. Фалко откри няколко целулозни влакна, затова смята, че е от книга.

-      Разбира ce! Позлатена корица - възкликна Райм.

-      Откри и следи от мастило. Каза, цитирам: „Не е несъвместимо с мастилото, използвано в печатите на Нюйоркската градска библиотека.“ Ама че смешно говори.

-      Книга от библиотека - промърмори Райм.

-      Книга от библиотека с червена кожена подвързия - допълни Сакс.

-      Точно така! - изкрещя Райм. - Парченцата червена кожа. Не са от ръкавица, а от книга, която убиецът носи със себе си. Неговата библия.

-      Библията ли? - учуди се Делрей. - Да не е някой религиозен фанатик?

-      Не Библията, Фред. Обади се в библиотеката, Банкс. Може би така си е изтъркал обувките - в читалнята. Знам, че предположението ми не е много обосновано, но нямаме много възможности. Искам списък на откраднатите антикварни книги от манхатънските библиотеки през последната година.

-      Дадено - отвърна младият детектив и веднага се зае да издирва директора на библиотеката.

След половин час факсът избръмча и изплю два листа. Том ги взе.

-      Уха, читателите в този град май имат доста лепкави пръсти.

Показа листовете на Райм.

През последните дванадесет месеца от обществените библиотеки бяха изчезнали осемдесет и четири книги на пет и повече години, тридесет и пет в Манхатън.

Райм зачете списъка: Дикенс, Остин, Хемингуей, Драйзер... Книги за музика, философия, вино, литературна критика, приказки. Стойността им бе изненадващо ниска - по двадесет-тридесет долара. Райм предположи, че никоя от тях не е първо издание, но крадците са си мислели, че имат антикварна стойност.

Продължи да чете.

„Нищо, нищо. Може би...“

И тогава го видя.

„Престъпност в стария Ню Йорк“ от Ричард Уайъл Стивънс, издание на „Баунтифул прес“ от 1919. Беше оценена на шестдесет и пет долара. Открадната от клона на „Деланси стрийт“ преди девет месеца. 12,5X17, 5 см, с червена велурена подвързия, с позлатени ръбове на страниците.

-      Искам един екземпляр - каза възбудено Райм. Не ме интересува откъде ще го вземете. Някой да иде в библиотеката на Конгреса, ако трябва.

-      Аз ще се погрижа - каза Делрей.

„Бакалии, бензиностанции, библиотека...“

Време беше да действат. Имаха на разположение триста души - полицаи, барети, федерални агенти - но те бяха нищожно малко, ако трябваше да претърсват целия център на Ню Йорк.

Райм погледна таблицата.

„В Уест Вилидж ли живееш? - помисли си той. - За да ни заблудиш ли купи бензина и открадна книгата от Ийстсайд? Или там живееш? Колко си умен? Не, не „колко си умен“, а „за колко умен се мислиш“? Доколко си бил уверен, че няма да открием тези миниатюрни частици, които господин JIo- кар твърди, че си оставил?“

Райм нареди:

-      Заемете се с долен Ийстсайд. Забравете Уест Вилидж. Всички да отидат там - баретите на Бо и твоите агенти, Фред. Ето какво ще търсите: голяма постройка във федерален стил, на около сто години, с фасада от розов мрамор, отзад - червен пясъчник. Може да е била богаташки дом или обществена постройка. С гараж или хангар за файтони. През последните седмици са влизали и излизали „Форд Таурус“ и такси. По-често - през последните няколко дни.

Той погледна Сакс.

„Да забравиш мъртвите...“

Селито и Делрей вдигнаха хората си на крак.

-      И аз отивам - каза Сакс.

-      Не съм очаквал да направиш друго.

Когато външната врата се тръшна след тях, Райм прошепна:

-      С пълна газ, Сакс. С пълна газ.

31.

Три коли с по двама полицаи обикаляха улиците на долен Ийстсайд.

След малко се появиха още два файтона... седана. Без отличителни знаци, но отдалеч си личеше, че са полицейски.

Знаеше, че затягат обръча, разбираше, че е само въпрос на време да намерят скривалището му, но остана удивен, че са толкова близо. Особено се разтревожи, когато ченгетата спряха, за да огледат един сребрист „Таурус“, паркиран на „Канал стрийт“ .

Как, по дяволите, са разбрали? Знаеше, че краденето на кола е голям риск, но си мислеше, че на „Херц“ ще са им нужни дни, докато усетят липсата. А дори и да я откриеха по- рано, сигурен бе, че полицията няма да свърже кражбата с него. О, много са способни!

Едно от ченгетата се загледа в таксито му.

Без да вдига очи от пътя. Колекционера на кости зави бавно по „Хюстън стрийт“ и потъна в потока от други таксита. След половин час той вече се беше отървал от него и от тауруса и се върна в къщата.

Малката Маги вдигна очи към него.

Беше уплашена, но вече не плачеше. Дали пък да не я задържи? Като своя дъщеря. Да я отгледа. Тази мисъл се повъртя няколко секунди в съзнанието му, след това отшумя.

Не, щеше да е прекалено подозрително. Освен това в погледа на момичето имаше нещо зловещо. Изглеждаше по-възрастно за годините си. Винаги щеше да помни какво е направил с нея и майка ѝ. О, известно време можеше да си мисли, че е сънувала. Но някой ден истината щеше да изплува. Истината винаги изплува. Каквото и да правиш, винаги излиза наяве.

Не, не можеше да ѝ се има повече доверие, отколкото на останалите. Всеки човек ще те предаде накрая. Можеш да се довериш само на омразата. Само на костите. Всичко друго е измамно.

Той се наведе над Маги и отлепи тиксото от устата ѝ.

-      Мама! - проплака тя. - Искам при мама.

Той не каза нищо, само се изправи и я загледа отвисоко. Деликатния череп. Крехките ръчички.

Тя се разпищя като полицейска сирена.

Колекционера свали ръкавицата си. Задържа за миг ръката си над главата ѝ. После нежно я погали по косата. („Пръстови отпечатъци могат да бъдат свалени от кожа до 90 минути след оставянето им (виж „Кромкот“), но досега никой не е успял да свали пръстов отпечатък от човешка коса.“ - Линкълн Райм, „Криминологични улики“, 4-то изд. Ню Йорк, „Форензик прес“ 1944.)

Колекционера на кости се изправи бавно. Качи се в обширния салон. За кой ли път мина покрай рисунките по стените на коридора - работници, ококорени жени и деца. Наостри уши: отвън долетя слаб шум. После по-силен, тракане на метал. Колекционера грабна пистолета си и се затича към задната част на къщата. Дръпна резето на вратата и я отвори рязко, заемайки поза за стрелба.

Помиярите го изгледаха любопитно. И отново се заеха с отпадъците, които бяха разпилели по двора. Колекционера прибра пистолета в джоба си и се върна в салона.

Отново застана на прозореца и се загледа към старото гробище. О, да. Ето го пак. Облеченият в черно човек отново стоеше в гробището. В далечината стърчаха мачтите на платноходите, закотвени в Ийст Ривър, покрай брега на „Аутуорд“.

Безкрайна тъга изпълни сърцето на Колекционера на кости. Чудеше се дали не се е случило някакво нещастие. Може би големият пожар от 1776 току-що бе унищожил повечето сгради по „Бродуей“. Или жълтата треска от 1795 бе покосила една десета от ирландските заселници. Или пък пожарът на увеселителния кораб „Дженерал Слокъм“ от 1904 беше взел живота на повече от хиляда жени и деца и бе опустошил немския квартал в долен Ийстсайд.

А може би усещаше някаква назряваща трагедия.

След няколко минути виковете на Маги престанаха и отстъпила място на звуците на стария град: рева на парни мавдшад, звъна на камбани, изстрели и тропане на копита по паветата.

Забравил полицаите, които бяха по петите му, Колекционера продължи да гледа през прозореца. Забрави и Маги, наблюдаваше само призрачната фигура, която вървеше по улицата.

„Тогава и сега.“

Погледът му остана вперен навън през прозореца, в едно отминало време. Затова не забеляза, че помиярите се вмъкнаха през вратата, която бе оставил открехната. Те го погледнаха, спряха за момент на вратата на салона, после се обърнаха и тихо се запромъкваха към задната част на къщата.

С вдигнати муцуни, с наострени уши те внимателно изучаваха непознатото място. Особено ги заинтригува тихото скимтене, което идваше някъде изпод земята.

Толкова бяха отчаяни, че дори Братята Харди се разделиха.

Бединг обикаляше пет-шест улици около „Деланси стрийт“, Сол - малко по на юг. Селито и Банкс също имаха райони за претърсване, а неколкостотинте полицаи, барети и федерални агенти чукаха от врата на врата и разпитваха за дребен мъж, плач на малко дете, сребрист „Таурус“ и изоставена стара къща във федерален стил с фасада от розов мрамор и задни стени от пясъчник.

„Ха, кво значи „федерален стил“?... Да съм виждал дете ли? Дали някога съм виждал дете в долен Ийстсайд? Хей, Джими, да си виждал деца напоследък? През последните шейсет секунди май не съм.“

Амелия Сакс не се спираше. Бе настояла да провери заедно с отряда на Селито района на магазина на „Шопрайт“, от който Извършител 823 бе закупил телешкия кокал. После бензиностанцията, откъдето бе взел бензина. Библиотеката, от която бе откраднал „Престъпност в стария Ню Йорк.“

Не намериха никакви следи и се скитаха като кучета, подмамени от десетки различни миризми. Всеки си избра квартал за обхождане.

Сакс наду газта и обиколи още една улица. Беше объркана, както при огледите на всички сцени досега: имаше прекалено много улики, прекалено много следи. Безнадеждно. Тук, по горещите, мръсни улици, които се пресичаха със стотици други улички и сокаци, сред хилядите сгради (всичките стари), намирането на скривалището на убиеца ѝ се струваше също толкова невъзможно, както (като в случая, който ѝ бе разказал Райм) да откриеш косъм, залепен на тавана от ударната вълна на револвер калибър 0.38.

Искаше ѝ се да огледа внимателно всяка уличка, но като си мислеше за детето, оставено в някое подземие, на крачка от смъртта, започна да кара по-бързо. Гледаше трескаво наляво и надясно с надеждата да забележи къщата от розов мрамор. Налегнаха я подозрения. Дали не бе пропуснала постройката в бързината? Или трябваше да кара лудешки, за да претърси повече улици?

„След смъртта на злодея детективите се заели с разследване на деянията му. От дневника му личало, че е убил осем порядъчни граждани. Не се свенял да се гаври и с мъртвите. В дневника си е записал (ако това, което твърди, е вярно), че е осквернил няколко гробища в града. Никоя от тези жертви не е заслужила такова оскърбление. Не, повечето тленни останки били на достойни граждани, скромни и трудолюбиви. Извергът не чувствал никаква вина. Всъщност изглежда, че е действал с безумната мисъл, че върши услуга на жертвите.“

Линкълн леко помести безименния пръст на лявата си ръка и устройството за прелистване обърна гланцираната страница на „Престъпност в стария Ню Йорк“, която двама федерални агенти му бяха донесли преди десетина минути благодарение на усилията на Фред- Делрей.

„Плътта гние и е слаба - писал извергът с жестоката си, твърда десница, - костите са най-здравата част на тялото. Колкото и стара да е плътта, костите остават млади. Моето призвание е благородно и не разбирам защо никой не ме подкрепя. Аз правя добро на хората. Сега те са безсмъртни. Аз ги освободих. Изчистих костите им от мърсотията.“

Тери Добинс имаше право. В глава 10 „Джеймс Шнайдер - Колекционера на кости“ се виждаше прототипа на поведението на Извършител 823. Методите за умъртвяване на жертвите бяха същите: огън, животни, вода, сваряване. 823 ловеше същия дивеч, както Шнайдер. Бъркаше германската туристка с Хана Голдшмит, емигрантка от началото на века, и нарочно бе отишъл в немското общежитие, за да си търси жертва. А сега наричаше малката Пами Ганц с друго име - Маги. Очевидно я взимаше за момичето на О’Конър, една от жертвите на Шнайдер.

На една много лоша гравюра в книгата бе представен демоничният Джеймс Шнайдер седнал в някакво подземие, с кост от човешки крак в ръката.

Райм се загледа в картата на „Рандъл сървей“.

„Кости...“

Спомни си едно местопрестъпление, върху което бе работил. Повикаха го на един строеж в долен Манхатън, където при изкопни работи в един празен парцел на метър и нещо под земята бе открит череп. Райм веднага видя, че черепът е много стар, и повика съдебен антрополог по случая. Изкопните работи продължиха и бяха открити още много кости.

Той бе направил кратка справка и научи, че през 1741 в Манхатън имало робски бунт и доста роби (и размирни бели аболиционисти) били обесени на малък остров в езерото Колект. Островчето станало популярно място за екзекуции и на територията му имало няколко масови гробища.

Райм се опита да си припомни къде се е намирало Колект. Близо до границата между Китайския квартал и долен Ийстсайд. Но беше трудно да се определи, защото езерото било запълнено много отдавна. Било е...

Да! Езерото е било запълнено, защото толкова се замърсило, че общинските съветници го обявили за опасно за здравето. А сред главните замърсители са били кожарските фабрики по източния бряг!

Беше станал много чевръст с набирането. Без да сгреши и една цифра, той набра номера на кабинета на кмета. Секретарката каза, че градоначалникът е на малък банкет в сградата на ООН. Но когато Райм се представи, жената веднага промени отношението си.

-      Един момент, сър.

След по-малко от минута от другата страна на линията се чу мляскане и някой забоботи с пълна уста:

-      Казвайте, детективе. Как върви разследването, дявол да го вземе?

-      Пет-осем-осем-пет, край - обади се Амелия Сакс по радиостанцията. Гласът ѝ бе напрегнат.

-      Сакс.

-      Нещата не вървят добре - каза тя. - Нямаме късмет.

-      Мисля, че знам къде е.

-      Какво?

-      Квартал шестстотин, източен Ван Бреворт. До Китайския квартал.

-      Как разбра?

