Ю Несбьо

ПРИВИД

Частина перша

1

Пронизливі верески кликали її і гнали вперед. Наче гострі акустичні списи пронизували вони всю решту звуків у центрі нічного Осло: безперервне гудіння автомобілів за вікном, далеку сирену, чиє виття то наростало, то спадало, та церковні дзвони, що почали бренькати неподалік. Вона вирушила на полювання за поживою. Провівши носом по огидному засмальцьованому лінолеуму на кухонній підлозі, блискавично вловила й розсортувала навколишні запахи на три категорії: їстівні, загрозливі та неістотні для виживання. Їдкий сморід сірого цигаркового попелу. Солодкий, мов цукор, аромат крові на шматку бавовняної вати. Гостро-гіркий запах пива на кришці пляшки з-під світлого пива «Рінґнес». З порожньої металевої гільзи, призначеної для свинцевої кулі дев’ять на вісімнадцять міліметрів, долітали газові молекули сірки, селітри та вуглецю. Така куля називалася «макаровською» — за назвою пістолета Макарова, для якого цей калібр був початково розроблений. Дим з досі тліючої цигарки із жовтим фільтром та чорним папером, на якому виднівся російський імперський орел. Тютюн можна їсти. І раптом — запах алкоголю, шкіри, мастила та асфальту. Черевик. Вона обнюхала його. І вирішила, що їсти його буде важче, аніж оту куртку у шафі, що смерділа бензином та дохлою твариною, з якої була зроблена. А потім мозок пацючихи зосередився ось на чому: як же ж продертися крізь оте, що лежало поперед нею? Вона намагалася протиснутися і з одного боку, і з другого, спробувала пролізти під низом, але не змогла, незважаючи на те, що була лише двадцять п’ять сантиметрів завдовжки і важила всього-на-всього півкілограма. Перепона лежала на боці спиною до стіни, перекриваючи доступ до нори, де восьмеро новонароджених, іще сліпих та безволосих дитинчат верещали все гучніше й гучніше, просячи її молока. Ця гора плоті смерділа сіллю, потом та кров’ю. То було людське тіло. Живе людське тіло: крізь голодне пищання своїх дитинчат її чутливі вуха зачули слабке серцебиття.

Вона перелякалася, але вибору не мала. Необхідність годувати свою малечу взяла гору над усіма небезпеками, усіма складнощами та всіма її інстинктами. І вона підняла носа догори, наче намагаючись нюхом відчути вірне рішення.

Церковні дзвони почали бити в унісон з людським серцем. Один удар, другий. Третій, четвертий…

Вона вишкірила зуби.

Липень. От зараза! В липні помирати не можна. Це мені справді церковні дзвони чуються, чи то — галюциногени в отих чортових кулях? Що ж, значить прийшов гаплик. Утім, яка в біса різниця? Там чи тут. Зараз чи згодом. Але невже я і справді заслужив на те, щоби померти у липні? Коли співають пташки, дзенькотять пляшки, з річки Акерсельва лине сміх, а прямо під твоїм вікном чути звуки шалених літніх веселощів? Невже я заслужив, щоби отак лежати на долівці брудного закапелка, з додатковим отвором у моєму тілі, з якого витікає все: і життя, і скороминущі, мов блискавки, спогади про все те, що привело мене сюди? Все — маленьке й велике, цілий оберемок випадкових та не зовсім випадкових подій; невже це я, невже це — кінець, невже це — моє життя? А я ж мав плани на майбутнє! Але тепер усе це перетворилося на лантух з трухлявою тирсою, несмішний жарт, жарт настільки короткий, що я встиг би розповісти його іще до того, як скінчиться бренькання цього оскаженілого дзвона! Вогонь пекельний! Ніхто не попереджав мене, що помирати так боляче. Ти тут, татку? Не полишай мене, тільки не зараз. Слухай-но оцей жарт: мене звуть Густо. Я дожив до дев’ятнадцятирічного віку. Ти був мерзотним типом, який впорснув своє сім’я мерзотній самиці, і через дев’ять місяців я вигулькнув на світ, та не встиг вигукнути «Татку!», як мене віддали до прийомної сім’ї. Там я вже розходився і лиходіяв, як міг. А вони натомість міцніше закутували мене в пелюшки так, що я ледве дихати міг, і питали: що тобі дати, аби ти пельку стулив? Може, морозива, чорти б тебе забрали? Вони й гадки не мали, йолопи, що людей типу нас з тобою рано чи пізно пристрілюють або знищують, наче паразитів, бо ми поширюємо заразу й занепад і розплоджуємося мов пацюки, якщо маємо таку можливість. Тому їм нема на кого нарікати, окрім на самих себе. Та їм завжди щось треба. Кожному неодмінно щось треба. Коли я вперше побачив в очах своєї прийомної матері те, що їй треба, мені було тринадцять.

— Ти такий гарний, Густо, — сказала вона, увійшовши до ванної.

Я навмисне не став замикати дверей і вмикати душ, щоби звуки не привернули її уваги. Та вона все одно зайшла. А перед тим, як вийти, затрималася на порозі трохи довше, ніж треба було. І я посміхнувся, бо тепер знав. Отакий я маю талант, татку: завжди бачу, що людям треба. Може, це я від тебе успадкував? Ти теж такий був? Коли вона вийшла, я поглянув на себе у велике люстро. Моя прийомна мати не першою сказала, що я гарний. Я розвинувся раніше за решту хлопців: високий, стрункий, не по роках м’язистий та широкоплечий. Волосся настільки чорне та блискуче, що світло наче відскакувало від нього. Високі вилиці. Квадратна щелепа. Великий пожадливий рот, але з тонкими, як у дівчини, губами. Гладенька смаглява шкіра. Карі, майже чорні очі. «Смаглявий пацюк» — так охрестив мене один з хлопців у класі. Здається, звали його Дідрік. Він збирався стати концертним піаністом. Мені вже виповнилося п’ятнадцять, і він сказав на увесь клас: «Отой смаглявий пацюк навіть читати толком не вміє».

Ясна річ, я просто розсміявся, і все, бо знав, чому він так сказав. Знав, кого він хотів: він хотів Камілу. Він кохав її, але приховував свої почуття до неї, а Каміла й не намагалася приховувати, що кохала мене. Якось на шкільній вечірці я помацав те, що було у неї під светром. Виявилося, що було там небагацько. Так собі. Я розповів про це двом-трьом хлопцям. Напевне, Дідрік про це дізнався і вирішив у такий спосіб висловити мені своє презирство. Не можу сказати, що його вихватка сильно мене дістала, але коли на тебе наїжджають, то мусиш давати відсіч. Тому я пішов до байкерського клубу і звернувся до Туту. Я вже приторговував їхньою наркотою і сказав, що коли виконуєш пристойну роботу, то треба, щоб тебе поважали. І Туту пообіцяв, що займеться Дідріком. Трохи згодом Дідрік не став пояснювати, яким чином два його пальці защемило дверима шкільного хлопчачого туалету, але «смаглявим пацюком» він мене більше ніколи не називав. Ну і, звісно, концертним піаністом він також не став. От зараза, як же мені боляче! Ні, татку, не треба мене втішати, мені треба допомогти. Іще один постріл — і я без подальших набридань полишу цей світ. Обіцяю. Ну от, знову отой церковний дзвін почав бемкати. Татку, де ти?

2

У «Гардермоені», головному аеропорту Осло, була майже дванадцята ночі, коли літак рейсу SK-459 з Бангкока зарулив на призначену для нього стоянку біля виходу № 46. Капітан Торд Шульц увімкнув гальма, повністю зупиняючи свій «Аеробус-340», а потім швидко вимкнув подачу палива. Металічне виття реактивних двигунів скотилося діапазоном частот до добродушного бурчання, а потім зовсім ущухло. Торд Шульц автоматично відзначив час: три хвилини сорок секунд від моменту посадки — на дванадцять хвилин раніше графіка. Разом з пілотом-помічником він, звіряючись з картою контрольних перевірок, розпочав процедуру вимкнення систем літака і його підготовки до паркування, бо машина мала залишитися тут до ранку. Разом з товаром. Шульц побіжно проглянув польотний журнал, витягнувши його зі своєї валізки. Вересень 2011 року. В Бангкоку й досі триває сезон дощів, там парко й душно, як і завжди, тому капітану лайнера дуже хотілося швидше потрапити додому, щоби зануритися в перші вечори прохолодної осені. Вересневий Осло. Немає кращого місця на землі. Торд Шульц заповнив бланк для залишкового палива — паливний рахунок. Він уже навчився звітуватися про паливо. Прямуючи з Амстердама чи Мадрида, летів швидше, ніж дозволяв економний режим, і при цьому спалював додаткового керосину на тисячі крон. Насамкінець бос викликав його на килим.

— Куди ти мчиш?! — заволав він. — У тебе ж немає транзитних пасажирів, яким треба встигнути до наступного рейсу!

— Ми — найпунктуальніша авіакомпанія у світі, хіба ж ні? — промимрив Торд Шульц, цитуючи рекламне гасло.

— Якщо ти так просиратимеш пальне, то ця найпунктуальніша у світі компанія невдовзі вилетить у трубу! Ти кращого пояснення не зміг придумати?

Торд Шульц тільки плечима знизав. Не міг же він назвати справжню причину, яка змушувала його «газувати»: йому треба було облаштовувати декотрі власні справи під час рейсу, на який його ставили: до Бергена, Трондхейма чи Ставангера. Було вкрай важливо, щоби в цей політ вирушив саме він, а не хтось з інших пілотів.

Торд Шульц був надто старим і досвідченим, щоби начальство могло заподіяти йому щось серйозне. Воно могло лише тупати ногами й докоряти. Упродовж своєї пілотської кар’єри він не зробив жодної серйозної помилки, в авіакомпанії його шанували, і йому залишалося всього кілька років до двох п’ятірок — п’ятдесятип’ятирічного віку, коли він за будь-яких обставин вийде на пенсію. Торд Шульц зітхнув. Він іще мав кілька років, щоби виправити становище і не піти на заслужений відпочинок з репутацією пілота, через чиє марнотратство авіакомпанія могла вилетіти в трубу.

Торд Шульц підписав польотний журнал, підвівся і вийшов з пілотської кабіни, посмішкою демонструючи пасажирам ряд своїх сніжно-білих пілотських зубів на тлі засмаглої шкіри свого пілотського обличчя. Ця посмішка мала засвідчити їм, що перед ними — пан Впевненість власною персоною. Пілот з великої букви. Цей професійний титул колись робив його великим цабе в очах інших людей. Він бачив, як люди — чоловіки й жінки, старі й малі, — щойно зачувши магічне слово «пілот», починали придивлятися до нього і бачили не лише харизму, невимушеність та хлопчачу привабливість, але й динамізм капітана та його холодну чіткість і точність, потужний інтелект і хоробрість людини, яка долає фізичні закони і природжені страхи, властиві простим смертним. Але то було багато років тому. Тепер пасажири дивилися на нього як на звичайного водія автобуса, питалися про найдешевші квитки до Лас-Пальмаса і цікавилися, чому в «Люфтганзі» більше простору для ніг.

До біса їх. До біса їх усіх.

Торд Шульц став у проході поруч зі стюардесами, випрямився і з посмішкою промовив: «З поверненням вас, панянки». Промовив із сильним техаським акцентом, як їх навчали у пілотській школі в Шепарді. І у відповідь отримав вдячні посмішки. Були часи, коли він однією своєю посмішкою міг запросто домовитися про зустріч іще в залі прибуття. І домовлявся. Від Кейптауна до Альти. Багато жінок. Ось у чім полягала проблема. І її розв’язання. Жінки. Багато жінок. Нових жінок. А тепер? Лінія його волосся під пілотським картузом поволі відступала до маківки, але зшитий на замовлення костюм вигідно підкреслював його високу широкоплечу фігуру. Саме свою фігуру винуватив Торд Шульц у тому, що йому не вдалося потрапити у льотній школі до винищувачів, у результаті він став пілотом «Геркулеса С-130» — летючої робочої конячки. Вдома він сказав, що його спина виявилася на два сантиметри довшою, ніж треба було, і що «Старфайтери» та F-16 відбраковували всіх, окрім карликів. Але правда полягала в тому, що він просто не пройшов відбір, отримавши на екзаменах вельми посередні результати. З тих часів Шульц спромігся зберегти лише своє тіло — то було єдине, що не захиріло і не розсипалося на друзки. Як, скажімо, його шлюб. Його сім’я. Друзі. Як же це сталося? Де ж він був, коли все це сталося? Здогадно, в готельному номері в Кейптауні чи в Альті, з кокаїном у носі, щоби компенсувати вбивчий вплив на потенцію того спиртного, що він випив у барі, і з прутнем не настільки твердим — «як у вовка на морозі», — щоби компенсувати все, ким він не став і вже ніколи не стане.

Погляд Торда Шульца впав на чоловіка, який наближався до нього проходом поміж рядами крісел. Навіть з пригнутою головою він вивищувався над рештою пасажирів. Був цей чоловік стрункий та широкоплечий, як і він. Але молодший. На його голові щіткою їжачилося коротко підстрижене світле волосся. Начебто норвежець, але схожий не на туриста, що повертається додому, а на співвітчизника зі збляклим, майже сірим загаром, типовим для білих людей, що багато часу провели в Південно-Східній Азії. Брунатний лляний костюм, явно зшитий на замовлення, справляв враження солідності й серйозності. Може, бізнесмен, що подорожує економічним класом через кепські справи своєї фірми. Але не через костюм і не через високий зріст погляд Торда Шульца зупинився на цьому чоловікові. Його увагу привернув шрам. Він тягнувся від лівого куточка рота і майже сягав вуха — наче схожий на посмішку серп. Гротескний і напрочуд виразний.

— Бачу!

Торд Шульц злегка отетерів, але не встиг відповісти, як незнайомець уже вийшов з літака. Його голос був грубий та хрипкий, що у поєднанні з налитими кров’ю очима свідчило про те, що чоловік щойно прокинувся.

Літак спорожнів. На смузі вже стояв мікроавтобус з персоналом прибиральників, а екіпаж невеличкою купкою поволі йшов відпочивати. Торд Шульц помітив, що першим з мікроавтобуса вигулькнув невеличкий опецькуватий росіянин і прудко гайнув трапом, поблискуючи своєю жовтою флуоресцентною курткою з логотипом авіакомпанії «Солокс».

«Бачу».

Це слово крутилося у капітана в голові, коли він крокував коридором до екіпажного центру.

— А свою подорожню сумку ви не взяли? — спиталася одна зі стюардес, показуючи на валізу Торда, яку він котив на коліщатах. Він не зміг пригадати її ім’я — Мая чи то Міа? Згадав лише, що колись він одного разу переспав з нею іще минулого століття під час однієї з транзитних зупинок. Чи не переспав?

— Ні, — відказав Торд Шульц.

«Бачу». Може, він мав на увазі «побачу тебе знов»? Чи «бачу, що ти мене помітив»?

Вони пройшли повз перегородку біля входу до пункту для екіпажів. За тією перегородкою теоретично мав сидіти, як чортик у табакерці, представник митниці. Та дев’яносто дев’ять відсотків часу стілець за перегородкою був порожній, і Торда Шульца ніколи — жодного разу впродовж тридцяти років, які він пропрацював на авіалінії, — ніколи не зупинили для обшуку.

«Бачу».

Може, «все нормально, я тебе бачу»? Чи «я бачу, хто ти такий»?

Торд Шульц поквапився крізь двері, що вели до екіпажного пункту.

Сергій Іванов, як завжди, потурбувався про те, щоби першим вийти з мікроавтобуса, коли той зупинився на стоянці поруч з аеробусом, і прудко майнув сходинками до порожнього літака. Занісши пилосос до пілотської кабіни, він зачинив за собою двері і замкнув їх. Натягнувши на пальці латексні рукавички і відкотивши їх аж до татуювань на зап’ястях, прибиральник відкрив передню кришку пилососа і відчинив капітанську комірку. Видобув звідти польотну торбу, розстебнув застібку-блискавку, витягнув з нижньої частини металеву пластину-перегородку і намацав чотири схожих на цеглини брикети по кілограму кожен. Потім поклав їх до пилососа, затиснувши поміж трубкою та мішечком для пилу, який він завчасно випорожнив. Після цього Іванов клацнув кришкою, відімкнув двері пілотської кабіни й увімкнув пилосос. Усе це було зроблено за кілька секунд.

Почистивши та прибравши салон, прибиральники неквапливо полишили літак, склали світло-блакитні мішки зі сміттям під задні двері свого мікроавтобуса «Дайгацу» і поїхали до кімнати відпочинку. До того, як аеропорт закриють на ніч, іще мали злетіти та сісти лише жменька літаків. Іванов зиркнув через плече на Джені, старшого зміни. Той витріщався на екран комп’ютера, який показував час прибуття та відправлення літаків. Без затримок.

— Я візьму на себе Берген, — сказав Сергій із сильним акцентом. Він, принаймні, розмовляв норвезькою, хоча знав росіян, котрі прожили в Норвегії з десяток років, але все одно мусили вдаватися до англійської. Коли його привезли сюди два роки тому, його дядько дав йому зрозуміти, що він мусить вивчити норвезьку, і при цьому заспокоїв його, додавши, що, може, йому передався у спадок його власний талант швидко засвоювати мови.

— Бергенський рейс візьму на себе я, — відповів Джені, — а ти почекаєш на борт із Трондхейма.

— Ні, Бергеном займуся я, — заперечив Сергій, — а Трондхейм візьме на себе Нік.

Джені здивовано зиркнув на нього.

— Як хочеш. Дивись, не перетрудись, Сергію. Бо від роботи коні дохнуть.

Сергій підійшов до крісла під стіною й обережно прихилився плечима до спинки. Шкіра на плечах і досі боліла в тих місцях, де приклав свою руку норвезький татуювальник. Він працював по рисунках, які Сергію надіслав Імре, татуювальник з в’язниці у Нижньому Тагілі, і роботи над ними залишалося іще досить багато. Сергію пригадалися татуювання в Андрія та Петра, двох помічників його дядька. Блідо-сині штрихи на шкірі цих двох алтайських козаків оповідали їхні драматичні життєві історії та величні подвиги. Та Сергію теж було чим похвалитися: вбивство. То було таке собі незначне вбивство, але воно вже було зафіксоване у вигляді янгола. Можливо, додасться іще одне вбивство, цього разу — значуще. Велике вбивство. Коли необхідне стане неминучим, сказав його дядько, попередивши, що він має бути напоготові психологічно і продовжувати вправлятися з ножем. Мав приїхати один чоловік, пояснив дядько. Іще остаточно неясно, але така можливість існує.

Можливість.

Сергій Іванов поглянув на свої руки. Вони й досі були в латексних рукавичках. Звісно, то був звичайнісінький збіг обставин, що їхнє штатне робоче вбрання автоматично гарантувало, що він не залишатиме відбитків пальців на пакунках з товаром у тому разі, якщо одного дня справи підуть кепсько. Не було навіть найменшого натяку на тремтіння рук. Бо їм уже доводилося здійснювати цю процедуру так багато разів, що Іванов мав час від часу нагадувати собі про потенційну небезпеку, аби бути насторожі. Він сподівався, що його руки залишаться так само спокійними, коли настане неминуче і йому доведеться зробити те, що треба. Коли йому доведеться зробити ще одне татуювання, зразок якого він уже замовив. Іванов знову уявив собі сцену: ось він у себе вдома у вітальні розстібає перед братами-урками свою сорочку і демонструє їм нові татуювання. Які не потребуватимуть слів та тлумачень. Тому він не скаже нічого. Лише побачить по їхніх очах: він уже не маленький Сергійко. Вже кілька тижнів він ночами молився, щоби той чоловік приїхав. Щоби необхідне стало неминучим.

Динамік радіотелефону хрипко передав команду почистити й прибрати салон літака, який щойно прибув з Бергена.

Сергій підвівся. Позіхнув.

Цього разу процедура в пілотській кабіні була іще простішою: відкрити пилосос і викласти його вміст у подорожню торбу другого пілота.

Коли вони виходили, то зустріли екіпаж, який повертався до літака. Сергій Іванов уникнув погляду другого пілота. Він опустив очі і помітив, що той мав таку саму валізу на коліщатах, що й Шульц, — червону, фірми «Samsonite». Без невеличкої подорожньої торби, яка зазвичай пристібалася до верхньої частини валізи. Вони не знали один про одного анічогісінько — ані про мотиви, ані про походження, ані про рідню. Все, що пов’язувало Сергія, Шульца та молодого другого пілота, — це їхні незареєстровані мобільні телефони, придбані в Таїланді, щоби мати змогу послати ними повідомлення у разі, якщо в розкладі руху літаків з’являться зміни. Сергій сумнівався, що Шульц та другий пілот знали один одного. Андрій всю інформацію суворо обмежив до рівня «знати лише те, що необхідно». І через це Сергій навіть гадки не мав, що станеться далі з тими пакунками. Втім, він здогадувався. Бо коли другий пілот внутрішнього рейсу Осло — Берген сходив з «корабля на берег», він не зазнавав ані митної перевірки, ані перевірки з боку служби безпеки. Другий пілот брав подорожню торбу до готелю в Бергені, де зупинявся екіпаж. Тихенький стук у двері опівночі — і чотири кіло героїну переходили з рук в руки. Хоча новий наркотик віолін і збив ціни на героїн, вулична ціна чверті грама складала щонайменше 250 крон. Тисячу крон за грам. А якщо цей наркотик розбавити (а він уже був розбавлений) ще раз, то загалом це становитиме аж вісім мільйонів крон. Він умів рахувати. І достатньо добре для того, щоби розуміти: йому недоплачують. Але він знав також, що коли виконає «необхідне, що стало неминучим», то заслужить на жирніший шмат. І через два-три роки таких заробітків зможе купити собі будинок у Тагілі, знайти гарну сибірську дівчину і навіть забрати до себе батьків, коли ті постаріють.

Сергій Іванов відчув, як у нього межи плечей засвербіло татуювання.

Наче сама шкіра прагнула якнайшвидше отримати новий рисунок.

3

Чоловік у лляному костюмі зійшов з аеропортового експреса на Центральному вокзалі Осло. І дійшов висновку, що в його колишньому рідному місті сьогодні, напевне, був теплий і сонячний день, бо повітря й досі було м’яке й лагідне. Він ніс досить комічну на вигляд маленьку брезентову валізку й оживив вокзал з його південного боку своїми швидкими пружкими кроками. Опинившись надворі, чоловік відчув, як спокійно й тихо б’ється серце Осло, хоча деякі стверджували, що це місто не має серця. Але воно пульсувало в неквапливому нічному ритмі. Кільцева дорожня розв’язка під назвою «Транспортна машина» поглинала нечисленні нічні авто, розкручувала їх по колу і швиргала, одне за одним, то на схід — до Стокгольма та Трондхейма, то на північ, до інших районів міста, то на захід, до Драммена та Крістіансанда. І своїми розмірами, і своєю формою Транспортна машина нагадувала бронтозавра, вимираючого велетня, якому невдовзі судилося зникнути і поступитися місцем житловим будинкам та офісам у новому пречудовому районі Осло з його пречудовою новою спорудою — Оперним театром. Чоловік зупинився й поглянув на білий айсберг, розташований між Транспортною машиною та фіордом. Цей айсберг уже встиг завоювати архітектурні премії з усього світу; звідусіль приїжджали люди, щоби пройтися дахом з білого італійського мармуру, який плавно опускався прямісінько у море. Світло у великих вікнах цієї споруди своєю яскравістю не поступалося місячному сяйву, що на нього падало.

«Господи, оце так новація!» — подумав чоловік у лляному костюмі.

Та бачив він не майбутні перспективи міської забудови, а минуле. Бо колись тут було місце, де торгували наркотиками, така собі зона для «обдовбаних», де кололися, а потім «кайфували» наркомани, сховавшись за бараками. Втрачені діти великого міста. Хирлява й тонка перегородка відділяла їх від їхніх добропорядних батьків із соціал-демократичними поглядами, батьків, які нічого навіть не підозрювали. «Оце так новація, оце так покращення!» — знову подумав чоловік. Що ж, дорога до пекла проходитиме тепер на тлі гарнішого ландшафту.

Минуло три роки, відколи він стояв тут востаннє. Все стало новим. І все лишилося таким, як було.

Вони примостилися на смузі трави між вокзалом та автострадою, схожі здалеку на дорожні бордюри. Такі ж обдовбані зараз, як і тоді. Лежали горілиць, примруживши очі, наче в очі їм світило сліпуче сонце, незграбно коцюрбилися, намагаючись знайти вену, в яку ще можна було встромити шприца, або стояли, схилившись під вагою рюкзаків і підігнувши тремтливі коліна, не усвідомлюючи, чи вони щойно прийшли, чи їм уже час іти. Ті самі обличчя. Та не ті самі живі мерці, яких він бачив, коли сам сюди приходив, бо ті вже встигли давним-давно померти. Але все одно одні й ті самі обличчя.

Уздовж дороги до Тольбугати їх було більше. Оскільки вони мали стосунок до причини його приїзду, чоловік спробував сформувати собі певне враження, намагаючись визначити, поменшало наркоманів чи побільшало. При цьому помітив, що на Платі знову продавалася наркота. Цей невеличкий асфальтовий квадрат на захід від станції «Єрнбанеторгет», пофарбований в білий колір, був своєрідним Тайванем в Осло — зоною вільної торгівлі наркотиками, де влада ненав’язливо стежила за тим, що відбувається, і час від часу відловлювала покупців-початківців. Але бізнес розрісся, Плата продемонструвала своє обличчя, як один з найгірших в Європі пунктів збуту героїну, і ця місцина стала просто ще однією принадою для туристів. Великі обсяги продажів героїну та висока кількість смертей від передозування вже давно були чорною плямою на репутації норвезької столиці, але Плата стала плямою іще більшою та помітнішою. Телебачення й газети бомбардували решту країни знімками молодих людей у стані наркотичного кайфу та фотографіями зомбі, що серед білого дня вешталися центром міста. На адресу політиків посипалися звинувачення. Коли при владі були праві, ліві галасували: «Недостатньо лікувальних центрів для наркоманів! Тюрми продукують нових наркоманів! Нове класове суспільство породжує банди та торгівлю наркотиками в іммігрантських кварталах». Коли ж при владі були ліві, то праві теж здіймали галас: «Бракує поліції! Шукачам притулку від переслідувань в інших країнах надто легко потрапити до Норвегії! Шість із семи в’язнів — іноземці!»

І міська рада Осло, втомившись від цькування і в хвіст, і в гриву, прийшла до неминучого рішення: пора рятувати саму себе. Тобто загребти сміття під килим. Закрити Плату.

Чоловік у лляному костюмі помітив якогось молодика в червоно-білій футболці клубу «Арсенал». Він стояв на сходинках, а перед ним переминалися з ноги на ногу ще четверо. «Футболіст» смикав головою то ліворуч, то праворуч, мов курча. Решта чотири голови не рухалися, втупивши погляди у дилера в кольорах «Арсеналу», а той чекав, поки їх не збереться ціла група — шестеро чи семеро. Тоді він візьме гроші за замовлений товар і поведе їх туди, де зберігався дурман. А зберігався він або за рогом неподалік, або у дворі, де на дилера чекав його компаньйон. Принцип був простий: хлопець з наркотою ніколи не торкався грошей, а хлопець з грошима ніколи не торкався наркоти. Це утруднювало поліції збір доказів торгівлі наркотиками проти кожного з них. Але чоловік у лляному костюмі все одно здивувався, бо те, що він побачив, було повторенням старих методів, використовуваних іще у 80-х та 90-х роках минулого століття. Коли поліція кинула свої спроби спіймати товкачів наркоти на вулицях, ті полишили практикувати суворе дотримання перестрахувальної процедури і знову почали продавати дурман, як тільки збиралася необхідна група лохів: гроші в одній руці, наркота — в другій. Цікаво, а чи почала поліція знову арештовувати дилерів на вулицях?

Повз нього, натискаючи на педалі, проїхав чоловік у велосипедному вбранні: шолом, помаранчеві окуляри та яскрава куртка, яку надував зустрічний потік повітря. Під тугими шортами бугрилися м’язи, а велосипед явно був не з дешевих. Мабуть, саме тому цей чоловік і забрав велосипед із собою, коли, разом із рештою групи, пішов слідком за «футболістом» поза ріг споруди до її протилежного боку. Все стало по-новому. Все лишилося по-старому. Але наркоманів начебто поменшало.

Проститутки на розі вулиці Скіппергата звернулися до нього ламаною англійською: «Привіт, хлопче! Зачекай хвилинку, красунчику!» — але він тільки головою похитав. Здавалося, чутка про його доброчесність чи можливі фінансові труднощі ширилася швидше, аніж він ішов, бо дівчата, яких він зустрів далі, не виказали до нього ані найменшої цікавості. В його часи проститутки в Осло вдягалися у практичне вбрання: джинси та товсті куртки; було їх небагато й умови на ринку диктували вони, а не клієнти. Але зараз конкуренція явно посилилася, з’явилися короткі спідниці, високі підбори та сітчасті панчохи. Схоже, чорношкірі проститутки вже встигли змерзнути. «Що ж вони робитимуть, коли зима настане?» — подумав він.

Чоловік у лляному костюмі заглибився в район Квадратурен, який колись був центром міста, а тепер перетворився на асфальтово-цегляну пустелю з адміністративними та офісними спорудами, призначеними для 250 тисяч службовців-мурах, котрі тікали додому після четвертої чи п’ятої вечора, віддаючи квартал на поталу нічним гризунам. Коли король Крістіан Четвертий побудував місто квадратними кварталами у відповідності до ідеалів строгого геометричного порядку, що панували в добу Ренесансу, зростання міського населення стримувалося пожежами. Згідно з легендою, кожної ночі високосного року тут можна було побачити охоплених полум’ям людей, що несамовито бігали поміж будинками, почути їхні жахливі верески і стати свідком того, як вони згоряють дотла. Але якщо на асфальті залишиться купка попелу, яку не встиг розвіяти вітер, то можна згребти її у жменю, і тоді ваш будинок уже ніколи не згорить. Через небезпеку пожеж Крістіан Четвертий побудував широкі вулиці — якщо судити за стандартами міської бідноти. На них були споруджені будинки, для будівництва яких використовувався не норвезький будівельний матеріал — цегла. Коли чоловік у лляному костюмі проходив попід одною з таких цегляних стін, він проминув розчинені двері бару. До курців, що стояли надворі довкола дверей, долітали оглушливі звуки іще одної варіації «Welcome to the jungle» групи «Guns and Roses». Цю варіацію, позбиткувавшись і над Слешом та Стредліном з «Guns and Roses», і над покійним Бобом Марлі, новітні виконавці перетворили на огидну подобу такого собі диско-регі. Він зупинився, наштовхнувшись на випростану руку.

— Прикурити даси?

На нього дивилася пишна цицьката жінка віком років десь під сорок. Між її яскраво-червоними губами звабливо погойдувалася цигарка.

Він здивовано вигнув брову і поглянув на її усміхнену подругу, яка стояла позаду неї з тліючою цигаркою. Цицьката краля помітила це і також розсміялася, ступивши убік, щоби зберегти рівновагу.

— Ну чому ти такий нетямущий, га? — мовила вона з акцентом, схожим на сьорландський акцент кронпринцеси Метте-Маріт. Він уже колись чув, що на критому ринку є одна проститутка, котра розбагатіла завдяки тому, що виглядала, як кронпринцеса, розмовляла, як кронпринцеса, і вдягалася, як кронпринцеса. Чув він і про те, що до такси у п’ять тисяч крон за годину входив також і пластиковий скіпетр, яким клієнту дозволялося користуватися досить вільно.

Він рушив був далі, але рука жінки лягла йому на плече. Вона прихилилася до нього, дихнувши йому в обличчя червоним вином.

— Ти такий симпатичний мужчина. Може, все ж таки підеш зі мною… покурити?

Чоловік повернув до неї протилежний бік свого обличчя. Спотворений бік. Бік, що був, м’яко кажучи, не надто симпатичним. І відчув, як жінка мимовільно поморщилася і аж хитнулася, уздрівши слід, залишений гвіздком у ті часи, коли він перебував у Конго. Шрам тягнувся від рота до вуха, наче погано зашитий розрив.

Він пішов далі, а музика тим часом змінилася на композицію групи «Нірвана» «Come as you are». Але цього разу це був не рімейк, а оригінальна версія.

— Може, вам гашиш? — почувся голос з-під брами, але чоловік у лляному костюмі не зупинився і не обернувся.

— Чи, може, спід?

Він уже три роки був «чистий» і не збирався братися за старе.

— Віолін?

Борони Боже!

Попереду нього якийсь молодик зупинився побіля двох товкачів і, заговоривши з ними, почав їм щось показувати. Коли він наблизився, молодик підвів погляд і прикипів до нього чіпкими сірими очима. «Це — очі полісмена», — подумав прибулець і, нагнувши голову, перетнув вулицю. Утім, мабуть, даремно він так перелякався: навряд чи такий молодий полісмен його знав.

А ось і готель, вірніше — звичайнісінька нічліжка. «Леон» називається.