-      Кметът ме свърза с председателя на Историческото дружество. В района се извършват археологически разкопки. В едно старо гробище. От другата страна на улицата, на която се е намирала голяма кожарска фабрика. Има и няколко големи имения във федерален стил. Мисля, че е там.

-      Тръгвам.

Райм чу свистене на гуми и вой на сирена.

-      Обадих се на Лон и на Хауман - добави той. - И те тръгнаха натам.

-      Райм - каза тя задъхано, - ще я спасим.

„Имаш добро сърце, Амелия. Сърце на професионалист. Но все още си новобранец.“

-      Сакс.

-      Да?

-      Четох книгата. 823 си е избрал много лош пример за подражание.

Сакс не отговори.

-      Искам да ти кажа - продължи Райм, - дори само да мигне, стреляй. Независимо дали момиченцето е там, или не.

-      Но ако го хванем жив, може да ни каже къде е. Можем...

-      Не, Сакс, слушай. Да не ти мига окото. При най-малкото движение го застрелваш.

Радиостанцията изпращя. После Райм я чу да казва:

-      Във Ван Бреворт съм. Прав беше. Това, изглежда, е къщата.

Осемнадесет полицейски коли без отличителни знаци, два микробуса на СБР и колата за спешни операции на Сакс се наредиха в късата пуста улица в долен Ийстсайд.

Източен Ван Бреворт приличаше на Сараево. Сградите бяха изоставени, две - изгорели до основи. На източната страна на улицата се намираше някаква полуразрушена болница с пропаднал покрив. До нея зееше дълбока яма, оградена с въжета и табелки „Влизането забранено“ и печати на районния съд - археологичните разкопки, за които бе споменал Райм. В канавката лежеше нагризания от плъхове труп на хилаво куче.

От другата страна на улицата се издигаше стара къща с мраморна фасада (едва се забелязваше, че е розова) и външен гараж. Сградата изглеждаше малко по-добре от останалите съборетини на Ван Бреворт.

Селито, Банкс и Хауман стояха до един микробус. Десетина полицаи си обличаха бронирани жилетки и зареждаха автоматите си. Сакс се присъедини към тях и без да каже дума, прибра косата си под каската и започна да си закопчава бронираната жилетка.

-      Сакс, не си подготвена за тактически операции - каза Селито.

Тя закопча кобура си и го изгледа с многозначително вдигнати вежди.

-      Добре - предаде се той. - Но ще вървиш отзад. Заповядвам ти.

-      Отивай с Втори отряд - нареди Хауман..

-      Слушам. Ще се задоволя и с това.

Една барета ѝ подаде автомат. Тя си спомни за Ник, за първата им среща на стрелбището в Родманс Нек. Прекараха два часа в упражнения с автоматично оръжие: стрелба през врата и над пясъчни насипи, които спират куршумите от „Колт“. Ник обожаваше насеченото тракане, но Сакс не си падаше особено по гърмежите на големите оръжия. Тя му предложи да се надс- трелват с пистолети и го би с три изстрела на стрелба от двадесет метра. Той се разсмя и докато последната ѝ гилза още подскачаше по бетонния под, впи жадно устни в нейните.

-      Ще използвам само служебното си оръжие - каза Сакс.

Братята Харди дотичаха, приведени, сякаш се бояха от снайперисти.

-      Ето какво разузнахме. Наоколо няма никого. Кварталът е...

-      ...напълно пуст.

-      Прозорците на къщата са закрити. Има заден вход, който...

-      ...води към малката пресечка. Вратата е отворена.

-      Отворена ли? - изненада се Хауман, като се спогледа с няколко от хората си.

-      Не просто отключена, а отворена - потвърди Сол.

-      Да не е клопка?

-      Не прилича. Което не означава...

-      ...че няма.

-      Някакви коли в уличката? - попита Селито.

-      Не.

-      Има два входа отпред. Вратата на парадния вход...

-      ...изглежда закована. Другият вход е откъм гаража. Двойна порта, достатъчно широка за две коли. Има катинар и верига.

-      Но са отключени и лежат на земята.

Хауман кимна:

-      Може да е вътре.

-      Може би - съгласи се Сол. - Кажи им какво ни се стори, че чухме.

-      Много слабо. Прилича на плач.

-      Или пищене.

- Малко момиченце? - попита Сакс.

-      Може би. Но изведнъж престана. Райм как би действал?

-      Кажи ми да ти кажа.

Хауман повика един от командирите на отряди и даде няколко заповеди. След малко двата микробуса навлязоха в пресечката и блокираха другата страна на улицата.

-      Отряд едно - предната врата. Разбийте я със стрелба. От дърво е и е стара, така че си сложете шлемовете, ясно? Отряд две - отзад. На „три“, влизате. Ясно? Неутрализирайте всеки опит за съпротива, но тъй като предполагаме, че момиченцето е вътре, внимавайте по какво стреляте. Полицай Сакс, сигурна ли сте, че искате да участвате?

Сакс кимна уверено.

-      Добре, момчета и момичета. Напред!

32.

Сакс и петимата полицаи от Отряд две се втурнаха по задушната уличка, блокирана от двата микробуса. Между паветата и в цепнатините на тротоара цъфтяха бурени; гледката напомняше на Сакс за гроба край железопътната линия.

„Надявал се жертвата да е мъртва. За нейно добро...“

Хауман бе разставил хора по покривите на околните сгради и дулата на черните им колтове стърчаха като антени.

Отрядът спря пред задния вход. Полицаите изгледаха странно Амелия, докато връзваше гумените ленти около обувките си. Някой пошепна на другаря си, че сигурно е суеверие.

Радиостанцията изпращя:

-      Отряд едно, на главния вход сме, в пълна бойна готовност. Всичко е чисто. Край.

-      Прието, Отряд едно. Отряд две, докладвай.

-      Отряд две, на позиция, край.

-      Прието, Отряд две. Двата отряда - готови за влизане. На „три“.

Сакс провери за последен път пистолета си.

-      Едно...

Облиза потта от подутата си устна.

- Две.

„Добре, Райм, часът настъпи...“

-      Три!

От другата страна се чу слаба експлозия; двата отряда влязоха. Светкавично. Сакс се затича след полицаите; те се разпръснаха; светлината от фенерите им заигра покрай ярките петна от слънчевите лъчи, които струяха през прозорците. Тя остана сама. Останалите трескаво претърсваха шкафове и килери, зад гротескните статуи, които изпълваха къщата.

Сакс зави зад един ъгъл. Пред очите ѝ изникна бледо лице, нож...

Сърцето ѝ подскочи. Тя зае позиция за стрелба, прицели се. Тъкмо да натисне спусъка, и си даде сметка, че се е уплашила от някаква си рисунка на стената. Призрачен блед месар с нож в едната ръка и пържола в другата.

„Божичко!...Страхотно жилище си е избрал.“

Полицаите се втурнаха нагоре, за да претърсят първия и втория етаж.

Сакс обаче имаше друга цел.

Намери вратата към мазето. Полуотворена. „Добре. Загаси фенера. Първо погледни зад вратата.“ Спомни си какво ѝ казваше Ник: „Никога не се показвай иззад ъгъл или врата в цял ръст - престъпникът очаква точно това“. Тя коленичи. Пое си дълбоко въздух. „Напред!“

Нищо. Тъмнина.

„Назад зад прикритието. Ослушай се...“

Отначало не чу нищо. После долови дращене. Тропане. Звук от усилено дишане и ръмжене.

„Той е там и се опитва да се измъкне.“

-      Засякох движение в мазето. Трябва ми подкрепление.

-      Прието.

Изгаряше от нетърпение. Помисли си за момиченцето долу, при убиеца. И тръгна към мазето. Спря и отново се заслуша. Изведнъж си даде сметка, че тялото й от кръста надолу е идеална мишена. Скочи и се сви в тъмнината.

„Дишай дълбоко. Сега!“

Халогенният фенер в лявата ѝ ръка изпрати ярък лъч в мрака. Дулото на пистолета неотклонно следеше центъра на светлия кръг, който затанцува из стаята. „Дръж фенера надолу. Той сигурно също е залегнал.“ Спомни си какво ѝ беше казал Ник: „Престъпниците не летят.“

Нищо. Нито следа от него.

-      Полицай Сакс! - извика една барета от горния етаж.

-      О, не! - извика Сакс: фенерът ѝ освети Пами Ганц, застинала в ъгъла на мазето. - Не мърдай! - викна Сакс на полицая.

На сантиметри от момиченцето се облизваха няколко бездомни кучета, душеха лицето ѝ, ръчичките, крачетата. Детето ужасено местеше поглед ту към едно, ту към друго. Гърдичките ѝ се вдигаха и отпускаха учестено, по бузките ѝ се стичаха сълзи. Устата ѝ бе отворена и езикът изглеждаше залепнал за горната устна.

-      Стойте горе - каза Сакс на полицая. - Да не ги раздразните.

Сакс се прицели, но не посмя да стреля. Щеше да убие две или три от животните, но останалите можеха в уплахата си да нахапят детето. Едното куче бе достатъчно голямо, за да прегризе с едно стисване вратлето ѝ.

-      Той долу ли е? - попита полицаят.

-      Не знам. Повикайте лекар. И той да остане горе. Никой да не слиза.

-      Добре.

Като насочваше пистолета ту към едно, ту към друго животно, Сакс тръгна внимателно напред. Кучетата едно по едно я усетиха и обърнаха гърбове на Пами. Момиченцето бе просто плячка за тях, Сакс - опасност. Започнаха да ръмжат и да скимтят, приклекнаха на задните си лапи, готови за скок.

-      Страх ме е - проплака Пами и отново привлече вниманието им.

-      Шшшт, слънчице. Недей да говориш. Тихичко.

-      Мама. Искам при мама!

Пискливият ѝ плач раздразни кучетата. Те започнаха да обикалят, като душеха и ръмжаха.

-      Спокойно, спокойно...

Сакс заобиколи. Кучетата я следяха с поглед, очите ѝ, протегнатите ръце, пистолета. Разделиха се на две групи. Едните останаха при Пами, другите се опитаха да заобиколят Сакс.

Тя се промъкна между Пами и най-близките три кучета.

Местеше пистолета наляво-надясно като махало. Черните очи на животните неотлъчно следяха черното дуло на оръжието.

Едно от кучетата, с проскубана жълта козина, изръмжа и пристъпи напред.

-      Мамо!... - проплака момиченцето.

Сакс бавно се приближи. Приклекна, хвана детето за блузката и издърпа Пами зад гърба си. Жълтото куче се приближи още.

-      Чиба! - извика Сакс.

Кучето пристъпи напред.

-      Марш!

Жълтото куче оголи кафявите си зъби, събратята му наостриха уши.

-      Махай се, по дяволите! - изкрещя Сакс и го удари с цевта по муцуната. Кучето отскочи, изскимтя и побягна нагоре по стълбите.

Пами изпищя; останалите кучета се разлаяха. Започнаха да се боричкат помежду си. Един покрит с белези ротвайлер отпусна дебелата си муцуна на пода пред Сакс. Тя тропна с крак пред носа му, кучето подскочи уплашено и се втурна към стълбите. Останалите го последваха като хрътки заек.

Пами започна да хленчи. Сакс се сви, готова за стрелба, и отново зашари с фенера из мазето. Никаква следа от убиеца.

-      Няма нищо, слънчице. Отиваме си вкъщи. Всичко ще се оправи. Онзи човек, помниш ли го?

Детето кимна.

-      Тръгна ли си?

-      Не знам. Искам при мама.

Гласовете на останалите полицаи се чуха отгоре. Първият и вторият етаж бяха обезопасени.

-      Колата и таксито, намерихте ли ги? - попита Сакс.

-      Няма ги. Сигурно е избягал.

„Не е там, Амелия. Няма логика да е там.“

-      Обезопасено ли е мазето? - извика един полицай.

-      Сега ще проверя. Изчакайте.

-      Слизаме.

-      Не. Сцената на престъплението е доста чиста, искам да я запазим такава. Извикайте само лекаря, за да види детето.

Младият лекар слезе и се наведе над Пами.

Тогава Сакс забеляза една следа в меката пръст. Тя водеше към ниска, боядисана в черно метална врата. Приближи се, като внимаваше да не стъпи върху следите, които вероятно бе оставил, и се наведе. Вратата бе полуотворена и, изглежда, водеше към тунел, тъмен, но не непрогледен, свързан със съседната сграда.

„Ето откъде е избягал. Мръсник!“

Тя бутна леко вратата. Отвори се без скърцане. От другата страна на тунела, десетина метра дълъг, се виждаше бледа светлина. Никакво движение.

Ако нещо ѝ се привиждаше, то сигурно беше сгърченото тяло на Ти Джей, завързано за тръбата, или облите форми на Монеле Гегнер, полазена от дебелия черен плъх.

-      Патрул 5885 до командния център.

-      Казвай - обади се Хауман.

-      Открих тунел, който води към постройка южно от къщата. Някой да я хване на прицел.

-      Прието.

-      Влизам.

-      В тунела ли? Изчакай подкрепления, Сакс.

-      Отхвърлено. Не искам да се замърси сцената на престъплението. Нека само някой да се погрижи за момичето.

-      Повтори.

-      Без подкрепления.

Сакс изключи фенера и запълзя напред.

Разбира се, в академията не бяха изучавали промъкване през миша дупка. Но Сакс си спомни какво ѝ бе казал Ник за обезопасяване на тесни помещения: „Оръжието - близо до тялото, за да не ти го изритат от ръката. Три стъпки (е, припълзявания), спри. Ослушай се. Още две. Спри. Пак се ослушай. Следващия път - четири стъпки. За да не може да предвиди действията ти.“

„По дяволите, каква тъмница! И каква е тази миризма?“

Сакс сбърчи нос с отвращение от блудкавата воня на гнило.

Клаустрофобията я накара да спре, за да преодолее чувството, че стените ще я смачкат. Страхът ѝ отмина, но вонята се усили. Започна да ѝ се повдига.

„Тихо, момиче. Тихо!“

Овладя се и продължи.