На цьому боці вулиці було майже безлюдно. А на протилежному, під ліхтарем, він помітив торговця наркотою верхи на велосипеді. Він стояв з іще одним велосипедистом, також вдягненим у професійне велосипедне вбрання, і допомагав йому вколотися в шию.

Чоловік у лляному костюмі несхвально похитав головою й уставився поглядом у фасад будівлі, перед якою він зупинився.

На ній виднілася та сама вивіска, причеплена поміж третім і горішнім поверхами: «Чотириста крон за ніч»! Все стало новим. Все залишилося таким, як і було.

Портьє в готелі «Леон» був новий. Молодий хлопець привітав чоловіка в лляному костюмі напрочуд ввічливою посмішкою з дивовижною — як для «Леона» — відсутністю нещирості. Без тіні іронії сказавши «Ласкаво просимо», юнак попросив його пред’явити паспорт. Чоловік вирішив, що його знову прийняли за іноземця через засмагле обличчя та лляний костюм, і передав портьє свій червоний норвезький паспорт. Паспорт був потертий і повний штампів. Явно не від доброго життя було тих штампів так багато.

— Усе гаразд, — сказав портьє, повертаючи документ. Потім поклав на полицю бланк і подав ручку. — Достатньо заповнити підкреслені розділи.

«Бланк у готелі “Леон”?» — здивовано подумав чоловік. Мабуть, щось таки тут змінилося. Він взяв ручку і помітив, як портьє прискіпливо придивляється до його середнього пальця. До того пальця, який колись був найдовшим, допоки його не відрізали в одному будинку на пагорбі Гольменколлен. Тепер на місці кінцевого суглоба виднівся матовий сіро-блакитний протез, змайстрований з титану. З того протеза толку було мало, але він забезпечував необхідну рівновагу сусіднім пальцям, коли треба було за щось вхопитися, до того ж він не заважав, бо був надто короткий. Єдиною вадою було те, що йому доводилося вдаватися до безкінечних пояснень при проходженні контролю в аеропортах.

Прибулець вписав у бланк своє ім’я та прізвище.

Дату народження.

Він писав дату свого народження, знаючи, що більше схожий зараз на сорокап’ятирічного чоловіка, а не на досить молодого каліку з численними хворобами старечого віку, який покинув Норвегію три роки тому. Він встановив собі суворий режим: фізичні вправи, здорова їжа, тривалий сон і, ясна річ, повна відмова від будь-яких шкідливих речовин. До того ж, нове життя йому сподобалося. Взагалі-то кажучи, йому завжди подобалися чітко розписані процедури, дисципліна та порядок. Чому ж тоді його життя перетворилося на такий хаос, таку саморуйнацію та цілу низку розірваних стосунків, які він встигав заводити в інтервалах між темними й моторошними періодами наркотичної інтоксикації? Порожні клітинки бланка запитально поглянули на нього. Але вони були надто малі, щоби вмістити в них усі необхідні відповіді.

Постійна адреса.

По правді кажучи, квартиру на Софійській вулиці продали щойно після того, як три роки тому він поїхав геть. Те ж саме стосувалося і будинку його батьків у місті Опссал. При його теперішній роботі мати офіційну адресу було б небезпечно. Тому він написав те, що писав завжди, коли влаштовувався в готелі: Особняк Чункін, Гонконг. Що було не далі від правди, ніж усе решта.

Професія.

Вбивства. Але цього він не написав, бо відповідна графа в бланку не була позначена.

Номер телефону.

Він записав вигаданий. Бо мобільні телефони прослуховуються, а їхнє місцезнаходження легко відстежується.

Телефонний номер найближчого родича.

Найближчого родича? Який же чоловік з власної волі даватиме номер своєї дружини, влаштовуючись в готель «Леон»? Це все ж таки бордель, як-не-як.

Портьє, вочевидь, прочитав його думки.

— Це на той випадок, коли ви занедужаєте і нам доведеться когось викликати.

Харрі кивнув. На випадок раптового інфаркту під час статевого акту.

— Можете нічого не писати, якщо ви не…

— Та ні, — задумливо мовив чоловік, вдивляючись у бланк. Найближчий родич. У нього була Сіс. Сестра, що мала, за її власним висловом, «легку форму дебільності», але життя своє влаштувала набагато краще, аніж її старший брат. Окрім Сіс, він не мав нікого. Абсолютно нікого. Тож, як не крути, а вона — найближчий родич.

Зробивши позначку «Готівка» у графі «Спосіб розрахунків», він поставив підпис і подав бланк молодому портьє. Той швидко проглянув його. І тоді Харрі, нарешті, побачив, як проглянуло оте. Недовіра й нещирість.

— Ви… ви, часом, не Харрі Холе?

Харрі Холе кивнув.

— А в чім проблема?

Хлопець похитав головою. І натужно ковтнув слину.

— От і прекрасно, — зазначив Харрі. — Маєте ключа від мого номера?

— Ой, вибачте, аякже! Ось. Номер 301.

Харрі взяв ключа і помітив, як розширилися зіниці хлопця, а голос став тихим і здавленим.

— Це… це мій дядько, — вичавив із себе портьє. — Він — завідувач готелю. А колись сидів ось тут, на моєму місці. Це він мені про вас розповідав.

— Сподіваюся, що ваш дядько розповідав вам про мене лише добрі речі, — сказав Харрі, беручи свою пласку брезентову валізу і рушаючи до сходів.

— У нас є ліфт…

— Не люблю ліфтів, — відказав Харрі, не повертаючи голови.

Кімната була такою ж, як і раніш. Маленька, непоказна і більш-менш чиста. Але ж ні, дещо нове все-таки з’явилося: штори. Зелені. Жорсткі. Мабуть, з тканини, яка не потребувала віджимання й прасування. «До речі», — подумав він і, повісивши свій костюм у ванній, увімкнув гарячу воду, щоби пара розгладила загини й зморшки. Цей костюм обійшовся йому у вісімсот гонконзьких доларів у знаменитій кравецькій майстерні «Пенджаб-хаус» на вулиці Натан-роуд, але з такою роботою, як у нього, це було важливе й необхідне придбання, бо ніхто не поважає людину, вбрану в лахміття. Харрі став під душ. Гаряча вода приємно пощипувала шкіру. Потім він пройшовся голяка до вікна й розчинив його. Другий поверх. Внутрішній двір. Крізь розчинене вікно долетіли фальшиві стогони симульованого оргазму. Взявшись за карниз штори, він висунувся надвір. Поглянув униз на відкритий візок для сміття і відчув солодкуватий запах гниючих відходів, що піднімався догори. Плюнув — і почув, як його плювок упав на папір у візку. Але шерехтіння, яке почулося одразу ж по тому, не було шерехтінням паперу. Трісь — і жорсткі зелені штори упали додолу по обидва боки від нього. От зараза! Він витягнув тонкий держак з підшитого краю тканини. То був карниз старого типу — з двома загостреними кульками на кінцях. Хтось уже зламав його раніше і просто скрутив обидва кінці липкою плівкою. Харрі сів на ліжко і витягнув шухляду тумбочки, що стояла поруч. Там лежала Біблія в тонкій синій суперобкладинці зі штучної шкіри та набір для шиття: чорна нитка, намотана на картонку, простромлену голкою. Поміркувавши, Харрі вирішив, що це — не така вже й погана ідея: тримати в шухляді Біблію та голку з ниткою. Постоялець зможе ґудзик відірваний пришити, а потім — почитати про відпущення гріхів. Харрі ліг на ліжко і втупився поглядом у стелю. Все стало новим. Усе… Він заплющив очі. Під час польоту він ані разу очей не склепив, тому зараз він спатиме, і чхати йому на часовий зсув та зламаний карниз. І йому наснився той самий сон, який він бачив кожної ночі впродовж останніх трьох років: він мчить коридором, втікаючи від ревучої лавини, яка висмоктувала геть усе повітря, позбавляючи його можливості дихати.

Проблема полягала в тім, щоби бігти, не зупиняючись і не розплющуючи очей. Хоча б іще кільканадцять метрів.

Харрі втратив контроль над своїми думками, і вони стали поволі покидати його.

Найближчий родич.

Родич. Знайомий.

Близький родич.

Ось хто він такий. Ось чому він сюди повернувся.

Сергій їхав автострадою Е6 до Осло. Йому страшенно хотілося якомога швидше впасти на ліжко у своїй квартирі в районі Фурусет. Він тримав швидкість у межах 120 кілометрів на годину, хоча в таку пізню годину автострада була практично порожня. Озвався його телефон. Мобільний телефон. Розмова з Андрієм була стислою. Андрій уже розмовляв із Сергієвим дядьком, або «отаманом», як він його називав. Коли вони вимкнули телефони, Сергій уже більше не міг стримуватися — і натиснув на газ, верескнувши від захвату. Той чоловік нарешті прибув. Сьогодні увечері. Він уже тут! Наразі Сергієві нічого не треба було робити, бо ситуація могла розв’язатися сама по собі, як сказав Андрій. Але він має зараз подвоїти свою готовність — як ментальну, так і психологічну. Має вправлятися з ножем, добре спати і завжди бути насторожі. На той випадок, коли необхідне стане неминучим.

4

Торд Шульц ледь почув, як угорі прогуркотів літак. Важко дихаючи, сів на софу. Його оголений торс укривав тонкий шар поту, а об голі стіни кімнати й досі билася луна від брязкоту металевих дисків тренажера. Оббита дерматином лавка тренажера теж блищала від його поту. З телеекрана Дональд Дрейпер позирав крізь дим своєї цигарки, сьорбаючи зі склянки віскі. Іще один літак оглушливо прогуркотів над дахами будинків. То був телесеріал «Схиблений» про шістдесяті роки минулого століття у Сполучених Штатах. Жінки в пристойному вбранні. Пристойне спиртне у пристойних келихах. Пристойні цигарки без ментолу та фільтра. То були часи, коли те, що тебе не вбивало, робило тебе дужчим. Торд Шульц навмисне придбав лише серії першого сезону і передивлявся їх знову і знову. Бо не був упевнений, що йому сподобаються наступні серії.

Торд Шульц поглянув на білу лінію на скляному кавовому столику і досуха витер край своєї картки посвідчення особи. Цією карткою він зазвичай ділив дози. Він ділив їх карткою, яку кріпив до кишені своєї командирської уніформи, карткою, яка забезпечувала йому доступ на борт літака, до пілотської кабіни, до неба, до зарплатні. Карткою, яка робила його тим, ким він був. Карткою, яку — разом зі свободою — у нього відберуть, якщо застукають на гарячому. Саме тому Торд Шульц і вважав доречним та правильним використовувати для поділу доз картку посвідчення особи. При всій його нечесності в цьому, принаймні, була хоч якась чесність.

Завтра рано-вранці вони мають вирушати назад до Бангкока. А опісля — два вихідних дні в апартаментах на вулиці Сукхумвіт-роуд. Це буде легший рейс. Кращий за попередній. Коли він летів з Амстердама, то йому не сподобалася організаційна схема оборудки. Забагато ризику. Після розкриття справжніх масштабів наркоторгівлі, якою займалися екіпажі з аеропорту «Шифоль», котрі обслуговували рейси до Південної Америки, над усіма екіпажами, незалежно від авіакомпанії, нависла постійна небезпека перевірки багажу та особистого обшуку. Ба більше, схема оборудки передбачала, що після посадки він винесе пакунки і триматиме їх у своїй торбі, допоки згодом того ж дня не вилетить у внутрішній рейс до Бергена, Трондхейма чи Ставангера. Він змушений був здійснювати ці внутрішні польоти, навіть попри необхідність брати на борт пасажирів спізнілих рейсів з Амстердама, витрачаючи при цьому додаткове пальне. Звісно, в аеропорту «Гардермоен» він увесь час перебував на борту літака і тому митної перевірки не зазнавав, але час від часу йому доводилося переховувати наркотики у своїй торбі по шістнадцять годин поспіль, перш ніж він віддавав їх за призначенням. Та й сама процедура передачі товару не завжди проходила без ризику, бо часто здійснювалася то на автостоянках, то в ресторанах, де було забагато відвідувачів, то в готелях із надто прискіпливими та надміру спостережливими портьє.

Торд Шульц скрутив трубкою купюру в тисячу крон, взяту з конверта, який йому вручили, коли він був тут востаннє. Для цієї процедури існували спеціальні пластмасові рурки, але він був не з тих: він не був злісним наркоманом, яким його дружина виставила в очах свого адвоката під час розлучення. Ця хитра сука увесь час наполягала, що прагне розлучення через те, що не хоче, аби її діти зростали поруч з батьком-наркоманом, і не збирається мовчки спостерігати, як він пронюхає і будинок, і маєтність. До стюардес це не мало жодного стосунку: їй на його походеньки було начхати, вона кинула перейматися цим уже багато років тому, до того ж, у міру його старіння ця проблема відпала б сама по собі. Колишня дружина та її адвокат виставили йому ультиматум: вона забере собі будинок, дітей та рештки майна, яке він не встиг проциндрити. Інакше вони донесуть на нього, що він зберігає і вживає кокаїн. Дружина зібрала проти нього стільки доказів, що навіть його власний адвокат сказав, що їх достатньо, аби його вигнали з роботи й запроторили до в’язниці.

Вибору він не мав. Усе, що вона дозволила йому залишити собі, — це борги.

Торд Шульц підвівся, підійшов до вікна і визирнув надвір. Схоже, вони невдовзі приїдуть.

Цього разу схема оборудки була інакшою. Він мав узяти пакунок у міжнародний рейс до Бангкока. Бозна-чому. Все одно, що пхатися до Тули з власним самоваром, як кажуть росіяни. У всякому разі, це була вже шоста подорож, і досі все проходило без жодної зачіпки.

В сусідніх будинках горіло світло, але до них було доволі далеко. «Такі самотні оселі», — подумалося йому. В ті часи, коли «Гардермоен» був військовою базою, в тих будівлях мешкали офіцери. То були одноповерхові, абсолютно однакові коробки з широкими та голими галявинами поміж будинками. Збудовані максимально низькими, щоби об них, бува, не зачепився літак, що заходить на посадку. А велика відстань між будинками пояснювалася необхідністю локалізувати пожежу, яка неминуче виникла б після падіння літака.

Вони мешкали тут під час його обов’язкової військової служби, коли він був пілотом військово-транспортних «Геркулесів». Їхні діти бігали поміж будинками і ходили в гості до сусідських дітей. Літній день, субота. Чоловіки у фартухах та з пляшками аперитиву в руках смажать шашлики. З розчинених вікон чується розмова — то жінки готують салати й попивають лікер «Кампарі». Схоже на сцену з його улюбленого фільму «The Right Stuff», де йшлося про перших астронавтів та пілота-випробувача Чака Їгера. Чорт, а вони такі привабливі, ці дружини пілотів! Незважаючи на те, що їхні чоловіки — всього-на-всього пілоти «Геркулесів». У ті дні вони були щасливі, хіба ж ні? Може, саме через це він сюди й повернувся? Раптово виникле підсвідоме бажання здійснити подорож у минуле? Чи бажання розібратися: в який саме момент усе пішло котові під хвіст? Розібратися, щоби потім змінити хід подій на краще?

Торд Шульц побачив авто, що наближалося, автоматично зиркнув на годинника і в бортовому журналі пам’яті подумки відмітив, що вони спізнилися на вісімнадцять хвилин.

Він підійшов до кавового столика. Двічі вдихнув і видихнув. Потім прилаштував скручену руркою купюру біля нижнього краю кокаїнової смужки, нахилився і вдихнув порошок у ніс. Слизову оболонку боляче обпекло. Він послинив кінчик пальця, провів ним по решті порошку і втер його собі у ясна. Порошок був гіркий на смак. У цю мить задзвонив дверний дзвінок.

То були ті ж самі двійко хлопців-мормонів, що й завжди. Один маленький, другий високий, і обидва — у парадно-вихідному вбранні. Але з-під їхніх рукавів усе одно виднілися татуювання. Виглядали вони майже комічно.

Мормони подали йому пакунок. Півкілограма однією довгастою ковбаскою, яку можна було зручно прилаштувати під металеву пластину довкола висувної ручки його пілотської валізи. Згідно з планом, він мав витягнути цей пакунок після посадки в аеропорту «Суварнабхумі» й засунути під незакріплений килимок у тильній частині шафки у пілотській кабіні. І більше він його не побачить: подальшу роботу, напевне, візьме на себе наземна група обслуговування.

Коли Пан Великий та Пан Малий вперше заговорили про необхідність транспортувати пакунки до Бангкока, це прозвучало як повна маячня. Зрештою, нема іншої країни у світі, де вуличні ціни на дурман були б вищі за ті, що мають місце в Осло, тож навіщо займатися збитковим «експортом»? Та він не став розпитувати, бо знав, що відповіді все одно не діждеться — і слава Богу. Але зазначив, що в Таїланді спійманих на контрабанді героїну засуджують до страти, і забажав підвищення платні.

Хлопці розсміялися. Спочатку маленький, а потім великий. Тордові мимоволі подумалося, що, мабуть, коротші нервові волокна швидше реагують на подразники. Може, саме через це кабіни винищувачів робили такими тісними й низькими, щоби відсікти високих і млявих пілотів.

Малий пояснив Тордові своєю англійською з різким, схожим на російський, акцентом, що то був не героїн, а дещо абсолютно нове, настільки нове, що навіть іще не було закону про його заборону. А коли Торд спитав, чому ж тоді треба провозити контрабандою легальну речовину, двійко розреготалися ще гучніше і сказали, щоби він не теревенив зайвого, а сказав: так чи ні.

Щойно Торд Шульц сказав «так», як у його свідомості негайно промайнула думка: «А що б сталося, якби я сказав “ні”?»

Це було шість подорожей тому.

Торд Шульц уважно оглянув пакунок. Кілька разів він подумував полити миючою рідиною ті презервативи та пакети для морожених продуктів, у які пакувався товар, але йому сказали, що собаки-шукачі здатні розрізняти запахи, і тому їх не так-то й легко збити з пантелику. Увесь фокус полягав у тім, щоби пластиковий пакет був запечатаний герметично.

Торд Шульц трохи почекав. Але не сталося нічого. І він багатозначно прокашлявся.

— Ой, ледь не забув, — озвався Пан Малий. — Маємо розрахуватися за вчорашню доставку…

З цими словами він із лиховісною посмішкою ковзнув рукою в кишеню. А може, й не лиховісною, може, то був своєрідний гумор у східноєвропейському стилі. Торду захотілося вдарити його, дунути цьому мерзотнику в пику димом цигарки без фільтра і хлюпнути йому у вічі віскі дванадцятирічної витримки. То був би гумор у західноєвропейському стилі. Та натомість він ледь чутно промимрив «дякую» і взяв конверт. Він був тонкий на дотик. Напевне, там великі купюри.

Трохи згодом він знову стояв біля вікна, дивлячись, як авто розчиняється в темряві. Звук його двигуна потонув у ревінні чергового «Боїнга-737». А може, й 600. Літак нового покоління — однозначно. Бо гуде більш гортанно й на вищих частотах, аніж стара класика. Торд Шульц побачив у вікні своє відображення.

Так, він узяв їхні гроші. І продовжуватиме брати їх. Брати все, що трапляється на життєвому шляху. Бо він — не Дональд Дрейпер. Він — не Чак Їгер і не Ніл Армстронг. Він — Торд Шульц. Безхребетний пілот по вуха в боргах. І з кокаїновою проблемою. Не треба було…

Його думки потонули в гуркоті наступного літака.

* * * * *

Бісові церковні дзвони! Татку, чи бачиш ти усіх отих так званих близьких родичів, що зібралися біля моєї труни? Вони плачуть крокодилячими сльозами, а на їхніх скорботних пиках написано: «Густо, чому ж ти так і не навчився бути таким, як ми?» Гей ви, мерзотні, впевнені у своїй правоті лицеміри! Не навчився, бо не зміг! Не зміг бути таким, як моя прийомна мати — недоумкувата зіпсута дурепа, яка тільки й знає, що розпатякує про те, яке все навкруг чудове — треба лише читати правильні книжки, слухати правильного гуру й споживати правильні трави — чорти б їх забрали. А коли хтось руйнував оту плутану мудрість, на яку вона купилася, то вона завжди ходила однією й тією ж самою картою: «До чого ж ми докотилися: війни, несправедливість, люди розучилися жити в гармонії з самими собою». Затям три речі, дівчинко. Перше: війна, несправедливість, відсутність гармонії — це природно. Друге: ти — найменш гармонійна з усієї вашої огидної сімейки. Тобі хотілося лише того кохання, в якому тобі було відмовлено, а на те кохання, яке тобі виявляли, тобі було начхати, ти його впритул не помічала. Вибачте, Рольфе, Штайне та Ірен, але в її душі було місце лише для мене. Що робить пункт третій ще цікавішим: я ніколи тебе не кохав, дівчино, хоч як би тобі не здавалося, що ти моє кохання заслужила. Я називав тебе мамою тому, що тобі це було приємно, а мені спрощувало життя. Коли я зробив те, що зробив, це сталося через те, що ти дозволила мені це зробити, а я не міг стриматися. Бо такий я є.

Рольфе, ти, принаймні, сказав мені, щоби я не називав тебе татком. Ти й справді намагався любити мене. Але природу не обдуриш: ти збагнув, що більше любиш свою рідну плоть та кров — Штайна та Ірен. Коли я сказав іншим людям, що ви — мої прийомні батьки, я помітив поранений вираз в очах у мами. І ненависть у твоїх. Не тому, що слова «прийомні батьки» зменшили тебе до розміру тієї єдиної функції, яку ти виконував у моєму житті, а тому, що я завдав душевної рани жінці, котру ти — незрозуміло за що — кохав. Гадаю, ти був достатньо чесним, щоби побачити себе таким, яким бачив тебе я: індивідом, котрий, отруївшись власним ідеалізмом, в якийсь момент свого життя зобов’язався виростити дитину-підкидька, але невдовзі зрозумів, що на його банківському рахунку утворився дефіцит. Щомісячної суми, яку тобі виплачували за моє виховання, не вистачало для покриття реальних витрат. Згодом ти виявив, що я перетворився на зозуленя в чужому гнізді. А потім я пожер усе. Все, що ти любив. Усіх, кого ти любив. Тобі раніше слід було здогадатися, Рольфе, і викинути мене геть! Ти перший побачив, що я став красти. Спочатку то було лише сто крон. Я відпирався і заперечував. Казав, що то мені мама дала ту сотню. «Хіба ж не так, мамо? Це ж ти дала мені ті гроші?» А матуся, трохи повагавшись, зі сльозами на очах кивнула і сказала, що достеменно не пам’ятає. Наступного разу то вже була тисяча. Із шухляди твого столу. Ти сказав, що то були гроші, призначені для нашого спільного свята. «Єдине свято для мене — це коли я вас не бачу», — відказав я. І тоді ти вперше дав мені ляпаса. Цей ляпас наче вимкнув у тобі якийсь запобіжник, бо ти бив і бив мене, не зупиняючись. Я вже був вищий та ширший за тебе, але доти мені ніколи не доводилося битися. Битися у звичному сенсі — за допомогою кулаків та м’язів. Ти зміг нав’язати мені свій спосіб бійки і тому взяв наді мною гору. Згодом від ляпасів ти перейшов до ударів міцно стиснутими кулаками. І я знаю чому: ти хотів понівечити моє обличчя. Забрати у мене силу моєї привабливості. Але жінка, яку я звав мамою, втрутилася. І ти мовив те слово: крадій. То була правда. Але те слово означало також, що мені доведеться тебе знищити, нікчемний чоловічку.

Штайн. Мовчазний старший брат. Він перший розпізнав пташеня зозулі за оперенням, але мав достатньо розуму, щоби триматися осторонь. Розумний, талановитий і кмітливий вовк-одинак, який за першої-ліпшої нагоди покинув свою домівку і подався до найдальшого студентського містечка, яке тільки можна було знайти. Він спробував умовити Ірен, свою кохану сестричку, поїхати разом із ним. Сказав, що їй піде на користь, якщо вона полишить Осло і довчиться в школі у Трондхеймі. Але матуся перепинила поспішну евакуацію Ірен. Вона нічого не знала, ясна річ. І знати не хотіла.

Ірен. Приваблива, гарненька, тендітна Ірен. Ти була надто гарною для цього світу. Ти була всім тим, ким не був я. Однак ти кохала мене. А чи кохала б ти мене, якби дізналася? Якби дізналася, що я дрючив твою матір ще з п’ятнадцятирічного віку? Дрючив твою плаксиву, п’яну від червоного вина матір ззаду, притиснувши її то до дверей туалету, то до дверей комірчини, то до дверей кухні, і при цьому шепотів їй на вухо «мамо, мамо», бо це збуджувало і мене, і її. Вона давала мені гроші, прикривала мою сраку, коли в мене виникала якась проблема, казала, що то вона типу взяла мене в тимчасове користування, допоки не стане стара й страшна, а я зустріну гарну милу дівчину. А коли я відказав: «Але ж, мамо, ти вже стара й страшна», то вона обернула це в жарт і почала благати, щоби я її не покидав.

Не встигли зійти синці, що лишилися від ляпасів та ударів, котрих завдав мені мій прийомний батько, як одного дня я зателефонував йому на роботу і попросив прийти додому о третій, бо я маю сказати йому дещо важливе. Парадні двері я лишив прочиненими, щоби матуся не почула, як він увійде. А коли він увійшов, то я, щоби заглушити звук його кроків, почав говорити їй на вухо всілякі милі речі, які вона так любила чути.

В кухонному дзеркалі я побачив, як увійшов Рольф — і вмить заклякнув на порозі.

Він вибрався геть наступного ж дня. Ірен та Штайну було сказано, що у мами з татком певний час тому виникли декотрі проблеми в стосунках і вони вирішили розлучитися й трохи пожити окремо. Ірен зламалася. Вона місця собі не знаходила. Штайн був у своєму студентському містечку і відповів текстовим повідомленням: «Як сумно. Підкажи, куди б мені на Різдво податися?»

Ірен плакала й плакала. Вона кохала мене. Звісно, шукала мене, коли я зник. Шукала Крадія.

Церковні дзвони бемкнули вже вп’яте. На лавках у церкві чути плач та скигління. Кокаїн дає неймовірні прибутки. Орендуєш центрову квартиру на Вест-Енді, реєструєш її на ім’я якого-небудь «наркома», з яким розраховуєшся дозою кокаїну, і починаєш потроху збувати невеличкі обсяги на сходах у під’їзді або під брамою, а коли клієнти відчують, що вони в безпеці, починай накручувати ціну. За безпеку кокаїнова публіка заплатить будь-які гроші. Коли станеш на ноги — тікай геть і зав’язуй з дурманом. Стань поважним чоловіком. Не помри на старті, як нікчемний невдаха. Священик прокашлявся. «Ми зібралися тут, щоби пом’янути Густо Ганссена…»

Здалеку чується голос: «Краді-і-і-й».

На лавах сидить увесь клан Туту в байкерських шкірянках та банданах. А десь далеко, дуже далеко скавучить собака. То — Руфус. Добрий вірний Руфус. Це ти сюди повернувся чи це я вже встиг піти туди, до тебе?

* * * * *

Торд Шульц поставив свою валізу фірми «Samsonite» на стрічку транспортера, яка, звиваючись, повзла до рентгенівського апарата для огляду багажу. Біля апарата стояв усміхнений працівник служби безпеки.

— Не розумію, чому ви погодилися на такий графік, — сказала стюардеса. — Бангкок двічі на тиждень.

— Я сам попросив, — відповів Торд, проходячи крізь детектор металів.

Дехто з профспілки запропонував екіпажам організувати страйк проти того, що їх змушують зазнавати опромінювання кілька разів на день. Американські дослідники встановили, що серед пілотів та стюардес відсоток тих, хто помирає від раку, є вищим, аніж серед решти населення. Але ті, хто агітував за страйк, забули про те, що вищою є також і середня тривалість життя пілотів та стюардес. Члени авіаційних екіпажів помирали від раку тому, що мали вкрай обмаль інших причин для смерті. Вони жили найбезпечнішим життям у світі. І найнуднішим у світі життям.

— Невже вам так хочеться літати?

— Я — пілот. Мені подобається літати, — збрехав Торд, знімаючи з конвеєра свою валізу за телескопічну ручку і йдучи геть.

Стюардеса наздогнала його за лічені секунди, цокаючи своїми шпильками по мармуровій долівці першого поверху «Гардермоена» так, що мало не заглушала гудіння голосів під склепінчастими балками з дерева та сталі. Однак цокотіння її черевичків не змогло заглушити питання, яке вона вимовила майже пошепки:

— Вона саме через це пішла від тебе, Торде? Бо ти мав у своєму розпорядженні стільки вільного часу, що не знав, чим його заповнити? Вся причина в тім, що ти не хочеш сидіти вдома і…

— Вся причина в тім, що мені потрібна понадурочна робота, — перервав її Торд. Принаймні, ці його слова не були відвертою брехнею.

— Річ у тім, що я сама добре знаю, що це таке. Бо теж розлучилася минулої зими, ти ж знаєш.

— Так, дійсно, — кивнув Торд, який і гадки не мав, що вона колись була заміжня. Він кинув на стюардесу побіжний погляд. П’ятдесят? Десь так. Спробував уявити, як виглядає вона вранці без косметики та фальшивого загару. Він анітрохи не сумнівався, що ніколи не «приземлявся» на неї. Чий же це був улюблений жарт? Здається, ці вирази полюбляв один уже немолодий пілот. Пілот-винищувач з русявим волоссям та блакитними очима. Один з тих, кому поталанило вийти на пенсію ще до того, як їхня професія втратила свій високий суспільний статус. Він прискорив ходу, коли вони завернули у коридор, що вів до екіпажного центру. Стюардеса важко хекала, але все одно не відставала від нього. Та якщо він і далі не знижуватиме швидкості, то їй забракне повітря і вона не зможе з ним поговорити.

— Е-е-е… Торде, оскільки ми в Бангкоку матимемо вихідний, то, може…

У відповідь Торд голосно позіхнув, анітрохи не переймаючись тим, що образив її. Після вчорашньої ночі у нього й досі макітрилося в голові: після того, як мормони пішли, була й горілка, був і порошок. Звісно, він не накачав себе так, що міг не пройти контроль тверезості, але все одно «прийняв на груди» достатньо, щоби його лякала одна лише думка про те, що йому доведеться під час польоту боротися зі сном цілих одинадцять годин.

— Ой, ти лише поглянь! — раптом вигукнула стюардеса тим ідіотським зачудованим тоном, яким розмовляють жінки, коли хочуть сказати щось абсолютно, незбагненно і дивовижно миле.

І він поглянув. Воно наближалося до них. То був маленький світло-рудуватий довговухий пес із сумними очима. Він з ентузіазмом вимахував хвостиком. Спрингер-спанієль. Його вела русява жінка з великими висячими сережками, лагідними карими очима та однаковою для всіх трохи винуватою слабкою посмішкою.

— Який він милий, правда? — засюсюкала стюардеса.

— Еге ж, — машинально відповів Торд, і в роті у нього несподівано пересохло.

Пес встромив свій писок у пах якогось пілота, що йшов попереду них, і почимчикував собі далі. Пілот обернувся, здивовано підняв брову і скривив рота, невдало намагаючись зобразити веселу хлопчачу посмішку. Але Торду було не до веселощів. Його думки зосередилися на власній проблемі.

На песикові була жовта жилетка. Така сама, як і у жінки з висячими сережками. А на жилетці було написано «Митна служба». Спанієль наближався і був уже за якихось п’ять метрів від них.

Проблеми не мало бути. Її не могло бути, бо наркотики були запаковані в презервативи, а потім обгорнуті подвійним шаром пакетів для заморозки. Крізь такий захист жодна молекула запаху не зможе пробитися. Тож посміхайся. Розслабся й посміхайся. Не надто слабо, але не надто й сильно. Торд повернув голову в бік стюардеси так, немов її щебетання вимагало від нього глибокої зосередженості думки.

— Перепрошую.

Вони вже пройшли повз собаку, і Торд, не зупиняючись, рушив собі далі.

— Перепрошую! — Цього разу голос прозвучав суворіше й різкіше.

Торд продовжував іти, не обертаючись. До дверей екіпажного центру залишалося менше десяти метрів. А за ними — безпека. Десять кроків. І він у безпеці.

— Перепрошую, пане!

Сім кроків.

— Гадаю, вона до тебе звертається, Торде.

— Що таке? — зупинився Торд. Змушений був зупинитися. І озирнутися зі здивуванням, котре, як він сподівався, мало виглядати цілком щирим. До них ішла жінка в жовтому жилеті.

— Собака звернув на вас увагу.

— Та невже? — удавано здивувався Торд, поглянувши вниз на собаку. І подумав: «Як?!»

А песик теж уставився на нього, енергійно вимахуючи хвостиком так, наче Торд був його новим приятелем, разом з яким можна було б залюбки погратися.

«Як же ж так? Подвійний шар пакетів для заморозки та презервативи. Як?!»

— Це означає, що нам треба вас перевірити. Ходімо, будь ласка, з нами.

В її голосі й досі звучала ввічливість, але жодного сумніву в словах не чулося. І в цей момент він второпав — як. Картка посвідчення особи у нього на грудях. Його рука мимовільно сіпнулася до картки.

Кокаїн!