„Какъв е пък този звук? Като от електроуред. Бръмчене. Усилва се и отслабва.“

Три метра от края на тунела. През дупката се виждаше другото мазе. Мрачно, не толкова непрогледно като предишното. В снопа дневна светлина, която се процеждаше през някакъв мръсен прозорец, плуваха прашинки.

„Не, не, момиче. Много напред държиш пистолета. Един ритник и край. По-близо до лицето. Премести тежестта си назад! Използвай ръцете за стрелба, а не за опора.“

Стигна до изхода.

Коремът ѝ отново се сви, опита се да заглуши звука.

„Дали ме дебне?

Показваш глава и бързо се оглеждаш. Имаш каска, тя ще те защити от всичко, освен от метален или тефлонов предмет. И помни: той има пистолет.

Добре. Помисли. Накъде да погледнеш най-напред?“

„Наръчникът на полицая“ не казваше нищо по този въпрос, а и Ник не ѝ бе дал никакъв съвет.

„Избери случайно. Ляво.“

Сакс показа бързо глава, погледна наляво. Върна се в тунела.

Нищо не видя. Само гладка стена и сенки.

„Ако е от другата страна, вече ме е видял и е заел позиция. Добре, да върви по дяволите. Хайде пак. Напред!“

„Когато се движиш...“

Сакс скочи напред.

„... не могат да те хванат.“

Приземи се тежко, претърколи се. Извъртя се.

Силуетът се криеше в сенките до стената, пед прозореца. Тя се прицели, понечи да стреля. Изведнъж застина.

Амелия Сакс едва не повърна.

„О, Боже!...“

Втренчи се ужасено в тялото.

От кръста нагоре жената бе слаба, с тъмнокестенява коса, измъчено лице, малки гърди, жилави ръце. Кожата ѝ гъмжеше от червеи и мухи - бръмченето, което Сакс бе чула.

От кръста надолу беше... нищо. Кървав таз, бедрена кост, опашната кост, крака... Плътта се бе разтворила в отвратителната баня, в която киснеше - ужасна супа, тъмнокафява, с плуващи парчета месо. Сода каустик или някаква киселина. От изпаренията очите на Сакс се насълзиха. Сърцето ѝ задумка от ужас и погнуса.

„О, горката...“

Сакс разгони мухите, които започнаха да кацат и по нея.

Ръцете на жената бяха отпуснати, с обърнати нагоре длани, като че медитираше. Със затворени очи. Отстрани лежеше пурпурен спортен екип.

Тя не беше единствената жертва.

До нея, в подобна вана, лежеше друг скелет, по-стар, вече изчистен, със съвсем малко засъхнала кръв и разложено месо. Ръката му липсваше. А зад него лежеше трети - костите му бяха напълно изчистени, бели, изгладени, внимателно подредени върху пода. До черепа имаше купчина парчета от шкурка.

Изведнъж Сакс чу звук зад гърба си.

Дишане. Слабо, но ясно. Въздух, който преминава през нечие гърло.

Сакс се извърна рязко, разгневена от собственото си лекомислие.

Мазето бе празно. Тя зашари с фенера по пода, който бе каменен и не показваше толкова ясно следите, както пръстта оттатък.

Още едно вдишване.

„Къде е? Къде!?“

Сакс се запромъква приведена, протегна ръката с фенера настрани... Нищо.

„Къде е, по дяволите? Друг тунел ли има? Или изход към улицата?“

Сакс се вгледа в пода. Забеляза нещо като следи. Водеха към тъмния край на мазето. Тя тръгна натам.

„Спри. Ослушай се. Дишане ли е това? Да. Не.“

Почувства се като глупачка. Сакс се обърна и се вгледа в мъртвата жена.

„Хайде!“

Обърна се отново.

Тръгна бавно напред.

„Нищо. Как го чувам, а не го виждам?“

Стената отпред бе гола. Без прозорци или врати. Сакс отстъпи към скелетите.

Думите на Линкълн Райм изникнаха в съзнанието ѝ: „Сцената на престъплението е триизмерна.“

Сакс вдигна поглед и освети нагоре. Зъбите на огромния доберман проблеснаха. Между тях висяха парченца сивкаво месо. Чакаше я като дива котка, на по-малко от метър, върху един висок перваз.

За миг и двамата останаха неподвижно. Като замръзнали.

Сакс инстинктивно наведе глава и преди да успее да вдигне пистолета, кучето се хвърли към гърлото ѝ. Зъбите му изтракаха по каската. Захапа връзката и започна да мята яростно глава, опитвайки се да ѝ строши врата. Стовариха се назад, до ръба на ваната с киселина. Пистолетът изхвръкна от ръката ѝ.

Кучето не пускаше каската, започна да я драска с крака - гърдите, корема, слабините. Тя започна да го удря с юмруци, но все едно биеше пън: доберманът не чувстваше никаква болка.

Кучето пусна каската, отдръпна се и се хвърли отново към лицето ѝ. Тя закри очи с ръка и песът захапа предмишницата ѝ, зъбите му се забиха в кожата. Сакс извади ножа си и го наръга в ребрата. Кучето изскимтя, пусна я и търти да бяга към тунела.

Сакс грабна пистолета и се хвърли след добермана. Наведе се, погледна през тунела, за да види как кучето скача към Пами и лекаря, който стоеше смразен от ужас.

Тя се опря на коляно и стреля два пъти. Единият куршум уцели кучето в тила, другият рикошира в стената. Кучето се свлече в краката на лекаря.

-      Престрелка - чу Сакс по радиостанцията и шестима полицаи се втурнаха в мазето, изритаха мъртвото куче настрани и заобиколиха момиченцето.

-      Няма нищо! - извика Сакс. - Аз стрелях!

Полицаите свалиха оръжие.

-      Кученцето умря... - заплака Пами. - Тя уби кученцето!

Сакс прибра пистолета и се провря обратно по тунела.

Прегърна момиченцето.

-      Мама!

-      Скоро ще видиш майка си. Веднага ще ѝ се обадим.

Като се качиха на горния етаж, тя остави детето и се обърна към един млад полицай:

-      Загубих си ключа от белезниците. Бихте ли дали вашия да ѝ ги свалим? Отворете ги над чист вестник, завийте ги и ги поставете в найлонов плик.

Той извъртя очи:

-      Слушай, маце, намери си някой новобранец да го командваш.

Тръгна да излиза.

-      Сержант - излая Бо Хауман. - Изпълнете заповедта!

-      Но, сър - запротестира младежът. - Аз съм барета.

-      Вече не - промърмори Сакс, - назначен сте в Криминологическия отдел.

Карол Ганц лежеше по гръб в една стая със стени в много наситено бежово. Гледаше в тавана. Мислеше си за преди няколко седмици, когато двете с Пами и цял куп приятели седяха около огъня в двора на Кейт и Еди в Уискънсин. Разговаряха, разказваха си преживелици и пееха песни.

Гласът на Кейт не беше достатъчно плътен, но Еди имаше дарба за професионален певец. Дори умееше да прави баре на китарата. Изпълни „Тапестри“ на Каръл Кинг специално за Карол и тя с насълзени очи започна да му припява. Мислеше си, че може би - само „може би“ - е успяла да се отърси от тъгата по Рон и ще може да започне нов живот.

Спомни си какво ѝ каза Кейт тогава: „Когато си ядосана, единственият начин да се отървеш от гнева е да го опаковаш и да го изхвърлиш от душата си. Дай го на някой друг. Разбираш ли? Не го дръж в себе си. Изхвърли го.“

Е, сега беше ядосана. Бясна.

Някакъв сополанко - безмозъчно нищожество - ѝ бе отнел съпруга, беше го застрелял в гърба. А сега някакъв ненормалник ѝ отнемаше дъщерята. Струваше ѝ се, че ще се пръсне. Наложи ѝ се да мобилизира цялата си воля, за да не започне да хвърля предмети по стената и да не завие като койот.

Остана да лежи по гръб на леглото и вяло постави ръка на корема си. Беше глътнала един демерол, който облекчи болката, но не можа да заспи. Цял ден не прави нищо, освен да лежи, да се опитва да намери Кейт и Еди по телефона и да чака новини за Пами.

Продължи да мисли за Рон, за гнева си, представи си как прибира яда в кутия, внимателно я опакова в цветна хартия, залепва я с тиксо...

Телефонът иззвъня. Карол се стресна, след това се хвърли към слушалката:

-      Ало?

Полицайката ѝ съобщи, че са намерили Пами, че е в болница, но нищо ѝ няма. След малко се обади и самата Пами и майка и дъщеря започнаха да плачат и да се смеят едновременно.

След десет минути Карол вече пътуваше към Манхатънската болница на задната седалка на черна полицейска кола.

Буквално спринтира по коридора към стаята на Пами и остана изненадана, когато едва не се сблъска с един полицай, застанал на пост пред вратата. Значи не бяха хванали още мръсника. Но щом видя дъщеря си, Карол веднага го забрави, забрави ужаса в таксито и зловещото подземие. Обгърна нежно малкото си момиченце:

-      О, слънчице, липсваше ми! Добре ли си?

-      Тази госпожица уби едно кученце...

Карол се обърна и погледна високата червенокоса жена, която я беше измъкнала от мазето на църквата.

-      ... но така трябваше, защото искаше да ме изяде.

Майката прегърна Сакс:

-      Не знам какво да кажа... Просто... Благодаря, много ви благодаря.

-      Пами е добре - увери я Сакс. - Няколко драскотини - нищо сериозно - и малко кашля.

Един млад полицай внесе куфара и жълтата ѝ раница:

-      Госпожо Ганц, аз съм детектив Банкс. Ето нещата ви.

-      О, слава Богу.

-      Липсва ли нещо?

Карол провери внимателно съдържанието на раницата. Всичко беше вътре: парите, Мечо Пух, пластилина, „Чичко Косичко“, компактдисковете, радиото будилник... Не беше взел нищо. Само...

-      Знаете ли, струва ми се, че липсва една снимка. Не съм сигурна. Мисля, че бяха повече. Но всичко важно си е тук.

Детективът ѝ даде да подпише разписка.

Влезе един лекар стажант. Започна да се шегува с Пами за куклата Мечо Пух. Измери ѝ кръвното.

-      Кога ще я изпишете? - попита го Карол.

-      Ами добре ще е да я оставите за няколко дни. Просто да се уверим...

-      Няколко дни? Та на нея нищо ѝ няма.

-      Има лек бронхит и... - стажантът понижи глас - иска ме да я прегледа и психиатър. За да се уверим, че всичко е наред.

-      Ама тя щеше да дойде с мен утре, на церемонията по откриването на конференцията.

-      По-лесно ще я пазим тук - каза полицайката. - Не знаем къде е извършителят... похитителят. Вас също ще ви придружи един полицай.

-      Е, сигурно сте прави. Мога ли да остана с нея замалко?

-      Разбира се - отвърна лекарят. - Останете, ако искате, цяла нощ. Ще ви донесем легло.

Оставиха Карол сама с дъщеричката ѝ. Тя седна на леглото и прегърна детето. За момент с отвращение си спомни как той, откаченият, бе опипвал Пами. Как я бе погледнал с безумните си очи и я беше помолил да му позволи да ѝ одере крака... Карол потрепери и заплака.

Гласът на Пами я върна към действителността:

-      Мамо, разкажи ми приказка... Не, не, изпей ми нещо. Изпей ми песничката за приятелите. Моля те, моля те.

Карол се успокои.

-      Онази ли песничка искаш да ти изпея?

-Да!

Тя прегърна момиченцето в скута си и с треперещ глас запя „Щом имаш приятел“. Пами припяваше на някои куплети.

Тази песен бе от любимите на Рон и през последните години Карол избухваше в сълзи още щом чуеше първите акорди.

Сега двете c Пами успяха да изкарат песента със съвсем малко фалшиви ноти, със сухи очи и с усмивки на лицата.

33.

Амелия Сакс най-сетне се прибра в апартамента си в Каръл Гардънс в Бруклин.

Точно на шест преки от дома на родителите ѝ, където все още живееше майка ѝ. Веднага щом се прибра, Амелия натисна едно от копчетата за бързо набиране на телефона в кухнята.

-      Мамо. Аз съм. Хайде в сряда да те водя в „Плаза“. Тогава съм свободна.

-      По какъв повод? За да отпразнуваме новата ти служба ли? Как е във „Връзки с обществеността“? Защо не се обади по-рано?

Сакс се засмя. Даде си сметка, че майка ѝ няма никаква представа какво е правила през последните два дни.

-      Гледаш ли новините, мамо?

-      Дали ги гледам? Та аз съм най-голямата почитателка на Броко, нали знаеш?

-      Значи си чула за онзи, който отвлича хора през последните два дена?

-      Че кой не е чул?... Какво искаш да ми кажеш, скъпа?

-      Аз участвам в разследването.

Сакс разказа на удивената си майка цялата история - за спасяването на жертвите, за Линкълн Райм и (като премълча някои неща) за сцените на престъпленията.

-      Ейми, баща ти щеше страшно да се гордее с теб.

-      Значи запазвам маса за шест в сряда. В „Плаза“. Става ли?

-      Откажи се, скъпа. Не си пилей парите. Имам гофрети и „Боб Еванс“ във фризера. Защо не дойдеш у нас?

-      Там не е много скъпо, мамо.

-      Не било много скъпо ли? Вечерята струва цяло състояние.

-      Е, тогава какво ще кажеш за „Пинк тикъп“? - предложи Сакс, като се стараеше да звучи, като че идеята ѝ е хрумнала спонтанно.

„Пинк тикъп“ бе малко ресторантче в Уест Вилидж, където правеха най-добрите палачинки и омлети по Източното крайбрежие.

Майка ѝ се замисли.

-      Добра идея.

Сакс използваше тази стратегия от години.

-      Трябва да поспя, мамо. Ще ти звънна утре.

-      Много работиш, Ейми. И това разследване... не е ли опасно?

-      Аз върша само техническата работа, мамо. Огледа на местопрестъплението. Няма по-безопасна работа.

-      И са поискали точно теб! Баща ти щеше да се гордее.

Сакс затвори. Взе душ и се просна на леглото.