Він забув протерти картку після того, коли востаннє ділив дози. Напевне, саме цьому пес і звернув на нього увагу.

Але на ній лишилося хіба що кілька крупинок, не більше, і він міг легко відбрехатися, сказавши, що позичив свою картку комусь під час вечірки. Зараз це — не найбільша проблема. Найбільша проблема — це сумка. Її обшукають. Будучи пілотом, він так часто вивчав і застосовував на практиці порядок дій у надзвичайних ситуаціях, що ця процедура стала майже автоматичною. Звісно, мета полягала в тім, щоби навіть у ті моменти, коли пілота охоплює паніка, його мозок, за відсутності інших наказів, автоматично видавав команду на виконання надзвичайної процедури. Скільки ж разів він уявляв собі таку ситуацію: представники митниці запрошують його піти разом із ними! Скільки разів міркував, що в такому випадку він робитиме! Скільки разів прокручував усе це в своїй голові! Обернувшись до стюардеси, він зиркнув на бирку з її іменем і мовив з винуватою посмішкою:

— Здається, мене «відсортували», Крістін. Чи не візьмеш ти мою сумку?

— Сумку ми візьмемо з собою, — сказала жінка з митниці.

Торд Шульц обернувся.

— Ви начебто сказали, що пес виокремив мене, а не сумку.

— Це дійсно так, але…

— В ній — польотні документи, з якими має ознайомитися екіпаж. Сподіваюся, ви не збираєтеся брати на себе відповідальність за затримку аж цілого «Аеробуса-340», який має вилетіти до Бангкока? — З подивом для себе Торд відзначив, що він буквально роздувся від власної значущості: наповнив легені повітрям, і м’язи грудей аж розперли його командирський піджак. — Якщо ми порушимо загальний графік руху, то це означатиме кількагодинну затримку і фінансові втрати в сотні тисяч крон для нашої авіакомпанії.

— Боюся, що згідно з нашими правилами…

— Триста сорок два пасажири, — перервав її Шульц. — І серед них багато дітей. — Він сподівався, що жінка-митник почує в його словах серйозну занепокоєність відповідального командира корабля, а не приховану паніку контрабандиста, що перевозить дурман.

Жінка поплескала песика по голові і глянула на Торда.

«Схожа на домогосподарку», — подумав він. На жінку, яка має дітей і знає, що таке відповідальність. Жінку, котра зрозуміє, в яку халепу він вскочив.

— Сумку ми візьмемо з собою, — повторила вона.

Поза нею показався ще один працівник митниці. Він став, широко розставивши ноги і схрестивши на грудях руки.

— Що ж, давайте розбиратися, — зітхнув Торд.

Керівник групи з боротьби зі злочинністю Гуннар Хаген відкинувся на спинку свого обертального крісла й уважно поглянув на чоловіка в лляному костюмі. Три роки тому зашитий розрив на його щоці мав криваво-червоний колір, а сам чоловік виглядав так, наче вже був на Божій дорозі і жити йому лишилося кілька днів. Але зараз його колишній підлеглий мав здоровий вигляд, набрав кілька таких потрібних йому кілограмів, і його плечі заповнили собою костюм. Костюм. Хаген пам’ятав, що слідчий з убивств завжди був у джинсах та високих черевиках і ніколи в чомусь іншому. Іще одною відмінністю була бирка на лацкані, яка свідчила, що він не штатний працівник, а простий відвідувач: ХАРРІ ХОЛЕ.

Проте його манера сидіти у кріслі залишилася тою ж самою — скоріш горизонтальною, аніж сидячою.

— Маєш кращий вигляд, — зауважив Хаген.

— І ваше місто — також, — відповів Харрі, перекочуючи між губами незапалену цигарку.

— Ти так вважаєш?

— Еге ж. Чудовий Оперний театр. На вулицях менше наркоманів.

Хаген підвівся і підійшов до вікна. З шостого поверху поліцейської штаб-квартири було видно, як купається в сонячному сяйві новий район Осло — Бйорвіка. Повним ходом ішло розчищення завалів, що нагромадилися після знесення старих споруд.

— Минулий рік позначився помітним падінням смертності від передозування серед наркоманів.

— Ціни зросли — споживання впало. І міськрада отримала те, чого давно прагнула. Осло більше не фігурує на першому місці в європейській статистиці зі смертності від передозування.

— Що ж, щасливі деньки повернулися знов. — Харрі заклав руки за голову; здавалося, що він ось-ось вислизне з крісла.

Хаген зітхнув.

— Ти так і не сказав мені, що привело тебе до Осло, Харрі.

— Невже?

— Авжеж. А конкретніше — до групи боротьби зі злочинністю.

— А хіба є щось незвичайне в бажанні відвідати своїх колишніх колег?

— Немає. Але це стосується звичайних комунікабельних людей.

— Ну-ну. — Харрі стиснув зубами фільтр цигарки «Кемел». — Мій фах — убивства.

— Ти хотів сказати «мій колишній фах»?

— Що ж, давай перефразую: розслідування вбивств — це моя професія, це — сфера моєї спеціалізації. І ця сфера й досі залишається тією цариною, в якій я ще дещо шурупаю.

— То що ж ти хочеш?

— Професійно займатися своєю справою. Розслідувати вбивства.

Хаген здивовано вигнув брову.

— Хочеш знову працювати на мене?

— А чом би й ні? Якщо мене не зраджує пам’ять, я був одним з найкращих.

— А ось тут слід зробити невеличке уточнення, — зауважив Хаген, відвернувшись до вікна. — Так, ти був найкращим. — І вже тихіше додав: — Найкращим і найгіршим.

— Мені хотілося б зайнятися вбивствами, пов’язаними з наркотиками.

Хаген скептично посміхнувся.

— А яким конкретно? За останні півроку у нас їх було аж чотири. Але в розслідуванні жодного з них ми не просунулися вперед ані на сантиметр.

— Я маю на увазі вбивство Густо Ганссена.

Хаген нічого не відповів й уставився пильним поглядом на наркоманів, розпростертих на траві біля дороги. І до його голови прийшли непрошені неприємні думки. Шахраї, що незаконно отримують соціальну допомогу. Крадії. Терористи. Чому він частіше бачить їх, а не працьовитих службовців та робітників, що насолоджуються чесно заробленим відпочинком, гуляючи під лагідним вересневим сонцем? Може, він дивиться на світ чисто як полісмен? І тому багато чого не помічає у своїй поліцейській сліпоті? Хаген майже не чув, що казав йому Харрі, сидячи в кріслі позаду нього.

— Густо Ганссен, вік — дев’ятнадцять років. Знаний поліцією, товкачами та клієнтами. Його знайшли мертвим у квартирі на вулиці Гаусманнс-гате дванадцятого липня. Помер від втрати крові після пострілу в груди.

Хаген несподівано вибухнув сміхом.

— А чому ти хочеш зайнятися якраз тією єдиною справою, яку нам вдалося розслідувати?

— Гадаю, ти сам знаєш відповідь на своє запитання.

— Так, знаю, — зітхнув Хаген. — Але якби я знову взяв тебе на роботу, то мені довелося б долучити тебе й до інших справ. Наприклад, до справи підсадного агента поліції.

— Та я хотів би зайнятися Ганссеном.

— Якщо висловлюватися цифрами, то існує приблизно сотня причин, через які ти ніколи не отримаєш цієї справи, Харрі.

— Назви конкретно хоча б деякі з них.

Хаген обернувся до Харрі.

— Достатньо назвати хоча б першу з них. Цю справу вже розслідували.

— А глибше ви копали?

— Цю справу вели не ми, а відділ кримінальної поліції. До того ж, я не маю вакансій. Навпаки: намагаюся здійснити скорочення штату. Тому навіть чисто офіційно не можу тебе взяти. Мені продовжувати, чи й так ясно?

— Ясно. А де він?

Хаген показав у вікно по той бік галявини на сіру кам’яну будівлю, що ховалася за пожовклими липами.

— У Ботсені, — пояснив Хаген. — У камері попереднього ув’язнення. Наразі.

— Відвідини заборонені?

— А хто ж це примудрився знайти тебе аж у Гонконгу і розповісти про цю справу? Невже це…

— Ні, не він, — відказав Харрі.

— Тоді хто?

— Дід Пихто.

— Хто все ж таки?

— Можеш вважати, що я прочитав про це в Інтернеті.

— Навряд чи, — злегка посміхнувся Хаген, примруживши байдужі, немов неживі, очі. — Газети писали про це лише один день, а потім про цей випадок забули. До того ж, не було названо жодного імені. Якщо конкретно, то була всього-на-всього одна стаття про обдовбаного наркомана, який застрелив іншого наркомана через наркотики. Нічого цікавого там не було. Нічого екстраординарного, що могло б привернути підвищену увагу.

— Ага. Нічого, окрім тієї обставини, що обидва наркомани були майже підлітками, — зауважив Харрі. І додав, змінивши тембр голосу: — Одному було вісімнадцять, а другому — дев’ятнадцять.

Хаген знизав плечима.

— Достатньо дорослі, щоби зважитися на вбивство, достатньо дорослі, щоби померти. Наступного року їх мали б призвати до війська.

— Ти міг би організувати мені розмову?

— Хто розповів тобі про це, Харрі?

Харрі задумливо потер підборіддя.

— Один приятель з відділу експертів-криміналістів.

Хаген посміхнувся, і цього разу його посмішка поширилася й на очі.

— Ти такий люб’язний, Харрі, хоч до рани прикладай. Наскільки мені відомо, у тебе в поліції є три приятелі: Бйорн Гольм та Беата Льон. Хто з них?

— Беата. Ти організуєш мені відвідини?

Хаген сів на край столу й уважно поглянув на Харрі. А потім перевів погляд на телефон.

— Лише за однієї умови, Харрі. Пообіцяй мені, що обходитимеш цю справу десятою дорогою. Зараз у нас в стосунках з кримінальною поліцією суцільна ідилія, і я цю ідилію порушувати не збираюся.

Харрі скорчив гримасу. І сповз у кріслі ще нижче, немов збираючись роздивитися пряжку на своєму ремені.

— Значить, тепер ти з шефом кримінальників — друзі нерозлийвода?

— Мікаель Бельман на Крипо вже не працює, — відказав Хаген. — Саме тому в наших стосунках тепер панує ідилія. Сонце й троянди.

— Нарешті спекалися того психопата? Дійсно, щасливі дні настали…

— Навпаки, — саркастично посміхнувся Хаген. — Присутність Бельмана лише посилилася. Бо зараз він — у цій будівлі.

— От зараза! Невже керує групою боротьби зі злочинністю?

— Борони Боже. Він майже рік очолює відділ боротьби з організованою злочинністю — Оргкрим.

— Мені казали, у вас відбулися великі перестановки.

— Так. В Оргкримі. Вони взяли й звалили докупи всі колишні сектори: грабунки, контрабанду та наркотики. Всім цим зараз займається відділ боротьби з організованою злочинністю. Там наразі понад дві сотні співробітників — найбільший відділ у Департаменті боротьби з кримінальною злочинністю.

— Ти диви. Більше, ніж він мав під своїм началом у відділі кримінальної поліції.

— Однак його зарплатня зменшилася. А ти знаєш, що трапляється, коли людину переводять на роботу з нижчою зарплатою?

— Знаю. Вони починають кігті рвати, щоби вибитися на вищу посаду з більшою зарплатою, — відповів Харрі.

— Саме Бельман придушив ринок наркотиків, узявши його під контроль завдяки вдало засланим таємним агентам. Регулярно здійснює арешти та облави. В результаті кількість банд різко зменшилася, а кривава конкуренція між ними припинилася. Як я вже казав, показники смертей від передозування пішли вниз… — Хаген вказав пальцем на стелю. — А Бельман пішов угору. Він далеко піде, Харрі, от побачиш.

— Я теж піду, — сказав Харрі, підводячись з крісла. — Піду до Ботсена. Сподіваюся, коли я туди прийду, на пункті пропуску мене вже чекатиме дозвіл на відвідини.

— Так. Якщо ми з тобою домовимося.

— Аякже. Звісно, що домовимося, — відповів Харрі, беручи простягнуту руку свого колишнього шефа. Двічі стиснувши її, він рушив до дверей. Гонконг став для нього доброю школою брехні. Харрі почув, як Хаген зняв слухавку, але на порозі все одно обернувся.

— А хто отой, третій?

— Що? — спитав Хаген, тицяючи товстим пальцем кнопки на телефоні.

— Отой третій з моїх друзів у поліції?

Голова групи Гуннар Хаген приклав слухавку до вуха, втомлено поглянув на Харрі і, зітхнувши, відповів:

— А як ти гадаєш? — І заговорив у слухавку: — Привіт. Це Хаген. Мені потрібна перепустка для відвідин… Так. — Хаген прикрив рукою слухавку. — Без проблем. Вони зараз обідають, але коли ти зайдеш близько дванадцятої, все буде готово.

Харрі посміхнувся, стиха попрощався і так само тихо зачинив за собою двері.

Торд Шульц стояв у кабінці, застібаючи свої брюки і вдягаючи піджак. Його природні отвори митники перевіряти не стали. Жінка, яка зупинила його, чекала біля кабінки немов додатковий запрошений екзаменатор.

— Дякую, що пішли нам назустріч, — сказала вона, показуючи на вихід.

Торд здогадався, що колись у митниці відбулася тривала дискусія стосовно того, чи варто вибачатися після того, як собака-шукач когось виокремив з натовпу, але ніяких наркотиків знайдено не було. Бо індивід, якого зупинили, запідозривши наркотики, і який через це зазнав приниження, неодмінно вважатиме вибачення цілком доречним. Та чи варто скаржитися на тих, хто просто виконує свою роботу? Собаки часто вказували на невинуватих людей, і вибачення було б мимовільним зізнанням у тому, що процедура перевірки є недосконалою, що система дає збої. З іншого боку, по його нашивках митники не могли не помітити, що він — командир корабля. Не абихто з трьома нашивками, не п’ятдесятирічний невдаха, який так і простирчав увесь свій час у правому кріслі другого пілота, бо у нього, бач, невдало кар’єра склалася. Ні, він мав чотири нашивки, які свідчили про авторитетність та самоконтроль; він був чоловіком, здатним бути господарем будь-якої ситуації та власного життя. Ці нашивки засвідчували його приналежність до верховної касти авіаційних брамінів. Командир був особою, яка мала з готовністю сприйняти претензії митників — як обґрунтовані, так і необґрунтовані.

— Нема за що. Приємно бачити, як хтось сумлінно ставиться до своїх обов’язків, — відповів Торд, поглядом шукаючи свою сумку. В найгіршому випадку митники могли обшукати її; сам пес не зміг би в ній нічого виявити. А для того рентген-апарата, що використовувався в аеропорту, металеві пластини, що закривали собою пакунок, були непроникними.

— Я зараз повернуся, — сказала жінка.

Дві секунди вони мовчки дивилися одне одному в очі.

«Розлучена», — подумав Торд.

В цю мить підійшов іще один чиновник.

— Ваша сумка… — мовив він.

Торд поглянув на нього. І все зрозумів по очах. Відчув, як у шлунку виріс клубок, піднявся догори і натиснув на стравохід. Як? Як же ж так?

— Ми все з неї виклали і зважили її, — сказав чиновник. — Порожня двадцятишестидюймова сумка «Samsonite Aspire GRT» важить 5,8 кілограма. Ваша ж важить 6,3. Ви не хочете пояснити — чому? — Митник був надто досвідченим професіоналом, щоби посміхнутися відверто, але Торд Шульц все одно помітив тріумф, що світився на його обличчі. Чиновник злегка нахилився вперед і тихим голосом продовжив: — Чи, може, нам самим за вас пояснити?

* * * * *

Пообідавши в «Олімпені», Харрі вийшов на вулицю. Той старий, трохи безпутний ресторан, яким він його пам’ятав, відремонтували і переробили так, що він мав тепер вигляд закладу із Західного Осло, котрий перемістився до Осло Східного. На стінах висіли великі картини з видами цього старого робітничого кварталу. Ні, ресторан не втратив своєї привабливості, там і досі були люстри і все таке. І навіть макрель лишилася так само смачною, як і колись. Але… Але то вже був не той «Олімпен».

Харрі запалив цигарку і перетнув парк Ботс між головним управлінням поліції та сірими стінами старої в’язниці. Він пройшов повз чоловіка, який, орудуючи пістолем-степлером, прикріпляв обшарпану червону афішу до кори старої липи, захищеної законом про охорону довкілля. Здавалося, він навіть не усвідомлював того факту, що скоював серйозний злочин перед самісінькими вікнами будівлі, яка містила найбільшу кількість поліцейських в Норвегії. Харрі на хвилину зупинився. Ні, не для того, щоби перепинити злочин, а щоб афішу прочитати. Вона сповіщала про виступ групи “Russian Amcar Club” в клубі “Sardines”. Харрі пригадав давно спочилу групу та той занехаяний клуб. «Олімпен». Харрі Холе. Цей рік — воістину рік воскресіння мерців. Він уже зібрався рушити далі, коли почув ззаду чийсь тремтливий голос:

— Маєш віолін?