След като си тръгна от стаята на Пами, бе посетила още две от спасените жертви на Извършител 823. Монеле Гегнер, овързана с бинтове и натъпкана със серум против бяс, бе изписана и се връщаше при родителите си във Франкфурт, „но само до края на лятото“, както изрично обясни. Махна към стереоуредбата и колекцията си от компактдискове в мизерния апартамент в „Дойче хаус“, като че да покаже, че никой американски психар няма толкова лесно да я изгони от града.

Уилиам Евърет още лежеше в болницата. Счупеният пръст не бе болка за умиране, но сърцето му отново го безпокоеше. Сакс остана изненадана да научи, че преди години е имал магазин в Хелс Кичън и вероятно е познавал баща ѝ. „Познавах всички квартални полицаи - каза той. Сакс му показа снимка на баща си с униформа. - Да, мисля, че го познавам. Не съм сигурен, но ми се струва, че го познавам.“

Разговорите бяха на общи теми, но Сакс не изпускаше бележника си. Въпреки това никоя от жертвите не бе успяла да ѝ каже нещо повече за Извършител 823.

Тя погледна през прозореца. Листата на гинковите дървета и яворите трептяха от вятъра. Сакс свали униформата, зачеса се под гърдите - където винаги я засърбяваше зверски, щом постоеше с бронирана жилетка. Облече си пеньоара.

Извършител 823 нямаше много време за бягство. Полицията бе огледала всеки милиметър от скривалището му във Ван Бреворт. Въпреки че, както каза собственикът на къщата, се бил нанесъл преди много време - миналия януари (под фалшиво име, което не учуди никого) - 823 не беше оставил никаква следа от себе си, дори отпадъци. След като Сакс огледа сцената, специалистите по отпечатъци претърсиха цялото жилище. Засега предварителният доклад не беше особено оптимистичен.

-      Като че и в клозета е ходил с ръкавици - отбеляза младият Банкс.

Един патрул беше засякъл таксито и форда, които Извършител 823 хитро бе оставил близо до пресечката на „Ди авеню“ и Девета улица. Селито предположи, че на местните крадци са им били достатъчни седем-осем минути, за да ги разфасоват до неузнаваемост. Каквито и веществени доказателства да бе имало в колите, сега се продаваха в десетината магазина за резервни части в квартала.

Сакс пусна телевизора, за да чуе новините. Нито думичка за отвличанията. Само репортажи от церемонията по откриване на конференцията.

Тя остана с поглед, прикован в екрана, докато показваха Браянт Гъмбъл, генералния секретар на ООН, някакъв делегат от Близкия изток. Изгледа втренчено рекламите, като че искаше да ги научи наизуст.

Защото предпочиташе да мисли за всичко друго, но не и за споразумението си с Линкълн Райм.

Сделката беше ясна: сега, когато Карол и Пами Ганц бяха спасени, да го остави за един час насаме с доктор Бъргър.

Този Бъргър... Хич не ѝ харесваше погледът му. От нахалните му очи и якото му телосложение направо струеше самочувствие. И тази заресана назад черна коса. Скъпите дрехи. Не можа ли Райм да намери поне някой като Кеворкян? Може да беше извратен, но поне изглеждаше като мъдър старец.

Очите ѝ се затвориха.

„Да забравиш мъртвите...“

Сделката си е сделка. По дяволите, Райм...

Е, нямаше да го остави, без да се опита отново да го разубеди. Последния път я свари неподготвена. Беше разстроена. Не успя да измисли убедителни аргументи. Утре ще го разубеди. Или поне ще го накара да изчака. Един месец. По дяволите, поне един ден.

Какво ще му каже? Трябва да измисли по-убедителни аргументи. Да си нахвърли записки, малка реч.

Сакс отвори очи и стана, за да вземе лист и химикалка. Ще...

Застина, въздухът в белите ѝ дробове изсвистя като вятъра навън.

С тъмни дрехи, маска за ски и ръкавици, черни като катран, Извършител 823 стоеше насред стаята ѝ.

Сакс бързо протегна ръка към нощната масичка, към пистолета и ножа. Но той бе готов. Лопатата се стовари по слепоочието ѝ. В черепа ѝ избухна жълта светлина.

Тя се опря на ръце и колене; нападателят я ритна в гърба и тя се просна по корем, въздухът ѝ излезе. Белезниците щракнаха зад гърба ѝ, устата ѝ бе залепена с тиксо. Убиецът действаше чевръсто. Обърна я по гръб, разтвори пеньоара ѝ.

Сакс започна да рита бясно, напразно се опитваше да махне белезниците.

Той я ритна в корема. Обхвана я под мишниците и я повлече през задната врата към голямата вътрешна градина.

Очите му не се отместваха от лицето ѝ. Дори не поглеждаше гърдите ѝ, корема, червените къдрици между краката. Бе готова да му се отдаде, само и само да спаси живота си.

Но не, диагнозата на Райм бе вярна. Не половата незадоволеност управляваше действията на 823. Нещо друго човъркаше съзнанието му. Стовари я по гръб сред тропическите цветя, далеч от погледите на съседите. Огледа се. Вдигна лопатата и я заби в пръстта.

Амелия Сакс заплака.

Райм потърка глава във възглавницата.

Нервен тик, както го беше определил един лекар, без някой да го пита за мнението му. Като Амелия Сакс, която си чоплеше ноктите.

Райм раздвижи врата си, разтърси глава и погледна таблицата на стената. Историята на лудостта бе записана някъде там. В черните, наклонени ръкописни букви, и в интервалите между думите. Но краят още не се виждаше. Все още.

Той се замисли. Съвсем малко неща оставаха необяснени.

Белегът на пръста.

Възелът.

Афтършейвът.

Белегът не беше от голяма полза, освен ако не хванат заподозрян, чиито отпечатъци да изследват. За възела имаха само мнението на Банкс, че не е морски.

Ами евтиният афтършейв? Не са много престъпниците, които ще се пръскат с парфюм, преди да отвлекат някого. Райм отново стигна до извода, че убиецът използва афтършейв само за да прикрие някаква друга миризма. Каква? На ядене, алкохол, химикали, цигари...

Усети, че някой го наблюдава, и се обърна надясно.

Черните дупки на змийския череп гледаха към леглото. И тази улика не се връзваше с останалите. Като че нямаше друга цел, освен да ги обърка.

Хрумна му нещо. С помощта на изнервящото го устройство за прелистване Райм отново отвори „Престъпления в стария Ню Йорк“. На главата за Джеймс Шнайдер. Намери параграфа, който го интересуваше:

„Един известен лекар на ума (специалист в областта „психология“, отскоро възникнало направление в медицината) предполага, че крайната цел на Джеймс Шнайдер не е убийството на жертвите. По-скоро - както твърди ученият - извергът е търсил отмъщение към онези, които са му причинили нещо, което той приема като вреда: градската полиция, ако не и цялото общество.

Кой знае, откъде произлиза тази омраза? Може би, като стария Нил, изворите ѝ са потулени в непознати дълбини (вероятно и за самия престъпник). Все пак една от причините може да се намери в един известен факт. На десетгодишна възраст младият Джеймс Шнайдер станал свидетел как полицията отвежда баща му в затвора (където той по-късно умира) за грабеж, който впоследствие се разбира, че не е извършил. Вследствие този неоправдан арест майката на момчето повела живот на уличница и изоставила сина си, който израснал в сиропиталище.

Дали безумецът не е извършил всички тези деяния, за да се надсмее над властта, която е разрушила семейството му?

Вероятно никога няма да разберем.

Остава ясно, че присмивайки се на некадърността на пазителите на реда, Джеймс Шнайдер (Колекционера на кости) е насочил отмъщението си към града и невинните си жертви.“

Линкълн Райм се отпусна на възглавницата и отново загледа таблицата.

Пръстта е най-тежкото нещо на света.

Като самата Земя. Това е прахта от горящото ядро и не убива, защото измества въздуха от белите дробове, а защото смачква тялото.

Сакс искаше вече да е мъртва. Молеше се това да стане час по-скоро. Бързо. От страх или от сърдечен удар. Преди първата лопата пръст да покрие лицето ѝ. Желаеше го по-силно, отколкото Линкълн Райм - хапчетата и брендито си.

Легнала безпомощно в гроба, изкопан в задния двор на собствения ѝ блок, Сакс усещаше как богатата почва, тежка и гъмжаща от червеи, бавно я засипва.

Със садистична наслада той я заравяше бавно, като хвърляше съвсем малко пръст и грижливо я разстилаше върху тялото ѝ. Започна от краката. Сега бе стигнал над корема. Пръстта я галеше под пеньоара и между гърдите като ръцете на любовник.

Все по-тежка и по-тежка, пръстта се уплътняваше, притискаше гръдния ѝ кош. Сакс едва дишаше. Убиецът спря на няколко пъти, за да я погледа, после пак започваше.

„Обича да гледа...“

С ръце под гърба, Сакс напрегна врата си, за да задържи главата си над земята.

Гърдите ѝ изчезнаха под пръстта. Раменете, гърлото. Студената пръст се издигна до пламтящата кожа на лицето ѝ, уплътни се около врата ѝ, така че да не може да мърда глава. Убиецът се наведе и отлепи тиксото от устата ѝ. Преди Сакс да успее да изкрещи, той хвърли лопата пръст в лицето ѝ. Тя потрепери, задави се с черната почва. Ушите ѝ забучаха, по необясними причини в тях зазвуча една стара песен от детството ѝ - „Зелени летни листа“, песен, която баща ѝ непрестанно въртеше на магнетофона. Тъжна, протяжна. Сакс затвори очи. „Всички ще станем на пръст.“ Отвори уста и получи нова порция.

„Да забравиш мъртвите...“

Пръстта я покри цялата.

Абсолютна тишина. Никакво кашляне или задъхване - пръстта е съвършеното средство за умъртвяване. В дробовете ѝ нямаше въздух, не можеше да издаде никакъв звук. Тишина, освен протяжната мелодия и усилващия се рев в ушите ѝ.

После лицето ѝ се отпусна и тялото ѝ се вдърви, по-неподвижно и от това на Линкълн Райм. Мислите ѝ започнаха да замират.

Тъмнина, тъмнина. Никакви спомени от баща ѝ. Никакви спомени от Ник... Никакви спомени от скоростния лост, от километража.

Пълен мрак.

„Да забравиш...“

Земята я натискаше, натискаше. Пред очите ѝ изникна само един образ: ръката, която стърчи от земята и моли за милост. Няма милост!

Ръката ѝ махаше да я последва.

„Райм, ще ми липсваш.“

„Да забравиш...“

34.

Нещо я удари по главата. Силно. Усети удара, но не и болка.

Какво беше? Лопатата му? Тухла? Може би в миг на милосърдие 823 е решил, че бавната смърт е прекалено жестока, и се опитва да пререже гърлото ѝ с лопатата.

Нов удар, и отново. Сакс не можеше да отвори очи, но усети, че става по-светло. По-цветно. Въздух! Изплю пръстта, която запушваше устата ѝ, и започна да вдишва на пресе- кулки. Започна да кашля, да повръща, да плюе.

Отвори очи и през сълзи и пръст видя неясния образ на Лон Селито, коленичил над нея заедно с двама санитари от „Бърза помощ“, единият от които навря пръсти в устата ѝ, за да я почисти от мърсотията, докато другият приготвяше кислородния апарат.

Селито и Банкс продължиха да я разравят с мускулестите си ръце. Вдигнаха я, пеньоарът се изхлузи от тялото ѝ като змийска кожа. Селито, зрял разведен мъж, извърна тактично глава и я заметна със сакото си. Младият Джери Банкс, разбира се, я изпиваше с поглед, но тя нямаше нищо против.

-      Успяхте ли...? - прошепна и избухна в дрезгава кашлица.

Селито погледна с очакване Банкс, който дишаше по-тежко от него. Явно беше, че е тичал. Младият детектив поклати глава:

-      Избяга.

Сакс седна, няколко минути жадно диша кислород.

-      Как? - изхриптя. - Как разбрахте?

-      Райм ни изпрати. Не питай откъде е разбрал. Обади се по радиостанцията, за да провери дали всички са добре. После ни изпрати тук. Спешно.

Изтръпването изчезна внезапно. И тогава тя си даде сметка какво я е грозяло. Изпусна кислородната маска, отдръпна се ужасена, от очите ѝ потекоха сълзи, закрещя:

-      Не, не, не!...

Размаха ръце и крака, сякаш се опитваше да прогони кошмара.

-      О, Господи, Господи!... Не...

-      Сакс? - извика разтревожено Банкс. - Какво ти е, Сакс?

По-възрастният детектив му махна да се успокои.

-      Нищо ѝ няма.

Постави ръка на раменете ѝ. Сакс се наведе и повърна. Продължи да хлипа, да дере земята с нокти, като че искаше да я удуши.

Накрая се успокои и седна на голите си задни части. Започна да се смее, отначало тихо, после по-силно и по-силно, истерично, учудена, като видя, че вали - тежки, топли летни капки.

Поставила ръка на рамото му, опряла лице до неговото, Сакс дълго стоя край леглото.

-      Сакс... О, Сакс.

Тя отстъпи и дотътри старото кресло от ъгъла на стаята. Настани се, като преметна изящните си крака, обути в тъмносини къси панталонки, през облегалката за ръката. Като ученичка. Беше облечена с фланелка на „Хънтър колидж“.

-      Защо нас, Райм? Защо преследва нас?

Гласът ѝ беше още хриплив и глух от пръстта, която бе погълнала.

-      Защото не отвлечените хора са истинските жертви, а ние.

-      Кои ние?

-      Не знам точно. Може би цялото общество. Градът. ООН. Полицията. Отново прочетох библията му - главата за Джеймс Шнайдер. Помниш ли предположението на Тери за това защо престъпникът оставя уликите?

-      За да ни направи съучастници - спомни си Селито. - За да сподели вината. За да му бъде по-лесно да убива.

Райм кимна, но каза:

-      Аз обаче не споделям това мнение. Мисля, че подхвърлените улики са начин да ни нарани. Всяка мъртва жертва е загуба за нас.

В ученическите си дрехи и с коса, вързана на опашка, Сакс изглеждаше по-красива отвсякога. Но и очите ѝ бяха по-ледени отвсякога. Сигурно преживяваше всяка лопата пръст и мисълта, че е била заровена жива, се стори толкова страшна на Райм, че той не смееше да я погледне.

-      Какво има против нас? - попита Сакс.

-      Не знам. Бащата на Шнайдер е бил арестуван погрешка и умрял в затвора. А нашият престъпник? Де да знам. Аз се интересувам само от уликите...

-      ... не от мотивите - довърши Амелия Сакс.

-      Защо е решил да ни преследва лично? - попита Банкс.

-      Разкрихме бърлогата му и спасихме момиченцето. Може би не ни е очаквал толкова скоро. Може просто да се е ядосал. Лон, всеки от нас трябва да остане под двадесет и четири часова охрана. След като спасихме момиченцето, той няма да се откаже, а ще иска да ни причини максимални щети. Сакс, Джери, аз, Купър, Хауман, Полинг, всички сме в списъка. Между другото нека хората на Перети огледат апартамента на Сакс. Сигурен съм, че е оставил чисто след себе си, но все пак. Избягал е по-бързо, отколкото е предвиждал.

-      По-добре и аз да ида - каза Сакс.

-      Не.

-      Да огледам местопрестъплението.

-      Трябва да си починеш. Само това, Сакс. Не се сърди, но изглеждаш много измъчена.

-      Да, полицай - намеси се Селито. - Това е заповед. Нареждам ви да лежите до края на деня. Двеста души са по петите му. И Фред Делрей е изпратил още сто и двадесет федерални агенти.

-      Собственият ми двор е станал сцена на престъпление, а вие ми забранявате да извърша огледа, така ли?

-      Точно така - отвърна Райм.

Селито се запъти към вратата:

-      Ясно ли е, полицай?

-      Тъй вярно.

-      Хайде, Банкс, имаме работа. Да те закараме ли, Сакс? Или все още ти позволяват да караш?

-      Не благодаря, с кола съм.

Двамата детективи си тръгнаха. Гласовете им заглъхнаха. Външната врата се затвори.

Райм забеляза, че лампите светят много силно. С няколко движения на пръста си той ги затъмни.

Сакс се протегна.

-      Ами... - започна тя, точно в момента, в който Райм каза:

-      Е?...

Тя погледна часовника.

-      Късно е.

- Да.

Тя стана и взе дамската си чантичка от масата. Отвори я, извади несесера си и погледна подутата си устна в огледалцето.

-      Не изглеждаш много зле - успокои я Райм.

-      Като Франкенщайн съм. Защо не използват конци с цвят на кожата? - Прибра огледалото и преметна чантичката си през рамо. - Преместили са ти леглото. По-близо е до прозореца.

-      Накарах Том. Така мога да гледам парка, ако пожелая.

-      Е, това е добре.

Тя отиде до прозореца. Погледна навън.

„О, за Бога - помисли си Райм, - предложи ѝ. Какво ще ти стане?“

Промърмори смутено:

-      Остани, ако искаш. Става късно. А от Криминологичния ще оглеждат апартамента ти няколко часа.

Зачака с разтуптяно сърце отговора ѝ.

„Хайде, овладей се“ - помисли си той, ядосан сам на себе си.

-      С удоволствие - отвърна тя. На лицето ѝ разцъфтя усмивка.

-      Добре. Чудесно. Том!

Щяха да послушат музика, да пийнат уиски. Може би да ѝ разкаже още някой случай. Интересно му беше да чуе за баща ѝ, за полицейската работа през шестдесетте и седемдесетте. За миналото на прословутия Централен южен участък.

-      Том! Донеси чаршафи. И одеяло. Том! Какво правиш? Том!

Сакс понечи да каже нещо, но болногледачът се появи на вратата и отбеляза намръщено:

-      Един грозен крясък е достатъчен, Линкълн.

-      Амелия пак ще спи тук. Би ли донесъл някое одеяло и възглавница за дивана?

-      Не, този път не на дивана - възрази тя. - Твърд е като камък.

Райм понечи да възрази. Изпита отдавна забравено чувство. Въпреки това предложи:

-      Има спалня за гости на долния етаж. Том ще ти оправи леглото.

Сакс остави чантичката на масата:

-      Няма нужда, Том. Няма нужда.

-      Няма да ми бъде в тежест.

-      Няма нужда. Лека нощ, Том. Не се притеснявай.

-      Ама...

Тя се усмихна.

-      Ама... - заекна Том, като премести погледа си към Райм, който се намръщи и поклати глава.

-      Лека нощ, Том - каза твърдо Сакс. - Не се грижи за нас.

Том отстъпи смутено в коридора и тя затвори вратата под носа му.

Смъкна обувките, панталонките и фланелката и остана по сутиен и широки шорти. Легна до Райм с цялата грация на красива жена, която има намерение да преспи с мъж.

Потъна в леглото и се засмя:

-      Ама че креват. - Изпъна се като котка, затвори очи. - Нямаш нищо против, нали?

-      Изобщо.

-      Райм?

-      Какво?

-      Разкажи ми още от книгата си. За още някое престъпление.

Той започна да ѝ разправя за хитрия сериен убиец от Куинс, но тя заспа за по-малко от минута.

Райм погледна надолу: гърдите ѝ бяха допрени до неговите, коляното ѝ - до бедрото му. За пръв път от години до лицето му се допираше женска коса. Гъделичкаше го. Беше забравил това усещане. За човек, който живее главно от спомени, остана изненадан, като не можа да си спомни кога за последен път му се е случвало. В съзнанието му оживяха нощите, прекарани с Блейн преди нещастието. Тогава си налагаше да търпи гъделичкането, за да не смущава съня на жена си.

Сега, естествено, не бе в състояние да отметне косата на Сакс от лицето си. Но и за миг не си помисли да отмести глава. Напротив, би търпял това усещане до края на живота си.

35.

На следващата сутрин Линкълн Райм отново остана сам.

Том беше на пазар, Купър - в централната лаборатория. Винс Перети беше свършил с огледа на къщата в източен Ван Бреворт и в апартамента на Сакс. Намериха съвсем малко улики, което Райм отдаваше по-скоро на предпазливостта на престъпника, отколкото на некомпетентната работа на Перети.

Сега чакаше доклада от местопрестъплението. Но и Добинс, и Селито смятаха, че 823 се е скрил - временно или завинаги. През последните дванадесет часа нямаше нови нападения над полицаи, нито нови отвличания.

Полицаят, който охраняваше Сакс, едър мъж от Патрулния отдел, я заведе на очен и ушен лекар в една бруклинска болница. Пръстта бе причинила някои увреждания на гласните ѝ струни. Райм също си имаше телохранител - полицай от Двадесети участък, който стоеше на стража пред къщата. Беше веселяк, с когото се познаваха от години и на времето водеха безкрайни спорове кое уиски е по-добро, ирландското или шотландското.

Райм бе в добро настроение. Извика на пазача си по вътрешната уредба:

-      Очаквам един лекар. Пусни го да влезе.

Полицаят каза, че ще го пусне.

Доктор Уилиам Бъргър бе уверил Райм, че този път ще бъде точен.

Райм се облегна на възглавницата и си помисли, че не е напълно сам. Соколите се разхождаха по перваза. Изглеждаха нервни. Явно се задаваше нов циклон. Небето бе ясно, но Райм имаше доверие на птиците, те бяха безпогрешни барометри.

Погледна часовника на стената - 11:00. Ето го пак, както преди два дена, в очакване на Бъргър. Такъв е животът - отлагане след отлагане, на най-накрая, с малко късмет, достигаме заветната цел.

Погледа двадесетина минути телевизия, като очакваше да чуе за отвличанията. По всички канали обаче вървяха специални предавания за мирната конференция. Каква досада! Райм превключи на някаква сапунена опера, после отново на Си Ен Ен - един репортер пред сградата на ООН. Изключи ядосано проклетия телевизор.

Телефонът иззвъня и Райм се зае със сложната операция по вдигането на слушалката.

-      Ало.

Кратка пауза.

-      Линкълн?

- Да?

-      Джим Полинг е. Как си?

Райм си даде сметка, че напоследък не е виждал много капитана. Освен на пресконференцията, на която Полинг седеше между кмета и началника Уилсън.

-      Добре съм. Има ли нещо ново за престъпника?

-      Още не. Но ще го пипнем. Сам ли си?

- Да.

Капитанът замълча за известно време.

-      Имаш ли нещо против да намина?

-      Заповядай.

-      След половин час?

-      Няма да мърдам оттук.

Райм отпусна глава на меката възглавница. Погледът му се спря на едно въже, закачено до таблицата на стената. Все още нямаше идея за възела. Не му се щеше да зареже случая, без да е разбрал какъв е. Сети се, че Полинг е рибар. Може би той щеше да го познае...

Полинг.

Джеймс Полинг...

Странно колко много бе настоявал Райм да се заеме с разследването. Как се бореше, за да запази случая за него. Предпочете го дори пред Перети, който беше по-подходящ избор от политическа гледна точка. Спомни си избухването му, когато Делрей и агентите от ФБР дойдоха за уликите.

Интересът на Полинг към случая му се стори странен. 823 не беше престъпник, с когото някой полицай би се заел доброволно - дори да търси трудни случаи, за да си оправи професионалното досие. Прекалено голяма вероятност да загубиш някоя жертва, прекалено много възможности за журналистите (и шефовете) да те прецакат.

Полинг... Спомни си как минаваше да провери докъде са стигнали и също толкова бързо си тръгваше.

Разбира се, трябваше да докладва на кмета и на началника. Но (мисълта внезапно изникна в съзнанието на Райм) дали не докладваше и на някого другиго?

На някого, който следи хода на следствието? На самия престъпник?

От къде на къде Полинг ще има връзка с престъпника? Сякаш...

Изведнъж му хрумна: не е ли възможно Полинг да е убиецът?

Разбира се, че не. Това е смешно. Дори да има мотив, остава въпросът с възможността. Когато са били извършени някои от отвличанията, капитанът беше тук, в спалнята на Райм...

А дали беше така?

Райм погледна таблицата.

Тъмни дрехи и намачкани памучни панталони. Полинг носеше през цялото време леки тъмни дрехи. Но какво от това?

Входната врата изтропа.

-      Том?

Никакъв отговор. Болногледачът го нямаше от няколко часа.

-      Линкълн?

О, не. По дяволите!Райм започна да набира на компютъра:

9-1...

Без да иска, бутна курсора на 2.

По стълбите отекнаха стъпки.

Райм се опита да набере отново, но в бързината бутна устройството за набиране извън обсег.

Джим Полинг влезе. Райм се беше надявал пазачът пръв да се обади. Но, разбира се, всеки редови полицай би пуснал капитан от полицията, без много да му мисли.

Тъмното яке на Полинг бе разкопчано и Райм зърна пистолета в кобура му. Не успя да различи марката, но знаеше че „Колт“ калибър 0.32 е одобрено оръжие за нюйоркската полиция.

-      Здравей Линкълн - каза Полинг. Очевидно беше нервен, озърташе се плахо. Спря поглед върху белия прешлен на масата.

-      Как си, Джим?

-      Горе-долу.

Полинг прекарваше много време сред природата. Дали белегът на пръста му не беше от порязване с корда? Или с нож? Полинг стоеше с ръце в джобовете. Какво държеше там? Нож ли?

Полинг със сигурност разбираше от криминология - знаеше как да не оставя следи.

Ами маската за ски? Ако Полинг е убиецът, трябваше да има маска за ски, защото някоя от жертвите можеше да оцелее и да го разкрие. Ами афтършейвът... ако убиецът не се е пръскал, а е носил шишенцето със себе си на местопрестъпленията, та детективите да си помислят, че използва „Брут“? Така че, когато Полинг се появи, никой да не се осъмни в него.

-      Сам ли си? - попита Полинг.

-      Помощникът ми...

-      Ченгето долу каза, че ще отсъства известно време.

Райм се поколеба, преди да отговори.

- Да.

Полинг беше дребен, но як, с руса коса. Думите на Тери Добинс изплуваха в съзнанието на Райм: „Социален работник, политик. Човек, чието призвание е да помага на хората.“

Или полицай.

Райм се запита дали е дошъл смъртният му час. И за свое удивление си даде сметка, че не иска да умира. Не и по този начин, по волята на някой друг.

Полинг се приближи до леглото.

Райм не можеше да направи нищо. Беше изцяло в ръцете му.

-      Линкълн... - повтори сериозно Полинг.

Очите им се срещнаха; сякаш между двамата прехвръкнаха искри. Капитанът бързо отмести поглед към прозореца.

-      Странно ти беше, нали?

-      Какво да ми е било странно?

-      Че исках точно ти да се занимаеш със случая.

-      Мислех, че е заради способностите ми.

Капитанът остана сериозен.

-      И защо поиска да се заема с разследването, Джим?

Капитанът събра пръсти. Тънки, но силни. Пръсти на рибар, спорт, който може и да е благороден, но единствената му цел е да измъкнеш едно беззащитно същество от дома му и да му разпориш корема с нож.

-      Преди четири години работихме заедно. По случая „Шефърд“.

Райм кимна.

-      Работниците откриха трупа на онзи полицай на строежа на метрото.

В ушите на Райм отново прозвуча онзи рев, сякаш потъваше „Титаник“. После гръм като от оръдие. Гредата се стовари върху врата му, посипа го с пръст.

-      И ти извършваше сам огледа. Съвсем сам, както винаги.

-      Да, така беше.

-      Знаеш ли как осъдихме Шефърд? Намерихме свидетел.

Свидетел ли? Райм не знаеше за това. След инцидента загуби всякаква връзка по случая. Научи само, че Шефърд бил осъден, а след три месеца - намушкан с нож на Райкърс Айланд от неизвестен убиец.

-      Да, свидетел - продължи Полинг. - Видял Шефърд в дома на едната от жертвите, с оръжие. - Капитанът се приближи до леглото и скръсти ръце. - Свидетелят дойде един ден преди да открием последния труп, онзи в метрото. Преди да те натоваря с огледа на сцената.