Харрі обернувся. Чоловік позаду нього був вдягнений у нову темну куртку фірми «G-Star». Він нахилився вперед так, наче в спину йому дув сильний вітер, а по зігнутих колінах Харрі безпомилково визначив, що той чоловік «сидів» на героїні. Він хотів був відповісти, але збагнув, що чоловік у куртці звертався до того, хто чіпляв афішу. І тому, не зупиняючись і не кажучи ні слова у відповідь, пішов собі далі. Нові відділи в поліції, нові назви наркотиків. Старі музичні групи, старі клуби.

Фасад районної в’язниці міста Осло, яка на просторіччі називалася Ботсен, був збудований в середині дев’ятнадцятого століття. Вхід до в’язниці був затиснутий між двома великими крилами будівлі, що завжди нагадувало Харрі арештанта між двома дебелими полісменами. Він натиснув дзвінок, витріщився у відеокамеру, почув тихе дзижчання — і поштовхом відчинив двері. Всередині його зустрів тюремник у формі. Він провів Харрі нагору, потім вони пройшли крізь двері повз іще двох тюремників і потрапили до прямокутної глухої кімнати для побачень. Харрі вже доводилося в ній бувати. Тут в’язні зустрічалися зі своїми близькими знайомими та родичами. Тюремне начальство навіть зробило несміливу спробу створити в цій кімнаті щось на зразок домашньої атмосфери. Проігнорувавши софу, Харрі сів на крісло, добре знаючи, що тут відбувалося в ті короткі хвилини, коли ув’язненому надавали дозвіл зустрітися з дружиною чи подругою.

Він став чекати. Помітивши, що на лацкані у нього й досі висіла бирка «Управління поліції», він зняв її і поклав до кишені. Цієї ночі кошмар з лавиною, яка гнала його коридором, виявився страшнішим, аніж зазвичай. Лавина накрила його і напхала в рот повно снігу. Але не через це серце його зараз калатало. Може, це з-за очікування? Чи страху?

Та не встиг Харрі дійти певного висновку, як двері розчинилися.

— Двадцять хвилин, — сказав наглядач і пішов, гепнувши дверима.

Хлопець, якого він перед собою побачив, змінився так сильно, що Харрі вже був гукнув наглядачу, що йому привели не того чоловіка. На цьому хлопцеві були джинси фірми «Diesel» та чорна куртка з капюшоном і написом «Machine Head». Спершу Харрі подумалося, що то йшлося про назву альбому групи «Deep Purple», але, зваживши на різницю в часі, він дійшов висновку, що це — назва якоїсь нової групи, що грала в стилі «хеві метал». Звісно, «хеві метал» був далеким натяком, але сам доказ містився в очах хлопця та його високих вилицях. Якщо точніше, то в карих очах Ракель та її високих вилицях. Схожість була такою вражаючою, що просто шокувала. Але хлопець все одно не успадкував краси своєї матері: він мав занадто виступаючий лоб, який надавав його обличчю похмурого, майже агресивного виразу. Цей вираз іще більше підсилювався прилизаним чубом, який, на переконання Харрі, хлопець успадкував від свого батька з Москви. Батько був алкоголіком, якого хлопчина так до пуття й не узнав, бо мати привезла його назад до Осло, коли він ще під стіл пішки ходив. А в Осло їй судилося зустрітися з Харрі.

Ракель.

Його велике і єдине кохання. Отак просто. І отак складно.

Олег. Здібний серйозний Олег. Такий замкнений у собі, що не розкривався нікому, окрім Харрі. Харрі ніколи не казав про це Ракелі, але він завжди знав більше про те, що Олег думає, відчуває та хоче, аніж знала вона. Вони з Олегом грали в «Тетріс», і кожен з них намагався встановити рекорд. Вони з Олегом каталися на ковзанах на ковзанці Валле Говін — колись Олег хотів стати ковзанярем-стаєром і навіть мав до цього талант. Олег поблажливо і розуміюче посміхався кожного разу, коли Харрі обіцяв восени чи весною повезти його до Лондона подивитися, як грає «Тоттенхем» на стадіоні «Вайт Харт Лейн». Часом Олег звав його татком — коли вже було поночі, коли він був сонний і втрачав зосередженість. Харрі не бачився з ним уже кілька років, відтоді як Ракель забрала його з Осло, подалі від моторошних спогадів про Сніговика, подалі від світу насильства та вбивств, в якому обертався Харрі.

А тепер він стоїть перед ним на порозі, вісімнадцятирічний хлопець, майже дорослий, і дивиться на Харрі без будь-якого виразу на обличчі або принаймні з виразом, який Харрі не міг збагнути.

— Привіт, — сказав Харрі і подумав: «От чорт, треба було спершу прокашлятися, бо сказав так, наче ворона каркнула. Бо хлопець ще подумає, що я ось-ось розплачуся». Щоби розвіяти свої неприємні думки і відволікти Олега, Харрі видобув з кишені пачку «Кемела» і встромив собі в рота цигарку.

Примружившись, він побачив, як обличчя хлопця залив рум’янець. Рум’янець гніву. Вибухового гніву, який виникав безпричинно, від якого у хлопця темніли очі, а на шиї та лобі набухали вени, що тремтіли мов струни гітари.

— Заспокойся, я не буду палити, — сказав Харрі, кивнувши на табличку «Палити заборонено», яка висіла на стіні.

— Це мама — так? — Голос Олега також подорослішав. І тремтів від люті.

— Що — мама?

— Це вона за тобою послала.

— Ні, це не вона. Я сам…

— Ні, це вона.

— Ні, Олеже, насправді вона навіть не знає, що я зараз у Норвегії.

— Ти брешеш! Брешеш — як і завжди!

Харрі отетеріло витріщився на хлопця.

— «Як і завжди»?

— Ти ж завжди брехав нам, кажучи, що постійно будеш з нами і тому подібну фігню. Але зараз уже пізно. Тому ти спокійно можеш повернутися до… Тімбукту!

— Олеже, послухай-но…

— Не хочу я тебе слухати. Тобі нема чого тут робити! Тобі не можна приходити сюди і корчити з себе татуся, розумієш?!

Харрі побачив, як хлопець ковтнув клубок, що підкотився йому до горла. Побачив, як хвиля люті почала спадати, але на зміну їй накотилася нова хвиля, і очі Олега знову потемніли. — Ти для нас уже ніхто. Ти прибився до нас, покрутився поруч кілька років, а потім… — Олег спробував клацнути пальцями, але вони беззвучно ковзнули один по одному. — А потім — зник.

— Це неправда, Олеже, і ти це знаєш. — Нарешті Харрі дійсно почув власний голос — твердий і впевнений, і це свідчило про те, що він знову став спокійним та неприступним, як авіаносець. Але клубок у грудях казав про інше. Він уже давно звик, що на нього часто горлали під час допитів, і це вже не справляло на нього ані найменшого враження. Навпаки — лише додавало спокою і покращувало аналітичні здібності. Але з цим хлопцем, з Олегом… захисту від цього він не мав.

Олег похмуро посміхнувся.

— Подивимося, чи вийде в мене, якщо я спробую іще раз. — І, притиснувши середній палець до великого, він знову спробував клацнути. — Ти взяв — і зник. Гоп! От тепер вийшло.

Харрі скинув руки догори.

— Олеже…

Не повертаючи голови і не зводячи з нього своїх темних очей, Олег похитав головою і постукав у двері позаду себе.

— Наглядачу! Побачення скінчилося. Випустіть мене звідси!

Після того як Олег пішов геть, Харрі ще кілька секунд залишався у кріслі. А потім, важко зіп’явшись на ноги, вийшов важкою ходою надвір, у парк Ботс, залитий сонячним світлом.

Став, задумливо вдивляючись у будівлю поліцейського управління. Потім зробив кілька кроків назад, до в’язниці. Але зупинився на півдорозі, прихилився до дерева і стиснув повіки так сильно, що відчув, як крізь них потекла волога. Чортове світло. Чортів синдром зміни часових поясів!

5

— Я просто хочу їх побачити. Я нічого не візьму, — сказав Харрі.

Явно вагаючись, черговий офіцер на пункті пропуску до блока попереднього ув’язнення окинув Харрі прискіпливим поглядом.

— Нумо, Торе, ти ж мене знаєш.

Тор Нільсен прокашлявся.

— Так, знаю, але ти ж у нас більше не працюєш, Харрі?

Харрі знизав плечима. Мовляв, яка різниця.

Нільсен злегка схилив голову набік і примружився так, що зіниці ледь стало видно. Наче намагався позбутися оптичного обману, відфільтрувати його. Те, що залишилося в результаті цієї фільтрації, явно схилило шальки терезів на користь Харрі.

Важко зітхнувши, Нільсен зник і згодом повернувся з шухлядою в руках. Як і припускав Харрі, шухляда містила речі, в які був вдягнений Олег під час арешту. Коли приймалося рішення затримати того чи іншого заарештованого на більше, аніж двоє діб, його переводили до Ботсена, але особисті речі не завжди переміщали туди разом із ним.

Харрі уважно передивився вміст шухляди. Монети. Кільце з двома ключами. Значок «Skull the Slayer» із зображенням черепа. Складаний швейцарський ножик, в якому одне лезо, а решта — викрутки та ключі-шестигранники. Одноразова запальничка. Та ще один предмет.

Побачивши його, Харрі відчув потрясіння, хоча знав, що він там буде. Газетярі вже встигли охрестити його «шпагою наркоманів». То був одноразовий шприц, що так і лишився у своїй пластиковій упаковці.

— Це все? — поцікавився Харрі, беручи кільце з ключами. Опустив його під стіл і став роздивлятися. Нільсену явно не сподобалося, що Харрі щось тримає поза полем його зору, і він подався вперед.

— А гаманця не було? — спитав Харрі. — Банківської чи ідентифікаційної картки?

— Здається, не було.

— А можеш перевірити мені список речей, що містяться тут?

Нільсен взяв із дна шухляди складений навпіл перелік, начепив окуляри і поглянув на аркуш.

— Тут був іще мобільний телефон, але його забрали. Може, хотіли перевірити, чи телефонував він своїй жертві.

— Ясно, — мовив Харрі. — Що-небудь іще?

— А що ще тут має бути? — спитав Нільсен, передивляючись перелік. — Більше нічого нема.

— Дякую, це все. Дякую тобі за поміч, Нільсене.

Нільсен неквапливо кивнув головою:

— Ключі.

— А дійсно — ключі, — сказав Харрі, кладучи їх на стіл перед Нільсеном. І помітив, як той пересвідчився, що ключів так і лишилося два.

Гаррі вийшов, перетнув парк і пішов вулицею Екебергвеєн. Потім вийшов до станції «Тоєн» і вулиці Уртегата. Там розташувався пакистанський анклав під назвою «Малий Карачі». Овочеві крамнички, жінки в накидках «хіджаб», старі на пластикових стільцях біля входу до своїх кафе. Потім Харрі подався до «Сторожової Вежі» — кафе Армії порятунку, призначеного для міських бомжів та бідняків. Харрі знав, що в теплі дні в тому кафе тихо й малолюдно, але щойно прийде зима, там яблуку ніде буде впасти. В тій їдальні подавали каву та свіжі бутерброди. А ще там роздавали комплекти чистої одежі, що вже вийшла з моди, та списані сині кросівки з армійських складів. На першому поверсі був фельдшерський пункт, де приймалися пацієнти зі свіжими ранами, отриманими на полях наркотичних битв. Якщо ж ситуація вимагала негайного втручання, то пацієнту кололи дозу вітаміну В. Харрі на мить замислився: а чи не зайти до Мартіни? Може, вона й досі там працює. Якийсь поет колись написав, що після великого кохання трапляються маленькі. Мартіна якраз була одним із таких маленьких кохань. Але не через це хотів він побачити її. Осло — невелике місто, і ті, хто часто й регулярно споживав наркотики, купчилися або в кафе Армії порятунку, або в кафе «Місія» на вулиці Скіппергата. Цілком можливо, що Мартіна знала Густо Ганссена. Й Олега.

Однак Харрі вирішив усе робити по порядку і тому знову пішов пішки. Перетнув річку Акерсельва. З містка поглянув униз. Бура вода, яку Харрі пам’ятав ще з дитинства, стала чистою, немов гірський ручай. Кажуть, зараз у ній можна форель спіймати. Он вони, на стежинах, що тягнуться вздовж річки, — торговці дурманом. Усе стало новим. Усе лишилося, як було.

Харрі рушив вулицею Гаусманнс-гате. Пройшов повз церкву Святого Якова — Якобскірке. Почав придивлятися до номерів будинків. Побачив вивіску «Театру жорстокості». Двері, покриті написами-графіті, серед яких виділявся смайлик. Згорілий будинок, відчинений і випотрошений. І ось, нарешті, те, що він шукав: типовий для Осло житловий будинок, споруджений в середині дев’ятнадцятого століття, бляклий, непоказний, на чотири поверхи. Харрі штовхнув парадні двері, і ті, незамкнені, відчинилися. Вони вели прямо на сходи, які смерділи сцяками та сміттям.

Йдучи нагору, Харрі відмічав зашифровані ознаки, що траплялися йому на очі. Хиткі перила. Двері зі шрамами, отриманими тоді, коли старі замки міняли на нові, міцніші, вставляючи при цьому ще й додаткові замки. На другому поверсі він зупинився, збагнувши, що знайшов місце, де був скоєний злочин. Двері перехрещувалися помаранчево-білими стрічками.

Засунувши руку до кишені, Харрі видобув звідти два ключі, які зняв з кільця, поки Нільсен продивлявся перелік речей в шухляді. Харрі достеменно не запам’ятав, які саме зі своїх гонконзьких ключів він причепив замість поцуплених, але, зрештою, виготувати нові ключі не становило в Гонконгу великої проблеми. Один з ключів був пласким «англійським» ключем до навісного замка. Харрі добре це знав, бо сам колись його купив. Але другий був ключем сувальдним. Він вставив його в замок. Ключ увійшов наполовину і зупинився. Харрі натиснув сильніше. Спробував покрутити в різні боки.

«От зараза!»

Він витягнув свого мобільника. Її номер був позначений в пам’яті літерою «Б». Оскільки там було лише вісім номерів, то однієї літери було достатньо.

Окрім того факту, що Беата Льон була однією з двох найкращих експертів-криміналістів, з якими доводилося працювати Харрі, найбільше в ній йому подобалося те, що вона завжди зводила інформацію до найголовнішого, а також те, що вона, як і Харрі, ніколи не обтяжувала справу зайвими словами.

— Привіт, Беато. Я — на вулиці Гаусманнс-гате.

— На місці злочину? Що ти там робиш?

— Роблю те, що не можу увійти. Ти маєш ключа?

— Чи маю я ключа?

— Ти ж відповідальна за цю халабуду, хіба ні?

— Звісно, я маю ключа. Але не збираюся давати його тобі.

— Ще б пак. Але є кілька речей, які тобі терміново треба ще раз перевірити на місці скоєння злочину, еге ж? Мені пригадується, як один великий спеціаліст, вірніше спеціалістка, сказала, що експерт-криміналіст ніколи не може переборщити з пильністю та прискіпливістю.

— Ти диви, запам’ятав!

— Це було першою настановою, з якою вона зверталася до своїх учнів. Гадаю, що зможу скласти тобі компанію і подивитися, як ти працюєш.

— Харрі…

— Я нічого тут не чіпатиму.

Запала тиша. Харрі розумів, що використовує Беату. Але вона була більш ніж колегою, вона була йому подругою, але найголовнішим за все було те, що вона сама була матір’ю.

Беата зітхнула.

— Буду через двадцять.

Сказати «хвилин» уже було для неї надмірністю.

А сказати «дякую» було надмірністю для Харрі. Тому він просто натиснув на кнопку «відбій».

Полісмен Трульс Бернтсен повільно рухався коридорами відділу боротьби з організованою злочинністю. Бо з власного досвіду знав, що чим повільніше йдеш, тим швидше плине час. А чого він мав удосталь, так це часу. В його кабінеті на нього чекали потерте крісло та невеличкий письмовий стіл з купою звітів, які лежали там здебільшого для годиться. Комп’ютером він користувався в основному, щоби нишпорити в Інтернеті, але йому й комп’ютер встиг обриднути після того, як сайти, що його цікавили, були закриті через наїзд правоохоронців. А оскільки він працював з наркотиками, а не у сфері сексуальних злочинів, то невдовзі йому довелося писати пояснювальну записку. Полісмен Бернтсен проніс повну по вінця чашку з кавою до свого столу. Зробив це з максимумом обережності, щоби не пролити каву на рекламну брошуру нового «Audi Q5» потужністю 218 кінських сил. Авто підвищеної прохідності. Не для якихось там чурок-емігрантів, а для справжніх бандитів. У порівнянні з ним патрульний «Volvo V70» — просто слимак. Це авто демонструє, що ти є не абихто. Велике цабе. Треба показати отій, що мешкає в новому будинку в районі Хоєнгалль, що він — не абихто. Не якийсь там нікчемний кізяк.