-      Какво искаш да ми кажеш, Джим?

Капитанът сведе очи към пода.

-      Не ни беше нужен. Не се нуждаехме от доклада ти.

Райм замълча.

Полинг кимна:

-      Разбираш ли какво искам да ти кажа? Толкова исках да пипна онзи Шефърд... Исках да съм сигурен, че ще го осъдим. А нали знаеш каква тежест има доклада на Линкълн Райм пред съда? Адвокатите се напикават от страх.

-      Но Шефърд щеше да бъде осъден и без доклада ми.

-      Така е, Линкълн. Но има и по-лошо. Бях получил сигнал от строителната фирма на метрото, че обектът не е обезопасен.

-      Станцията на метрото. Пратил си ме на оглед, преди да я укрепят?

-      Шефърд убиваше полицаи. - Лицето на Полинг се изкриви от отвращение. - Исках да го хвана на всяка цена. Бих направил всичко, само и само да го спипам. Но...

Полинг наведе глава.

Райм не продума. Чуваше тътена на падащата греда, гърма от чупещото се дърво. Усети как пръстта го затисва. После странното спокойствие на тялото, докато сърцето му биеше уплашено.

-      Джим...

-      Затова исках да се заемеш със случая, Линкълн. Разбираш ли?

Капитанът погледна жално прешлена на масата.

-      Постоянно слушам, че животът ти е пропаднал. Че гниеш тук. Говориш, че искаш да се самоубиеш. Чувствам такава вина... Исках да се опитам да ти върна част от живота.

-      И живееш с това чувство на вина от три и половина години?.

-      Знаеш ме, Линкълн. Всички ме познават. Арестувам някого, само да ми даде повод, и го смазвам от бой. Не спирам, докато не го потроша. Не мога да се овладея. Знам, че понякога съм много груб. Но тези хора са престъпници, или поне заподозрени. Не са от моя лагер. Не са ченгета. Това, което ти причиних... това е грях. Много сгреших.

-      Не бях новобранец. Можех да откажа да работя на местопрестъпление, което не е обезопасено.

-      Но...

-      Преча ли? - чу се друг глас от вратата.

Райм вдигна очи. Очакваше Бъргър. Но в стаята влезе Пит Тейлър. Райм си спомни, че се бяха разбрали да намине, за да прегледа пациента си след пристъпа на дизрефлексия. Също така предполагаше, че лекарят ще му трие сол на главата заради Бъргър и „Лете“. Хич не му беше до това - искаше да остане сам, за да осмисли признанията на Полинг. Но каза:

-      Влизай, Питър.

-      Много смешна система за сигурност, Линкълн. Пазачът ме попита дали съм лекар и ме пусна. Какво? На адвокати и счетоводители забранено ли им е да влизат?

Райм се засмя.

-      Изчакай за секунда.

После се обърна към Полинг:

-      Съдба, Джим. Просто бях на неподходящо място в неподходящо време. Случва се.

-      Благодаря, Линкълн.

Полинг постави ръка на рамото му и стисна леко.

Райм кимна и за да разведри обстановката, представи двамата посетители един на друг:

-      Джим, това е Пит Тейлър, един от лекарите ми. А това е Джим Полинг, едно време работехме заедно.

-      Приятно ми е - каза Тейлър и подаде дясната си ръка.

Райм се втренчи в дълбокия белег на показалеца му.

-      Не! - изкрещя парализираният.

-      И вие ли сте полицай?

Тейлър стисна здраво десницата на Полинг и заби ножа с лявата си ръка три пъти в гърдите на капитана, като промуши острието през ребрата с ловкостта на хирург. Така нямаше да повреди скъпоценните кости.

36.

С две големи крачки Тейлър се озова до леглото на Райм. Измъкна устройството за управление изпод пръста му и го запокити в другия край на стаята.

Райм понечи да извика, но лекарят кимна към вратата:

-      И той е мъртъв. Злополучният ти телохранител.

Тейлър се загледа с удоволствие как Полинг се гърчи на пода като ранено животно и размазва кръвта си навсякъде.

-      Джим! - изкрещя Райм. - Не! О, не!...

Капитанът се държеше за гърдите. Стаята се изпълни с отблъскващо гъргорене от гърлото му. Тялото му се извиваше в агония. Накрая се сгърчи силно и замря безжизнено. Изцъклените, изцапани с капки кръв очи се втренчиха в тавана.

Без да сваля поглед от Линкълн Райм, Тейлър заобиколи леглото, като бавно въртеше ножа в ръка. Дишаше тежко.

-      Кой си ти?! - попита Райм.

Тейлър мълчаливо пристъпи напред, постави пръсти върху ръката му и опипа костта. Пресегна се към безименния пръст на лявата ръка на парализирания; погали го с кървавия нож. Леко пъхна края на острието под нокътя.

Райм почувства слаба болка. После - по-силна. Пое си въздух.

Внезапно нещо привлече вниманието на Тейлър. Той застина. Наведе се напред. Вгледа се в „Престъпност в стария Ню Йорк“, поставена на устройството за прелистване.

-      Ето как, значи... я откри... О, полицията трябва да се гордее, че си работил за нея, Линкълн Райм. Мислех, че ще са ти нужни дни, докато откриеш къщата. Мислех, че дотогава Маги ще бъде оглозгана.

-      Защо правиш така? - попита Райм.

Тейлър не отговори. Заоглежда внимателно Райм. Промърмори, по-скоро на себе си:

-      Но невинаги си бил толкова добър. В миналото. Тогава допускаше много грешки, нали? В старото време.

„Старото време... Какво има предвид?“

Тейлър поклати оплешивяващата си посребрена глава (не кестенява) и погледна един екземпляр от учебника по криминология. Райм проумя:

-      Чел си книгата ми. Няколко пъти. В библиотеката, нали? В кварталния клон на градската библиотека.

В крайна сметка 823 четеше много.

Значи се беше запознал с методите на Райм. Затова бе мел толкова внимателно след себе си; затова носеше ръкавици дори когато пипаше предмети, за които повечето престъпници не предполагаха, че запазват отпечатъците; затова беше пръскал с дезодорант - знаеше точно какво ще търси Сакс.

И разбира се, бе прочел не само тази книга по криминология.

„Сцени на престъплението“ - също. Така му беше хрумнала идеята за подхвърлените улики от историята на стария Ню Йорк. Улики, които само Линкълн Райм щеше да разбере.

Тейлър вдигна прешлена, който бе дал на Райм преди осем месеца. Започна да го върти разсеяно между пръстите си. И Райм разбра, че това е бил уводът към кошмара, който последва.

Очите на лекаря гледаха безцелно, в далечината. Райм го беше виждал и друг път в такова състояние - когато Тейлър го преглеждаше през последните месеци. Преди го бе отдавал на желанието на лекаря да се съсредоточи, но сега разбра, че този поглед е само израз на лудост. Убиецът бе на път да изгуби самообладание.

-      Обясни ми - повтори Райм. - Защо?

-      Защо ли? - прошепна Тейлър. Прокара ръка по крака на парализирания. Заопипва отново: коляно, кожа, глезен. - Защото ти беше нещо забележително, Райм. Уникално. Ти бе неуязвим.

-      Какво значи това?

-      Как да накажеш човек, който и без това иска да умре? Ако го убиеш, само ще му направиш добро. Затова трябваше да те накарам да пожелаеш да живееш.

Най-сетне Райм проумя.

„Старото време...“

-      Фалшив беше, нали? Онзи некролог от Олбани. Сам си го написал.

Колин Стантън. Доктор Тейлър бе Колин Стантън.

Мъжът, чието семейство бе загинало пред очите му в Китайския квартал. Човекът, който беше стоял вцепенен от ужас, докато кръвта на жена му и двете му деца изтичала, без да може да реши, кого да спаси най-напред.

„Тогава допускаше много грешки. В старото време.“

Най-после, но твърде късно, и последните парчета от мозайката намериха местата си.

Ти Джей Колфакс, Монеле Гегнер и Карол Ганц. Беше рискувал да го хванат, само и само да ги погледа - както Стантън бе гледал как близките му умират. Искал е отмъщение, но бе лекар, беше се заклел никога да не отнема човешки живот. Затова, за да получи правото да убива, му се беше наложило да се въплъти в историческия си предшественик - Колекционера на кости, Джеймс Шнайдер, безумеца от деветнадесети век, чието семейство бе съсипано от полицията.

-      След като излязох от психиатричната болница, се върнах в Манхатън. Прочетох в доклада как си пропуснал убиеца, как е избягал от апартамента. Длъжен бях да те убия. Но не можех. Не знам защо... Чаках и чаках нещо да се случи. И тогава попаднах на книгата. Джеймс Шнайдер... Преживял е точно каквото и аз. Той си беше отмъстил - значи и аз можех.

„Изчистих ги от нечистотиите.“

-      А некрологът?

-      Прав си. Написах го на компютър. Изпратих го на нюйоркския полицейски департамент, за да не ме заподозрат. Тогава станах нов човек. Доктор Питър Тейлър. Едва по-късно разбрах защо съм избрал точно това име. Можеш ли да отгатнеш? - Стантън погледна таблицата. - Отговорът е там.

Райм вдигна очи към постера.

*има начални познания по немски

-      Шнайдер е „шивач“ на немски^351.

Стантън кимна.

-      В продължение на седмици четох за травмите на гръбначния стълб, после ти се обадих, като твърдях, че имам препоръки от Института по травматология „Колумбия“. Имах намерение да те убия още при първата среща, да те нарежа парче по парче, да те оставя да ти изтече кръвта. Можех да те мъча с часове. Дори с дни. Но какво стана? Разбрах, че искаш да се самоубиеш.

Тейлър се наведе по-близо.

-      Господи, още помня първия път, когато те видях. Мръсник! Та ти си беше вече мъртъв. Разбрах какво трябва да направя - да те накарам да поискаш да живееш. Трябваше да намеря нещо, заради което животът би имал смисъл за теб.

Значи не е имало значение кого отвлича.

-      Не те е било грижа дали жертвите ще оцелеят, или не.

-      Разбира се, че не. Исках само да те накарам да се опиташ да ги спасиш.

-      А възелът? - попита Райм, като погледна въжето, което висеше на стената. - Хирургически ли е?

Тейлър кимна.

-      Разбира се - каза Райм. - А белегът на пръста ти?

Тейлър се намръщи:

-      На пръста ли? Как си разбрал... От врата ѝ! Снел си отпечатъка от врата на Хана. Знаех, че е възможно. Не помислих. - Той се ядоса на себе си. - Счупих една чаша в библиотеката на психиатрията. За да си прережа вените. Стисках я, докато не се счупи.

Ядосано поглади белега с левия си- показалец.

-      Смъртта на жена ти и децата ти - беше нещастен случай. Ужасна случайност. Но не бе нарочно. Беше грешка. Много съжалявам.

-      Помниш ли какво си писал?... В предговора на учебника си. - Стантън цитира: „Криминологът знае, че всяко действие води до някакви последствия. Присъствието на престъпника променя, дори съвсем слабо, мястото на всяко престъпление. Благодарение на това успяваме да открием престъпниците и да постигнем възмездие.“

Стантън хвана Райм за косата и дръпна рязко главата му назад. На сантиметри от лицето си. Райм усети дъха на лудия, забеляза капките пот по сивкавата му кожа.

-      Е, аз съм последствието от твоите действия.

-      И какво ще направиш? Убий ме, така само ще ме облекчиш.

-      О, няма да те убия. Не толкова бързо.

Стантън пусна косата на Райм и отстъпи.

-      Знаеш ли какво ще направя? - прошепна той. - Ще убия добрия доктор Бъргър. Но не както той убива. О, никакви приспивателни за него, никакво бренди. Ще видим дали му харесва смъртта по добрия стар начин. После - приятеля ти Селито. А полицайката Сакс? Нея също. Миналия път има късмет. Но сега няма да ѝ се размине. Ще ѝ спретнем още едно погребение. А, разбира се. И Том. Ще умре тук, пред очите ти. Ще го обеля до кокал... Внимателно, бавно. Защо да не се заемем с него веднага? Като се прибере от пазар.

-      Сгреших, признавам. Гре... - Райм се закашля. Прочисти гърлото си, затаи дъх. - Грешката е моя. Прави каквото искаш с мен.

-      Не, всички сте виновни. Вие...

-      Моля те! Не можеш...

Райм отново се закашля. Обърна се внезапно, сякаш да повърне, но се овладя.

Стантън го погледна загрижено.

-      Не им прави нищо. Съгласен съм на...

Паралитикът замлъкна. Изви врата си назад, очите му се изцъклиха.

Линкълн Райм престана да диша. Започна да мята глава, раменете му се загърчиха. Сухожилията на шията му се изопнаха като корабни въжета.

-      Райм! - изкрещя Стантън.

Паралитикът потрепна, от устата му потече пяна, потрепери още веднъж, като че цялото му парализирано тяло се разтресе. Главата му се отпусна. От крайчеца на устата му потече струйка кръв.

-      Не! - изкрещя Стантън; натисна с длани гърдите на Райм. - Не умирай!

Лекарят вдигна клепачите на Райм, но под тях откри само бяло.

Стантън отвори чантата с лекарства на Том и приготви спринцовка. Вкара лекарството под кожата на умиращия. Хвърли възглавницата настрани и изпъна тялото на Райм. Изви назад главата, избърса устните му, постави устата си върху тази на паралитика и силно издиша в безжизнените дробове.

-      Не! - беснееше Стантън. - Няма да те оставя да умреш! Не можеш!

Никаква реакция.

Стантън отново погледна безизразните очи.

-      Хайде! Хайде!

Ново вдишване. Няколко натискания на неподвижните гърди.

Отстъпи, вцепенен от ужас, гледаше, гледаше как Райм умира пред очите му.

След това се наведе и издиша за последен път в устата на паралитика.

Извърна глава, допря ухо до гърдите на Райм и се заслуша в слабото дишане. Изведнъж парализираният вдигна глава и с бързината на змия впи зъби във врата на лекаря; прегриза сънната артерия и захапа част от гръбначния стълб. „До...“

Стантън извика и се строполи назад, като повлече Райм върху себе си. Двамата се търколиха на пода. Горещата кръв изпълни устата на Райм.

„... кокал.“

Дробовете му, убийствените му дробове вече бяха останали без въздух цяла минута, но Райм не пожела да отхлаби захапката си, за да вдиша. Бе забравил и болката от вътрешната страна на бузата, където се беше ухапал, за да изплюе кръв и да симулира дизрефлексия. Изръмжа от ярост - пред очите му се появи Амелия Сакс, заровена под земята; парата, която обгръща тялото на Ти Джей Колфакс - и разтръска глава. Хрущяли и кости запукаха между зъбите му.

Стантън извика отново. Започна да удря Райм по гърдите, да рита, за да се освободи от чудовището, впило се жадно във врата му.

Но хватката на Райм бе желязна. Като че силата от всички мускули на тялото му, които бяха функционирали някога, сега се беше събрала в челюстта.

Стантън пропълзя до масата и успя да грабне ножа си. Заби го в Райм. Веднъж, два пъти. Но успяваше да уцели само ръцете и краката на криминолога. А тялото на Линкълн Райм бе имунизирано за болката.

Челюстите стиснаха още по-силно - като менгеме - и виковете на Стантън секнаха с прекъсването на трахеята му. Заби ножа дълбоко в ръката на Райм. Острието опря в костта. Стантън започна да го издърпва, за да нанесе нов удар, но тялото му се сгърчи внезапно, веднъж, после - пак, и изведнъж застина неподвижно.

Трупът се отпусна на пода, като повлече Райм след себе си. Главата на криминолога издрънча в дъбовия паркет. Въпреки това Райм не отпусна захапката си. Продължи да дъвче врата на жертвата си, да тръска глава, да разкъсва плътта като гладен лъв, освирепял от вкуса на кръв и безграничното удоволствие от улавянето на плячката.

Пета част

Когато се движиш, не могат да те хванат

Дългът на лекаря е не просто да удължава живота, а

да спира страданията.

Д-р Джак Кеворкян

37.

Понеделник, 19:15 - понеделник, 22:00

Слънцето вече залязваше, когато Амелия Сакс влезе у Райм.

Вече не беше с късите панталонки. Не бе облечена и в униформа. Носеше дънки и тъмнозелена блуза. По красивото ѝ лице личаха няколко драскотини, които Райм не си спомняше да е виждал досега, но като се имат предвид наскорошните събития, наличието им не го учуди.

Замалко не стъпи в петното от кръвта на Полинг и Стантън. То бе посипано с белина (след смъртта на убиеца разследването бе станало безсмислено), но розовият цвят все още личеше.

Сакс кимна студено на доктор Бъргър, който стоеше до прозореца със соколите, с неразделния си куфар.

-      Значи най-сетне го хвана - каза гя и кимна към кървавото петно.

-      Да - отвърна Райм. - Край с него.

-      Съвсем сам ли?

-      Не бих казал, че борбата беше равностойна. Едва се въздържах да не го разкъсам.

Отвън отслабващите, алени слънчеви лъчи озаряваха върховете на дърветата и покривите на елегантните сгради, наредени като войници по Пето авеню на отсрещната страна на парка.

-      С Линкълн тъкмо си приказвахме - каза Бъргър.

-      Така ли?

Настъпи неловко мълчание.

-      Амелия - започна Райм, - ще направя, както бях решил.

-      Разбирам.

Сочните ѝ устни, загрозени от късите шевове, се свиха леко:

-      Знаеш ли, мразя да се обръщаш към мен на малко име. Наистина ми е неприятно.

Как да ѝ обясни, че тя е основната причина да сложи край на живота си? Като се събуди тази сутрин в едно легло с нея, той си даде сметка, че скоро тя ще стане, ще се облече и ще се гмурне в друг живот, в нормалния си живот. Любовта им бе обречена (ако изобщо можеше да става дума за любов). Скоро тя щеше да срещне друг Ник и да се влюби в него. Случай 823 бе приключил и без това свързващо звено съдбите им неизбежно щяха да поемат в различни посоки.

О, Стантън бе много по-хитър, отколкото бе предполагал. Наистина успя да върне Райм в истинския живот, да го накара да го заобича отново.

„Излъгах те, Сакс. Понякога човек не може да забрави мъртвите. Понякога трябва просто да ги последваш...“

Със стиснати юмруци Сакс се приближи до прозореца:

-      Бях решила да измисля унищожителен аргумент и да те разубедя. Нали се сещаш, нещо наистина зашеметяващо. Но не успях. Мога само да ти кажа: не искам да го правиш.

-      Сделката си е сделка, Сакс.

Тя погледна Бъргър.

-      По дяволите, Райм!

Приближи се до леглото, приклекна, постави ръка на рамото му, погали го по главата:

-      Би ли ми направил една последна услуга?

-      Каква?

-      Изчакай още няколко часа.

-      Няма да си променя решението.

-      Добре. Изчакай само два часа. Искам преди това да направиш нещо.

Райм погледна Бъргър, който каза:

-      Не мога да чакам повече, Линкълн. Самолетът... Ако решиш да изчакаш още една седмица, ще дойда тогава.

-      Няма проблем, докторе - каза Сакс. - Аз ще му помогна вместо вас.

-      Вие ли?

Тя кимна неохотно:

- Да.

Това не ѝ бе присъщо. На Райм му беше съвсем ясно. Погледна сините ѝ очи, които, макар и пълни със сълзи, бяха съвършено ясни.

-      Когато бях... - започна тя - когато той ме заравяше, не можех да мръдна. Нито сантиметър. За миг ми се прииска да съм мъртва. Всичко да свърши, веднъж завинаги. И разбрах какво изпитваш.

Райм кимна бавно, обърна се към Бъргър:

-      Няма проблем, докторе. Бихте ли оставили само... какъв е евфемизмът за тези неща?

-      Какво ще кажете за „принадлежности“?

-      Оставете ги на масата.

-      Сигурна ли сте? - обърна се Бъргър към Сакс.

Тя отново кимна.

Лекарят остави хапчетата, брендито и плика на нощната масичка. След това зарови из куфарчето си.

-      Нямам гумена лента. За плика.

Сакс погледна обувките си.

-      Няма проблем. Аз имам.

Бъргър пристъпи към леглото и постави ръка върху рамото на Райм.

-      Желая ти спокойно възнасяне.

-      „Възнасяне“ ли?

Лекарят излезе. Райм се обърна към Сакс:

-      Сега какво искаш да направя?

Тя взе един завой с осемдесет, гумите изсвириха, леко превключи на четвърта.

Вятърът свистеше през отворените прозорци и развяваше косите им. Течението бе силно, но Амелия Сакс не искаше и да чуе за каране с вдигнати стъкла.

-      Няма да е по американски - обясни, докато стрелката на километража прехвърляше 160.

„Когато се движиш...“

Райм бе предложил да се разходят из учебния полигон на Нюйоркския полицейски департамент, но Сакс възрази, че трасето било за детски колички: още първия ден в академията ѝ беше писнало. Затова сега летяха по пътищата на Лонг Айланд. Бяха си измислили оправдания за пред пътната полиция и се бяха упражнили да ги рецитират, без да се запъват.

-      Има една особеност при петскоростните автомобили. Най-високата скорост не е най-бърза. Тя е за най-икономично каране. Но на мен не ми пука за икономиите.

Сакс хвана ръката на Райм и я постави върху скоростния лост.

Моторът изрева. Летяха със 190. Дървета и къщи свистяха отстрани с бясна скорост. Конете, които пасяха по околните ливади, вдигнаха глави, учудени от профучаването на шевролета.

-      Не е ли страхотно, Райм? - изкрещя Сакс. - Човече, по-готино е от секс. По-готино от всичко.

-      Усещам вибрациите - възкликна той. - Струва ми се, че ги усещам. С пръста си.

Тя се засмя и стисна ръката му. Ha-сетне навлязоха в населени райони, по пътя се появи движение. Сакс неохотно намали. Обърна колата към неясния образ на луната, която плуваше над далечния град, почти невидим във влажния августовски въздух.

-      Хайде да пробваме да вдигнем двеста и четиридесет - предложи тя.

Линкълн Райм затвори очи и се остави на вятъра, миризмата на прясно окосена трева и шемета на скоростта.

Нощта бе най-горещата за това лято.

От новата наблюдателница на Линкълн Райм се виждаха влюбените двойки по пейките, тичащите за здраве, семействата, събрани около скарите за пикник като оцелели войници след някоя средновековна битка. Няколко собственици на кучета, които не бяха имали търпение да изчакат времето да се захлади, правеха принудителните си разходки с пликчета в ръка.

Том бе пуснал един диск - елегичното „Ададжо за струнен оркестър“ на Самюел Барбър. Но Райм изпръхтя подигравателно, обяви музиката за банална и поиска да слуша Гершуин.

Амелия Сакс влезе в стаята. Видя, че Райм гледа през прозореца.

-      Какво виждаш?

-      На хората им е горещо.

-      А птиците? Соколите?

-      А, и те са тук.

-      И на тях ли им е горещо?

Райм погледна мъжкия.

-      Не мисля. Струва ми се, че са някак над тези неща.

Сакс остави чантата си до крака на масата и извади бутилка луксозен коняк. Райм й бе предложил да допият уискито, но тя настоя да купи друго. Постави бутилката до хапчетата и найлоновия плик. Приличаше на опитна домакиня, която току-що се е върнала от пазар и бърза да приготви вечеря.

Бе донесла и лед, по заръка на Райм. Той си беше спомнил думите на Бъргър, че когато наденеш плика, става горещо. Сакс отвори бутилката „Курвоазие“, наля си, напълни му чашата и пъхна сламката в устата му.

-      Къде е Том?

-      Излезе.

-      Знае ли?

- Да.

Двамата отпиха от чашите си.

-      Да предам ли нещо на жена ти?

Райм се замисли. Хората може да се познават от десетилетия, да разговарят, да спорят и да се карат, да споделят желания, тревоги, болки... Но сега Райм си даде сметка, че през последните три дни е опознал повече Амелия Сакс, отколкото Блейн за почти десет години,

-      Не - отвърна той. - Изпратих ѝ имейл. Кратка равносметка на времето, прекарано заедно.

Отпи още коняк. Лекото щипене по небцето му отслабна.

Сакс се наведе и чукна с чашата си неговата.

-      Спестил съм малко пари - започна Райм. - Давам голяма част на Блейн и на Том. Искам...

Сакс го прекъсна с целувка по челото.

Хапчетата леко изтракаха в дланта ѝ.

Незнайно защо Райм започна да си мисли: „Цветен тест на Дили-Копани. Разтворете неизвестното вещество в еднопроцентов метанолов разтвор на кобалтов ацетат. Прибавете петпроцентов метанолов разтвор на изопропиламин. Ако изследваното вещество е барбитурат, сместа ще придобие красив синьо-виолетов цвят.“

-      Как да го направя? - попита тя, като погледна хапчетата. - Наистина не знам.

-      Сипи ги в коняка.

Сакс ги пусна в чашата му. Хапчетата се разтвориха много бързо.

„Колко са нетрайни. Като сънищата, които причиняват...“

Сакс разбърка сместа със сламката. Той погледна разкървавените ѝ пръсти. Дори за това не изпитваше съжаление. Неговата нощ бе настъпила - нощ на триумф.

Линкълн Райм неусетно си спомни детството си в малкото илинойско градче. Винаги се мръщеше на млякото и за да го накара да пие, майка му носеше различни ароматизирани сламки. С аромат на ягода, на шоколад. Не беше се сещал за тях досега. Много находчиво решение от страна на майка му. След това винаги с нетърпение чакаше следобедната си порция мляко.

Сакс приближи сламката до устата му. Райм я лапна. Тя постави ръка на рамото му.

„Светлина или мрак, музика или тишина, сънища или безпаметен покой? Какво ме очаква?“

Започна да смуче. Вкусът не се различаваше от този на чистия коняк. Беше може би малко по-горчиво. Като...

От долния етаж се чу тропане. Удари и ритници. Викове.

Райм отмести устни от сламката. Обърна глава към тъмното стълбище.

Сакс го погледна и се намръщи.

-      Иди, виж - каза ѝ той.

Тя слезе и след миг се появи отново с неловко изражение на лицето. Лон Селито и Джери Банкс влязоха след нея. Младият детектив си бе направил нова рана с бръснача. Ако продължаваше така, някой ден наистина щеше да се заколи.

Селито хвърли поглед към бутилката и найлоновия плик. Погледна Сакс, но тя скръсти ръце и го изгледа - мълчалива заповед да ги оставят насаме. Тук нямаше място за заповеди и старшинство, детективът трябваше да разбере, че това, което се случва, не му влиза в работата. Селито отмести поглед, но явно все още нямаше намерение да си ходи.

-      Линкълн, искам да поговорим.

-      Говори. Но бързо, Лон. Имаме работа.

Детективът се отпусна тежко на един скърцащ .стол.

-      Преди час в сградата на ООН избухна бомба. Непосредствено до залата за приеми. По време на банкета по случай откриването на конференцията.

-      Шестима убити, петдесет и четири ранени - допълни Банкс. - От тях двадесет с опасност за живота.

-      О, Господи! - възкликна Сакс.

-      Разкажи му - обърна се Селито към Банкс.

-      За конференцията са наети доста хора на временни договори. Една от тях, разпоредителка, е заложила устройството. Шестима души са я видели да идва на работа с раница и да я оставя в гардеробната до залата за коктейла. Тръгнала си е непосредствено преди взрива. Специалистите по експлозиви предполагат, че става дума за около килограм С-4 или семтекс.

-      Линк - каза Селито, - свидетелите твърдят, че бомбата била в жълта раница.

-      Жълта ли? Защо ми звучи познато?

-      От служба „Личен състав“ към ООН идентифицираха разпоредителката като Карол Ганц.

-      Майката! - възкликнаха едновременно Сакс и Райм.