Треба підтримувати статус-кво. Зараз це — головне завдання. На цьому слід зосередитися. Мікаель сказав на загальних зборах у понеділок, що ми досягли певних успіхів. І це означає, що жоден новачок не повинен встромляти нам палки в колеса. «Звісно, нам хочеться, щоби наркотиків на вулицях стало ще менше. Але коли досягаєш так багато за такий короткий час, завжди існує небезпека рецидиву. Пригадайте, як Гітлер погорів з походом на Москву. Ми не можемо відкушувати більше, ніж здатні пережувати».

Полісмен Бернтсен чудово зрозумів, що це означає: сидіти цілими днями в кабінеті, задравши ноги на стіл.

Інколи йому дуже хотілося знову повернутися до кримінальної поліції. Вбивства — це не наркотики, які мають певний стосунок до політики. Тут ти просто доводиш до кінця розслідування справи, і все. Крапка. Але Мікаель Бельман сам наполіг на тому, щоби Трульс перейшов разом із ним до управління поліції, заявивши, що йому потрібні союзники на території супротивника, потрібна людина, якій він може довірити прикрити свій фланг, якщо на нього вчинять атаку. І подумки додав: прикрити так, як свого часу сам Мікаель прикрив фланг Трульса. Як, наприклад, в оцій недавній справі хлопця, котрого тримали в камері попереднього ув’язнення. Трульс повівся з ним дещо грубо, і той — яке прикре нещастя — отримав ушкодження ока. Ясна річ, Мікаель дав Трульсу чортів, сказав, що не потерпить насильства в поліції, що більше бачити його не бажає у своєму відділі і що, на жаль, змушений буде доповісти про Трульса поліцейському юристу, яка потім вирішуватиме, чи слід передавати його справу до Особливого відділу. Але зір у хлопця швидко повернувся майже до норми, Мікаель уладнав справу з повіреним хлопця, звинувачення у володінні наркотиками було зняте — й опісля вже нічого не відбулося.

На новому місці так само нічого не відбувалося.

Цілими днями він сидів, закинувши ноги на стіл.

Трульс хотів був знову покласти ноги на стіл — як він і робив принаймні десять разів на день, — та випадково зиркнув у вікно на парк Ботс та старі липи, що росли вздовж алеї, яка вела до тюрми.

Її причепили.

Червону афішу.

Він відчув, як по шкірі побігли маленькі мурашки, а пульс пришвидшився. Покращився і його настрій.

Він миттєво скочив на ноги і накинув на плечі куртку, геть забувши про каву.

* * * * *

Церква Гамлебюен знаходилася за вісім хвилин швидкої ходьби від управління поліції. Трульс Бернтсен пройшов вулицею Осло-гате до парку Мінне, за містком Дювекес повернув ліворуч і опинився в самісінькому центрі Осло, де було започатковане це місто. Церква Гамлебюен не мала прикрас і тому у порівнянні з тривіальним оздобленням нової Романтичної церкви біля управління поліції виглядала бідно. Але зате ця церква мала захоплюючу історію. Принаймні, якщо хоча б половина з того, що розповідала йому в дитинстві бабуся, коли вони мешкали в Манглеруді, було правдою. Родина Бернтсенів перебралася із занехаяного багатоквартирного будинку в центрі Осло до міста-супутника Манглеруда, щойно його збудували наприкінці 50-х років минулого століття. Але, як це не дивно, саме вони, корінні мешканці Осло, в чиїй родині вже три покоління поспіль усі були робітниками, саме вони відчули себе на новому місці чужинцями. Бо більшість мешканців міст-супутників були або фермерами, або людьми, що приїхали здалеку, щоб розпочати нове життя. А коли батько Трульса в сімдесятих та вісімдесятих напивався як чіп і стирчав у квартирі, гудячи всіх і кожного, Трульс втікав до свого найліпшого друга Мікаеля. Або аж до своєї бабці в Гамлебюен. Вона розповідала йому, що Гамлебюенська церква була збудована на місці монастиря, спорудженого в тринадцятому столітті, в якому монахи замкнулися від Чорної Смерті, щоби молитися, хоча люди й подейкували, що таким чином вони уникнули свого християнського обов’язку доглядати хворих на чуму. Та коли після того, як упродовж восьми місяців монастир не виказав жодної ознаки життя, керуючий справами патріархії наказав вибити двері, то побачив там пацюків, що влаштували собі бенкет, поїдаючи зогнилі тіла монахів.

Улюбленою нічною страшилкою його бабусі була розповідь про притулок для душевнохворих, відомий серед місцевого люду як «психушка», який збудували на тому ж самому місці. Декотрі з пацієнтів тієї психушки скаржилися, що часто вночі бачили вдягнених у капюшони чоловіків, котрі вешталися коридорами. А коли хтось примудрявся зірвати який-небудь з тих капюшонів, то зору присутніх відкривалося бліде обличчя з пацючими укусами та порожніми очними впадинами. Та найбільше малому Трульсу подобалася оповідка про Аскільда Орегода, тобто Аскільда Гарний Слух. Він жив і помер більше сотні років тому, в ті часи, коли Крістіанія, як тоді називали Осло, став справжнім містом, а церква на тому місці стояла ще задовго до того. Казали, що той привид гуляв кладовищем, прилеглими вулицями, біля гавані та в районі Квадратурен. Але, за словами бабусі, ніколи не заходив далі, бо мав лише одну ногу і мусив устигнути повернутися до своєї могили ще до світанку. Аскільд Орегод втратив ногу під колесом протипожежного воза, коли йому було лише три роки, але бабуся казала Трульсу, що прізвисько тому чоловікові дали через великі вуха, і це було типовим прикладом гумору Східного Осло, де мешкав простий люд. То були тяжкі часи, і тому важко було уявити, що хлопчині з однією ногою вдасться знайти собі хоч якусь роботу. Тож Аскільд Орегод почав жебракувати і став звичною картиною для зростаючого міста. Він неквапливо шкутильгав собі його вулицями, завжди люб’язний і завжди готовий підтримати розмову. А особливо з тими, хто цілий день просиджував у забігайлівках. Бо не мали роботи. Однак інколи вони несподівано для самих себе розживалися грошима. З тих грошей хочь якась копійчина перепадала й Аскільду. Та інколи Аскільду треба було трохи більше грошей, аніж йому перепадало, і він став називати поліції тих, хто останнім часом виказував йому незвичну щедрість. І тих, хто, хильнувши зайву чарчину, ставав надто говірким і забував про начебто безневинного каліку-жебрака, що сидів неподалік. Давши волю своїм язикам, вони розповідали іншим про те, як їм випала нагода пограбувати ювеліра на вулиці Карла Йоханса або торговця деревиною в Драммені. Пішла чутка, що Аскільд дійсно має гарний слух. І після того, як у Кампені заарештували банду грабіжників, Аскільд зник. Більше його не бачили, але одного зимового ранку на сходах церкви Гамлебюен знайшли милицю та двоє відрізаних вух. Аскільда поховали десь на кладовищі, але оскільки священик його не відспівав, то його привид і досі блукав неприкаяний. І після того, як на землю падала темрява, в районі Квадратурен чи поблизу церкви можна було натрапити на чоловіка, що шкутильгав на одній нозі у шапці, добряче насунутій на голову, і клянчив грошей. А як не даси йому хоч копійчину, то чекай неприємностей.

Отаке розповідала Трульсу його бабця. Однак Трульс Бернтсен проігнорував засмаглого худого жебрака в химерному пальті, що сидів біля брами кладовища, і рушив гравійною алеєю поміж надгробків, рахуючи їх. Коли добрався до сьомого, звернув ліворуч, а дійшовши до дерева — праворуч, і зупинився біля четвертого надгробка.

Ім’я, викарбуване на тому надгробку, не значило для нього нічого. Такий собі А. К. Руд. Помер того ж року, коли Норвегія здобула свою незалежність, тобто 1905 року, в двадцятидев’ятилітньому віці. Але окрім імені та дат більше ніякого тексту не було — ані побажання спочивати в мирі, ані інших витіюватих слів. Може, тому, що погано обтесаний надгробок був дуже маленький. Але його шорстка поверхня слугувала прекрасним місцем для написання крейдою всіляких повідомлень, і саме для цього той надгробок і використовували.

ИТИЛАПС АЦЬЛУШАДРОТ

Трульс розшифрував побачений текст, використовуючи надзвичайно простий метод кодування, який вони придумали, щоби випадковий перехожий нічого не зрозумів. Він почав з кінця, читаючи літери парами, і рухався до початку, аж поки не прочитав отаке:

СПАЛИТИ ТОРДА ШУЛЬЦА

Трульс Бернтсен не записав прочитаного. Бо не було потреби. Він мав добру пам’ять на імена, і завдяки цій обставині на його столі з’явилася рекламна брошура омріяного «Audi Q5» із шкіряними сидіннями. Він витер напис рукавом.

Коли Трульс виходив з цвинтаря, жебрак підняв на нього погляд. Карі запобігливі очі. Мабуть, десь неподалік його чекає банда жебраків у великому недешевому авто. Здається, жебракам подобаються «мерседеси». Вдарив церковний дзвін. Згідно з прейскурантом, модель «Q5» коштувала 666 тисяч крон. Якщо в цих цифрах і був якийсь прихований сенс, то він оминув голову Трульса Бернтсена десятою дорогою.

* * * * *

— Маєш гарний вигляд, — зауважила Беата, вставляючи ключа в замок. — І пальцем новим розжився.

— Зроблено не абиде, а в Гонконгу, — зазначив Харрі, потираючи титановий протез.

Поки маленька непоказна жінка відмикала двері, він дивився на неї. Коротке світле волосся, зібране стрічкою. Шкіра така тонка й прозора, що крізь неї було видно тоненьке мереживо вен на її скроні. Беата нагадувала йому безволосих мишей, яких використовували у своїх експериментах дослідники ракових захворювань.

— Ти написала мені, що Олег жив на місці скоєння злочину, тому я подумав, що його ключі можуть підійти.

— Мабуть, перший замок зламали кілька років тому, — відповіла Беата, поштовхом розчиняючи двері. — Двері не замикалися, можна було заходити просто так. А цей замок вставили ми, щоби ніхто з наркоманів не прийшов і не спотворив місце злочину.

Харрі кивнув. Це було типово для наркоманських лігвищ. Не було сенсу мати замок, бо його щоразу вибивали. По-перше, «наркоми» вдиралися в житла, чиї мешканці могли мати дурман. По-друге, навіть ті, хто в цих лігвах жив, цупили один в одного.

Беата відхилила стрічку, і Харрі протиснувся всередину. На гачках у холі висіла одежа та пластикові пакети. Харрі зазирнув до одного з них. І побачив паперові серветки, порожні пивні бляшанки, мокру закривавлену футболку, шматочки алюмінієвої фольги та цигаркову коробку. Під стіною виднівся стос коробок з-під мороженої піци «Грандіоса», що піднімався ледь не до стелі. Чотири однакових стоячих вішалки білого кольору. Харрі здивувався, але швидко збагнув, що то, вочевидь, були поцуплені товари, які тутешні наркомани не змогли перетворити на готівку. Він пригадав, що в подібних лігвах вони безперервно натрапляли на речі, які хтось колись сподівався «сплавити». Якось в одному помешканні вони знайшли у мішку шістдесят безнадійно застарілих мобільних телефонів, а в іншому — виявили на кухні частково розібраний мопед.

Харрі увійшов до вітальні. Там смерділо сумішшю поту, просоченого пивом дерева, мокрим попелом та ще чимось солодким, що Харрі не зміг розпізнати. У звичному сенсі слова меблів у кімнаті не було. На долівці, наче навкруг вогнища, були розкладені чотири матраци. З одного стирчав зігнутий під прямим кутом дріт, що на кінці мав форму літери Y. Квадрат дерев’яної підлоги поміж матрацами був чорний від цигаркових підпалин довкола порожньої попільниці. Харрі припустив, що недопалки з попільниці забрали експерти-криміналісти.

— Густо лежав під стіною на кухні, отам, — сказала Беата. І показала рукою, зупинившись на порозі між вітальнею та кухнею.

Перш ніж увійти до кухні, Харрі зупинився біля дверей і озирнувся. Це була звичка. Не звичка криміналістів, які опрацьовували місце злочину, починаючи ретельний обшук з периферії і мало-помалу рухаючись до трупа. І не звичка патрульного полісмена, який першим потрапляв на місце скоєння злочину і боявся ненароком спотворити речові докази, залишивши власні відбитки пальців, або, ще гірше, випадково стерти чужі, які там уже були. Підлеглі Беати вже давно зробили тут те, що мали зробити. Тому звичка Харрі була звичкою детектива-слідчого, котрий знає, що має лише один шанс дати слово своїм органам чуття і тим ледь вловимим деталям, щоби вони залишили відбитки у його свідомості ще до того, як затвердіє цемент остаточного враження. І це мало статися зараз, перш ніж візьметься до роботи аналітична частина його мозку, та, яка вимагала чітко сформульованих фактів. Інтуїцію Харрі визначав як прості логічні висновки, отримані на основі звичайних чуттєвих вражень, які мозок або був неспроможний перетворити на щось придатне для раціонального аналізу, або робив це надто повільно.

Однак це місце мало розповіло йому про скоєний злочин.

Усе, що він побачив, почув та відчув нюхом, — це житло з непостійними мешканцями, які в ньому зустрічалися, вживали наркотики, спали, зрідка їли, а через деякий час зникали. До наступного лігва, до кімнати в спеціалізованому притулку, до якогось контейнера, до дешевого спального мішка під містком або до нефарбованого дерев’яного пристанища під скромним надгробком.

— Ясна річ, нам довелося тут чимало попрацювати, — сказала Беата, відповідаючи на запитання, яке йому й не треба було ставити. — Тут скрізь було повно сміття.

— А наркотики знайшли?

— У пластиковому пакеті з невивареними ватними тампонами.

Харрі розуміюче кивнув. Досвідчені та нужденні наркомани, які знають, що таке ломка, зазвичай зберігали ватні тампони, якими вони витирали ті місця, куди впали краплі наркотику, коли його набирали в шприц. А потім, коли з дурманом ставало сутужно, ці тампони вони виварювали, а отриману бурду кололи собі.

— А ще ми знайшли презерватив зі спермою та героїном.

— Ти ба! — здивовано підняв брову Харрі. — І багато ж там сперми було?

Він побачив, як Беата зашарілася і відразу нагадала йому ту скромну випускницю поліцейської школи, якою він її і досі пам’ятав.

— Вірніше, не героїн, а його сліди. Ми припускаємо, що презерватив використовувався для зберігання героїну, а після того, як його спожили, сам презерватив використали за прямим призначенням.

— Гм, — задумливо мугикнув Харрі. — Дивна річ: наркомани, що переймаються контрацепцією. Непогано. А ви не виявили, хто…

— ДНК ззовні і всередині презерватива співпали з ДНК двох старих знайомих — однієї шведської дівчини та Івара Торстенсена, більше відомого таємним агентам поліції як Снівар.

— Снівар?

— Так. Бо він мав негарну звичку погрожувати поліції голками, зараженими СНІДом. Казав, що в нього СНІД.

— Що ж, тоді зрозуміло, чому він скористався презервативом. Чи був помічений у насильстві? Є які-небудь дані щодо цього?

— Ні. Лише сотні зареєстрованих випадків грабунку, незаконного заволодіння чужим майном та збуту наркотиків. Плюс декілька випадків контрабанди наркотиків.

— Але ж ти сказала, що він іще погрожував когось убити зараженим шприцом?

Беата зітхнула, увійшла до вітальні і повернулася до нього спиною.

— Вибач, Харрі, але в цій справі все було ясно як день.

— Олег ніколи й мухи не зобидив, Беато. Він не такий, розумієш? В той час як оцей Івар…

— Івар та його шведська подруга… Стосовно них уже не провадиться слідство, якщо так можна сказати.

Харрі втупився поглядом їй у спину.

— Вони — померли?

— Так. Від передозування. За тиждень до вбивства. Неочищений героїн у суміші з фентанілом. Схоже, на віолін у них просто бракувало грошей.