-      Да. Жената, която спасихме в църквата. Ганц е псевдоним. Истинското ѝ име е Шарлот Уилъби. Жена на Рон Уилъби. Говори ли ти нещо?

Райм каза, че не.

-      Преди две години бе главна тема в новините. Сержант от армията, когото изпратиха на умиротворителна мисия в Бирма.

-      И?

-      Уилъби не искал да отиде. Смятал, че един американски войник не би трябвало да носи униформа на ООН и да получава заповеди от друг освен от американски офицери. Сега на тази идеология се базира голямо дясно политическо течение. Но той въпреки това заминал. Не минала и една седмица, и някакъв негодник го застрелял в Рангун. В гърба. Превърна се в мъченик на консервативните сили. От „Борба с тероризма“ твърдят, че жена му била вербувана от някаква екстремистка групировка. Висшисти, които сега се занимават с подривна дейност. Едуард и Катрин Стоун.

Банкс продължи разказа:

-      Експлозивът бил в пластилина на детето заедно с другите играчки. Смятаме, че е искала да вземе момиченцето, та пластилинът да не привлече вниманието на охраната, когато влиза в залата. Но тъй като Пами беше в болницата, се е отказала от идеята за главната зала и е оставила експлозива на гардероб. Въпреки това щетите са достатъчно големи.

-      Изчезнала ли е?

-      Да, без следа.

-      А момиченцето? - попита Сакс. - Пами?

-      И тя е изчезнала. Майката си я прибрала от болницата горе-долу по времето на взрива. И от двете няма и следа.

-      А поръчителите? - попита Райм.

-      Групировката от Чикаго ли? И те са изчезнали. Щабът им бил в Уискънсин, но са го опразнили за нула време. Нямаме представа къде са.

-      Ето, значи, какво е дочул информаторът на Делрей - изсмя се Райм. - Карол е била тази, която трябвало да пристигне на летището. Нямала е нищо общо с Извършител 823.

Банкс и Селито го загледаха мълчаливо.

Старият номер с неловкото мълчание.

-      Не го и помисляй, Лон - каза Райм. Чашата стоеше на сантиметри от лицето му и като че го подканяше ласкаво. - Няма да стане.

По-възрастният детектив отлепи потната риза от тялото си, потрепери.

-      Ама че студ е тука, Линкълн. По дяволите! Помисли си само. Какво ще ти навреди?

-      Не мога да ви помогна.

-      Има и една бележка - добави Селито. - От Карол до генералния секретар. Обвинява международната организация, че нарушавала правата на американските граждани. Такива глупости. Поема отговорност и за бомбата в сградата на ЮНЕСКО в Лондон и заплашва, че ще има още. Трябва да ги спрем, Линк.

Банкс усети, че е ред на неговата реплика:

-      Генералният секретар и кметът ви молят да се заемете. Главният специален агент Пъркинс - също. Обадиха се и от Белия дом. Има ли нужда от още молби? Смятаме, че не, детективе.

Райм не поправи грешното обръщение.

-      Криминоложкият отдел на Бюрото е готов за действие. Фред Делрей оглавява разследването и моли (смирено, да, така се изрази), смирено моли да се заемеш с кримино- логическата работа. Сцената на престъплението е непокътната. Изнесли са само труповете и ранените.

-      Това не е „непокътната“ - възрази Райм. - Това е „много замърсена“.

-      Още една причина да ви молим да се заемете - не пропусна да отбележи Банкс и след като Райм го погледна свирепо, добави: - Сър.

Райм въздъхна, погледна чашата и сламката. Вечният покой не е бил никога толкова близък. А също и болката.

Затвори очи. В стаята настана гробна тишина.

-      Ако беше само жената - добави Селито, - нямаше да сме толкова загрижени. Но дъщеричката ѝ е с нея, Линкълн. Подривна дейност с малко момиченце... Представяш ли си какъв живот очаква това дете?

„Това през носа ще ти го изкарам, Лон.“

Райм отпусна глава на пухкавата възглавница. След малко отвори очи:

-      Имам някои условия.

-      Казвай, Линк.

-      Преди всичко... не работя сам.

Райм погледна Амелия Сакс.

Тя се поколеба. После се усмихна. Взе чашата коняк. Отвори широко прозореца и лисна кафявата течност във влажния, горещ въздух над уличката. На по-малко от метър единият от соколите погледна ядосано ръката ѝ, проточи шия. След това отново се зае да храни гладното си пиле.

Приложение

Извадки от „Речник на криминологичните термини“, Линкълн Райм; „Физикал евидънс“, 4-то изд. (Ню, „Йорк Форензик прес“, 1994). Отпечатано е разрешение на автора.

Алтернативен източник на светлина (АИС) -

Лампи с висок интензитет на излъчването, варираща дължина на вълната и слабо оцветяване, използвани за визуализиране на пръстови отпечатъци и някои видове следови улики от биологичен произход.

Барутни следи - Вещества (главно барий и антимон), които остават по ръцете и дрехите на човек, когато стреля с огнестрелно оръжие. Барутните следи остават по кожата до шест часа след стрелбата, ако не бъдат премахнати нарочно - чрез измиване, или неволно -      при залавяне на заподозрения и поставянето на белезници на ръцете му (особено голям риск носи заключването на ръцете зад гърба).

Вакуумно-метално отлагане (ВМО) - Най-ефективният начин за визуализиране на скрити пръстови отпечатъци върху меки повърхности. Златни или цинкови частици се разпрашават под вакуум и върху изследвания обект се отлага тънък слой метал, благодарение на който отпечатъците се проявяват.

Веществени доказателства (улики) - Според Наказателния кодекс веществените доказателства са предмети или вещества, които, представени пред съда, подкрепят верността на тезата на защитата или обвинението. В уликите се включват неодушевени предмети, телесни секрети и отпечатъци (като пръстовите отпечатъци).

Газова хроматография и масепектрометрия -

Два метода за определяне на непознати вещества, като лекарства или следови улики. Апаратите често работят свързано. При газовата хроматография веществото се разлага на по-прости химични съединения, които се разделят и преминават през масспектрометъра, който ги идентифицира.

Двойно лъчепречупване - Различно пречупване на двете компоненти на поляризираната светлина при преминаването ѝ през кристали и някои други вещества. Използва се при идентификацията на пясък, влакна и пръст.

Идентификация на улики - Определяне към каква група предмети или вещества принадлежи уликата. За разлика от конкретизацията, при която се определя точно източникът на уликата. Например късче хартия може да бъде идентифицирано като парче от гланцирана хартия за списания. Същото парче ще бъде конкретизирано, ако съвпадне точно със страница от списанието, от което е откъснато. Разбира се, конкретизацията има много по-висока доказателствена стойност от идентификацията.

Инсцениране (Подреждане) - Стремежът на престъпника да добави или отстрани улики от сцената на престъплението, така че да създаде впечатление, че то не е извършено или е извършено от някой друг.

Картиране на ДНК - Анализиране на носителя на генетичната информация от някои видове биологични улики (например кръв, сперма, косми), за да бъдат сравнени с контролни проби от заподозрени лица. Методът се състои в изолиране и сравняване на фрагменти от ДНК (дезоксирибонуклеиновата киселина), основната съставка на хромозомитe. Резултатите от някои ДНК-анализи показват само слаба вероятност биологичните улики да произхождат от заподозряното лице, докато при други се доказва с почти пълна сигурност, че уликите са оставени от точно определен индивид. Нарича се още „генно картиране“ или ,ДНК-фингърп- ринтинг“.

Кожни гребенчета - Изпъкналите ивици на кожата на пръстите, дланите и стъпалата, уникални за всеки човек. Според яснотата си пръстовите отпечатъци се класифицират на (1) пластични - оставени върху пластични повърхности като например маджун; (2) ясни - оставени от кожа, нацапана с някаква субстанция като например кръв или прах; и (3) скрити или латентни - много неясни, оставени от кожа, покрита с телесни секрети като мазнина или пот.

Конкретизация на улики - Виж „Идентификация“.

Контролни проби - Материали от познати източници, които се използват за сравнение с веществени доказателства с неизяснен произход. Контролна проба са например кръвта и космите на жертвата.

Масспектрометрия - Виж „Газова хроматография“.

Нинхидрин - Химически реактив, който се използва за проявяване на скрити пръстови отпечатъци върху порести повърхности като хартия, картон и дърво.

Оглед (Решетъчен оглед) - Широко разпространен начин за търсене на улики, при който търсещият първо преминава сцената на престъплението напред и назад в едната посока, после в перпендикулярната.

Плътностен градиент - Свойство, според което се сравняват проби от почва, за да се установи дали произлизат от едно и също място. Изследването се извършва, като пробите се потапят в цилиндри, пълни с течност, разделена на слоеве с различна плътност.

Посиняване - Побледняване и посиняване на кожата на трупа вследствие потъмняването и съсирването на кръвта.

Последователност на съхранение (ПС) - Списък на всички лица, които са имали достъп до дадено веществено доказателство от момента на откриването му на сцената на престъплението до представянето му в съда.

Правило на Локар за обмена - Формулирано от френския криминолог Едмон Локар. Гласи, че между престъпника и жертвата винаги протича някакъв обмен на частици, колкото и незначителни да са те.

Предварителен кръвен тест - Химически методи, които се използват за доказване на присъствието на кръв на сцената на престъплението, дори това присъствие да е очевидно. Най-често използваните реактиви са луминол и ортотолидин.

Система за автоматична идентификация на отпечатъци (САИО) - Компютъризирана система за сканиране и сравняване на пръстови отпечатъци.

Сканиращ електронен микроскоп (СЕМ) - Апарат, който изпраща сноп електрони в проба от изучавания обект и представя изображението му на компютърен монитор. Със СЕМ е възможно увеличение до 100 000 пъти. За сравнение, най-добрите оптични микроскопи увеличават до 500 пъти. Електронният микроскоп често се комбинира с уред за измерване на разсейването на рентгенови лъчи, който определя състава на пробата още докато изследователят я наблюдава.

Следоби улики - Миниатюрни, понякога микроскопични улики, като прах, почва, клетки и влакна.

Съдебен антрополог - Специалист по костите, който помага на детективите да оценяват и идентифицират останки, открити при разкопаване на гробове.

Съдебен одонтолог - Специалист по зъбите, който се занимава с идентифициране на жертвите по зъбите им и с анализиране на следи от ухапвания.

Бележки

[

←1

]

1 Измерване границите на движение във всяка става на тялото. - Б. ред.

[

←2

]

1 Парализа на четирите крайника. - Б. пр.

[

←3

]

2 Нарушение функциите на червата при парализа, съпроводено с остри болки от задържането на газове и изпражнения. - Б. пр.

[

←4

]

3 Забавяне ритъма на сърцето. - Б. пр

[

←5

]

1 Игра на думи: bestseller - бестселър, книга, която се продава най-добре; betterseller - (по аналогия) книга, която се продава по-добре от някои други (анг.). - Б. пр.

[

←6

]

1 Управление за охрана на околната среда. - Б. пр.

[

←7

]

1 Различни багрила. - Б. пр.

[

←8

]

1 Букв. „Перлена улица“ (анг.). - Б. пр.

[

←9

]

1 Американски предприемач, финансист и продуцент (1905-1976), който на стари години водил живот на отшелник, без да се къпе, стриже и бръсне. - Б. пр.

[

←10

]

1 Дърво, около което се танцува на първи май в някои англоговорящи страни. - Б. пр.

[

←11

]

1 Ладиевидна, полулунна, куковидна, главеста - кости на китката (лат.). - Б. пp.

[

←12

]

1 Сутрин (нем.). - Б. пр.

[

←13

]

1 Господи (нем.). - Б. пр.

[

←14

]

1 Помощ! Не, недейте. Моля ви, недейте! (нем.) - Б. пр.

[

←15

]

1 Изследване, което се основава на изгаряне на дървото и анализиране на пепелта. - Б. пр

[

←16

]

1 Хана, елате с мен, Хана Голдшмит (нем.). - Б. пр.

[

←17

]

2 Не се казвам Хана (нем.). - Б. пр.

[

←18

]

1 Така значи! (нем.). - Б. пр.

[

←19

]

1 Американски фотограф (1886-1958), носител на много награди за фотографско майсторство. - Б. пр.

[

←20

]

1 Schwarz - черен (нем.). - Б. пр.

[

←21

]

2 Тази болка! (нем.) - Б. пр.

[

←22

]

1 Напред! (нем.) - Б. пр.

[

←23

]

1 Моля ви, не! (нем.) - Б. пр.

[

←24

]

1 Какво? (нем.) - Б. пр.

[

←25

]

1 „Странната история на доктор Джекил и мистър Хайд“ - повест от P. Л. Стивънсън за раздвоението на личността на главния герой д-р Джекил. - Б. пр.

[

←26

]

1 Dick - мъжки полов член (анг., вулг.). - Б. пр.

[

←27

]

1 Ash Building - букв. „Пепелната сграда“ (анг.). - Б. пр.

[

←28

]

1 The Collect (от хол. De Kolek) - резервоар за отточни води (анг.). - Б. пр.

[

←29

]

2 Дверите на ада (анг.). - Б. ред.

[

←30

]

1 Хълбочна, седалищна и срамна кост. - Б. пр.

[

←31

]

1 Американска циркова актриса (1860-1926), известна с точната си стрелба. От няколко метра улучвала хвърлена карта за игра точно в главата на фигурата. - Б. пр.

[

←32

]

1 Американска медицинска сестра, основала Американския червен кръст. - Б. пр.

[

←33

]

1 Хълм край Йерусалим, на който е разпънат Христос. - Б. пр.

[

←34

]

1 Village - село (анг.). - Б. пр.

[

←35

]

1 Schneider (нем.) = tailor (анг.) - шивач. - Б. пр.

Content

Джефри Дивър
Колекционерът на кости
(книга първа от поредицата за "Линкълн Райм")

Първа част Крал за един ден

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

Втора част Правилото на Локар

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

Трета част Дъщерята на стражаря

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

Четвърта част До кокал

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

Пета част Когато се движиш, не могат да те хванат

37.

Приложение

Бележки