Харрі обвів поглядом стіни. Більшість «серйозних» наркоманів без постійного житла зазвичай мали одну-дві заначки в потаємному місці, де вони могли сховати запасну дозу дурману або сховатися самі. Інколи вони ховали в таких місцях гроші. Часом — інші цінні предмети. Про те, щоби носити подібні речі з собою, навіть мови бути не могло, бо коли «нарком» з’являвся в людному місці якраз у той момент, коли дурман починав діяти, він перетворювався на легку здобич для всіляких хижаків. І тому заначка — то було святе. Наркоман зі стажем, який в решті випадків являв собою кволу мумію, вкладав у створення заначки стільки енергії та фантазії, що інколи навіть слідчі-ветерани та собаки-шукачі не могли її знайти. Той, хто сидів на наркотиках, ніколи й нікому не розкривав таємницю своїх схованок, навіть найкращим друзям. Бо вони добре знали з власного досвіду, що кодеїн, морфін чи героїн був для них ближчим за найближчого родича чи друга.

— А ти, бува, не шукала тут заначку?

Беата похитала головою.

— Чому ж ні? — спитав Харрі, розуміючи, що ставить дурне запитання.

— Бо виходжу з того, що нам довелося б перевернути всю квартиру догори ногами, аби щось знайти, а слідству це все одно не допомогло б, — терпляче пояснила Беата. — Ми маємо обмежені ресурси і тому мусимо використовувати їх згідно з пріоритетами. А ще через те, що необхідні нам докази ми отримали.

Харрі кивнув. Саме на таку відповідь він і очікував.

— І які ж це докази? — тихо поцікавився він.

— Ми вважаємо, що вбивця здійснив постріл з того місця, де я зараз стою. — В середовищі експертів-криміналістів побутувала звичка не називати імен. Беата випростала вперед руку. — Майже в упор. З відстані, меншої за метр. Бо у вхідних отворах і довкола них були виявлені часточки порохової сажі.

— Так отвір був не один?

— Було здійснено два постріли.

Беата поглянула на нього зі співчутливим виразом обличчя, який свідчив, що вона знала, про що думає Харрі: якби був один постріл, то адвокат звинувачуваного мав би можливість стверджувати, що пістолет вистрелив випадково. Але через те, що пострілів було два, така можливість відпала.

— Обидві кулі влучили в груди загиблого. — Наче використовуючи мову знаків, Беата розчепірила вказівний та середній пальці своєї правої руки і приклала їх до лівого боку своєї блузки. — Якщо припустити, що як жертва, так і вбивця стояли, і вбивця вистрелив інстинктивно, то перший вихідний отвір свідчить, що вбивця мав сто вісімдесят — сто вісімдесят п’ять сантиметрів зросту. Підозрюваний має сто вісімдесят три.

О Господи. Харрі подумав про хлопця, з яким зустрівся в кімнаті для побачень. Здавалося, лише вчора вони борюкалися один з одним і Олег ледь сягав його грудей.

Беата знов увійшла до кухні. І показала на стіну біля засмальцьованої газової плити.

— Як бачиш, кулі увійшли ось тут і тут, досить близько одна від одної. Це означає, що постріли були зроблені швидко один за одним, бо жертва почала падати. Перша куля пробила легеню, а друга пройшла крізь верхню частину грудей, злегка зачепивши лопатку. Жертва…

— Густо Ганссен, — уточнив Харрі.

Беата замовкла. Поглянула на нього. І кивнула.

— Густо Ганссен помер не відразу. Його руки були вимазані кров’ю, кров була на його одежі, і це свідчило про те, що він рухався після того, як упав. Але це, вочевидь, тривало недовго.

— Зрозуміло. А які… — Харрі потер долонею обличчя. «Треба буде спробувати хоча б декілька годин поспати», — подумав він. — …які прив’язки має Олег до цього убивства?

— Двоє людей зателефонували нам на комутатор і сказали, що чули в кварталі щось схоже на постріли. Один з них живе по той бік перехрестя, на вулиці Мьоллергата, а другий — якраз напроти цього будинку.

Харрі примружився і поглянув у замизкане вікно, що виходило на вулицю Гаусманнс-гате.

— Не абищо — почути з одного кварталу постріл у другому кварталі, та ще й у центрі міста!

— Не забувай, що то трапилося в липні. Теплий вечір. Усі вікна розчинені. Літні вихідні, транспорту на вулицях майже немає. Сусіди вже певний час намагалися змусити поліцію прикрити це лігво, тому поріг можливого повідомлення про постріл уже й так був досить низьким, якщо так можна висловитися. Полісмен з оперативного пункту сказав тим, хто їм зателефонував, щоби вони сиділи тихо і пильнували за сусіднім кварталом, допоки не приїдуть патрульні авто. Поліція зреагувала миттєво. Два автомобілі прибули о дев’ятій двадцять і, зайнявши позицію, стали чекати на спецзагін.

— «Дельта»?

— Ці хлопці завжди спізнюються, бо витрачають певний час на те, щоби вдягнути шоломи та бронежилети. А потім патрульним машинам повідомили з оперативного пункту, що сусіди помітили, як з будинку вийшов якийсь хлопець, звернув за ріг і попрямував до Акерсельви. Тож двоє поліцейських подалися до річки, де вони знайшли…

Беата замовкла і продовжила лише після того, як побачила, що Харрі ледь помітно кивнув головою.

— …Олега. Він не чинив опору, бо був такий «накачаний» дурманом, що погано усвідомлював, що робить. На його правій кисті та передпліччі ми виявили рештки пострілу.

— А яке ж було знаряддя вбивства?

— Оскільки калібр був незвичний — «Макаров» дев’ять на вісімнадцять міліметрів, то про численні альтернативи в цьому випадку не йшлося.

— Так, «Макаров» є улюбленим пістолетом організованої злочинності в колишніх країнах радянського блоку. А також «Форт-12», яким озброєна поліція в Україні. Плюс іще пару моделей.

— Дійсно. На підлозі ми знайшли стріляні гільзи з рештками пороху. Порох кулі «Макарова» має особливу пропорцію селітри та сірки, в ній також використовується трохи алкоголю, як і в несірчаному поросі. Хімічний склад пороху в гільзі та довкола вхідних ран співпадає з рештками пороху на руці Олега.

— Ясно. А де саме знаряддя вбивства?

— Його так і не знайшли. Ми підключили до роботи аквалангістів та пошуковців, які ретельно обшукали дно ріки та її береги, але марно. Однак це не означає, що пістолета там немає — ти ж знаєш, скільки там мулу і густої грязюки.

— Знаю.

— Двоє з хлопців, які мешкали в цій квартирі, розповідали, що Олег інколи крадькома показував «Макарова» і вихвалявся, що саме таким пістолетом користається й російська мафія. Жоден з них не розбирається в типах зброї, але після того, як їм показали приблизно сотню пістолетів, вони обидва начебто вказали на «Одесу».

Харрі кивнув. «Макаров» дев’ять на вісімнадцять міліметрів. Переплутати було неможливо. Коли він уперше побачив «Одесу», йому пригадався пістолет футуристичного вигляду з обкладинки альбому групи «Foo Fighters», котрий, разом із купою інших СD-дисків, опинився у Ракелі й Олега.

— Сподіваюся, ці хлопці — надійні, як скеля, очевидці злочину, чия проблема з наркотиками ще не виросла до загрозливих масштабів?

Беата не відповіла. Та їй і не треба було відповідати. Харрі знав: вона розуміє, що він намагається хапатися за соломинки.

— А аналізи крові та сечі Олега? — почав Харрі, розгладжуючи рукави свого піджака так, наче це мало якесь велике значення. — Що показали його аналізи?

— Наявність хімічної речовини віолін. Звісно, стан наркотичного сп’яніння можуть визнати пом’якшуючою обставиною.

— Гм. Це дає змогу припускати, що він перебував у такому стані ще до того, як встрелив Густо Ганссена. А як же тоді пояснити мотиви його вчинку?

Беата нерозуміюче витріщилася на Харрі:

— Мотив?

Він знав, що вона подумала: а хіба можна уявити собі інший мотив, окрім наркотику, коли один наркоман убиває іншого?

— Якщо Олег уже був під кайфом, то навіщо йому було потрібно когось убивати? — спитав він. — Як правило, злочини на кшталт оцього є спонтанним відчайдушним актом, спричиненим жагою наркотиків чи появою симптомів ломки.

— Мотиви — це твоя єпархія, — відказала Беата. — А я — криміналіст.

Харрі зітхнув.

— Гаразд. А чи є що-небудь цікаве окрім того, що ти вже сказала мені?

— Я гадала, що ти захочеш поглянути на фото, — зазначила Беата, розкриваючи тоненький шкіряний чемоданчик.

Харрі взяв стос фотографій. Перше, що вразило його, — це краса Густо. По-іншому назвати це було неможливо. Такі слова, як «врода» чи «привабливість», тут не годилися. Правильної форми голова, заплющені очі та просякла кров’ю сорочка. Навіть мертвий, Густо Ганссен мав складну для визначення, але чітко видиму красу молодого Елвіса Преслі, той тип зовнішності, який однаково подобався і чоловікам, і жінкам, схожий на обожнюваного ідола-гермафродита, що зустрічається в кожній релігії. Після кількох знімків тіла в повну довжину фотограф зробив кілька знімків крупним планом — обличчя та кульові отвори.

— А це що таке? — спитав Харрі, показуючи на знімок правої руки Густо.

— У нього під нігтями була кров. Ми взяли мазки, але, на жаль, вони зіпсувалися.

— Зіпсувалися?

— Таке трапляється, Харрі.

— Але не в твоєму відділі.

— Ті мазки зіпсувалися, коли їх несли на ДНК-аналіз до відділу патології. Втім, ми не надто засмутилися. Та кров була досить свіжою, але вже встигла вельми сильно згорнутися і тому не мала стосунку до вбивства. А оскільки загиблий сидів на голці, то цілком імовірно, що то була його власна кров. Але…

— …Але якщо це не так, то вельми цікаво знати, з ким же Густо Ганссен бився того ж дня. Поглянь на його туфлі. — І з цими словами Харрі показав Беаті одне фото на повний зріст. — Хіба ж це не туфлі фірми «Alberto Fasciani»?

— Не думала, що ти так добре розбираєшся у туфлях, Харрі.

— Їх виробляє один з моїх клієнтів у Гонконгу.

— Один з клієнтів, кажеш? Але, наскільки мені відомо, оригінальне взуття Фашіані виробляють виключно в Італії.

Харрі знизав плечима.

— Не бачу різниці. Але якщо це дійсно Фашіані, то вони не пасують до решти його вбрання. Бо воно схоже на те, яке роздають благодійники зі «Свідків Ієгови».

— Може, ті туфлі — крадені, — зауважила Беата. — Густо Ганссен мав прізвисько Крадій. Славився тим, що цупив усе, що під руку траплялося, а тим більше — дурман. Ходила байка, що він украв списаного собаку-шукача і використовував його, щоби вишукувати заначки.

— Може, він якраз і знайшов заначку Олега, — припустив Харрі. — Він на допиті що-небудь сказав?

— І досі мовчить як риба. Каже тільки, що все це для нього як велика чорна діра. Навіть не пам’ятає, що був у тій квартирі.

— Може, і не був. У момент убивства.

— Та ми ж знайшли його ДНК, Харрі! Волосся, сліди поту.

— Але ж він тут жив і спав.

— Ми знайшли все те на тілі убитого, Харрі.

Харрі замовк і відвернувся.

Беата підняла було руку, може, щоби втішно покласти йому на плече, але передумала й опустила її.

— Ти мав з ним розмову?

Харрі похитав головою.

— Нагримав на мене і сказав, що бачити мене не бажає.

— Йому соромно.

— Можливо.

— Йому дійсно соромно. Ти був його ідолом. Він відчуває страшенне приниження від того, що його бачать у такому стані.

— Приниження? Я ж йому сльози витирав, дмухав на його подряпини, щоби менш боліли. Проганяв геть домовиків і не вимикав світло на ніч.

— Того хлопчика більше не існує, Харрі. Теперішній Олег не хоче, щоби ти йому допомагав; він хоче бути таким, як ти. Хоче рівнятися на тебе.

Харрі з досадою гупнув ногою по дощатій підлозі.

— Я того не вартий, Беато. І він це знає.

— Харрі…

— Може, сходимо до річки?

Сергій стояв перед дзеркалом, опустивши руки і тримаючи їх майже впритул до тулуба. Клацнув запобіжником і натиснув на кнопку. Лезо вискочило і віддзеркалило світло. То був красивий ніж, сибірська «викидачка», або «залізяка», як називали її урки — кримінальний суспільний прошарок у Сибіру. Це була найкраща у світі холодна зброя. Довге тонке руків’я з довгим і тонким лезом. Згідно з традицією, цей ніж вручав старший кримінальник родини, якщо ти зробив щось для того, аби його заслужити. Але традиції потроху відмирали, їхній вплив слабнув, і в наші дні такого ножа можна було купити, поцупити або в когось відібрати. Одначе саме цей ніж подарував йому його дядько. За словами Андрія, перед тим як подарувати ножа Сергію, отаман тримав «викидачку» під матрацом. Йому пригадалася легенда про те, що коли покласти «залізяку» під матрац хворого, то вона поглине його біль та страждання, а потім передасть їх тому, хто наступним потрапить під її удар. Це була одна з найулюбленіших легенд серед урок, як і та, в котрій ішлося, що коли хтось заволодіє твоїм ножем, то невдовзі з ним трапиться нещасний випадок і він помре. Стародавній романтизм та забобони, які швидко відмирали. Однак Сергій отримав подарунок з величезною, навіть перебільшеною шанобливістю. А як же інакше? Адже він завдячує своєму дядькові усім. Це він витягнув його з халепи, в яку він примудрився потрапити, це він підготував йому папери до Норвегії; це його дядько знайшов йому роботу прибиральника в аеропорту «Гардермоен». Так, це була добре оплачувана робота, і знайти її було неважко, але, вочевидь, вона належала до тих професій, до яких норвежці були неохочі; вони воліли краще сидіти на соціальній допомозі, аніж прибиральником працювати. Ті ж дрібні порушення закону, чий слід протягнувся за Сергієм з Росії аж до Норвегії, теж виявилися нескладною проблемою: його дядько про все домовився, і його досьє підчистили. Тому коли його благодійник подарував йому ніж, Сергій поцілував дядькову блакитну обручку. До речі, він мусив визнати, що ніж дійсно-таки був дуже красивий: темно-коричневе руків’я з оленячого рога з матовою інкрустацією у вигляді православного хреста.

Сергій переніс свою вагу на стегно, як його вчили, відчув, що зайняв правильну стійку, — і зробив випад уперед і вгору. Туди й назад. Туди й назад. Швидко, але не дуже — щоби лезо увійшло аж по руків’я. Кожного разу. З кожним ударом.

Чому саме ніж? Тому, що той, кого він мав убити, був поліцейським. А коли убивають поліцейського, то піднімається такий ґвалт, починаються такі інтенсивні пошуки, що слід залишати по собі якомога менше слідів та зачіпок. Куля завжди може вивести на помешкання, зброю чи людей. А різана рана від гладенького чистого ножа завжди є анонімною. Колота ж рана вже не буде такою анонімною, як різана, бо по ній можна вирахувати довжину та форму ножа, і саме тому Андрій наказав йому не проштрикувати поліцейському серце, а перерізати йому сонну артерію. Сергієві ще ніколи й нікому не доводилося ані горло перерізати, ані серце проколювати; колись він просто штрикнув одного грузина в стегно лише за те, що той був грузином. Тому він вирішив на чомусь потренуватися, на чомусь живому. Його сусід-пакистанець мав трьох котів, і кожного ранку, коли він заходив до під’їзду, в ніздрі йому вдаряв ядучий сморід котячих сцяк.

Сергій опустив ножа, нахилив голову і підкотив очі під лоба, щоби бачити себе у дзеркалі. Він мав вражаючий вигляд: сильний, загрозливий, небезпечний і готовий до нападу. Як на кіношній афіші. Невдовзі у нього з’явиться татуювання, яке засвідчить, що він убив співробітника поліції.

Він підійде до нього ззаду. Зробить крок уперед. Лівою рукою схопить за волосся і смикне голову назад. Потім притисне вістря ножа з лівого боку шиї, простромить шкіру і проведе ножем дугу через усю горлянку, у формі півмісяця. Ось так.

Серце його жертви викине із рани цілий водоспад крові; та після того, як воно вдарить три рази, потік крові ослабне, а мозок того чоловіка вже буде мертвий.

А тепер склади ніж, опусти його до кишені і йди геть, швидко, але не надто швидко. Нікому не дивися в очі. Просто йди зі спокійною душею.

Сергій ступив крок назад. Випрямився, вдихнув. Уявив собі цю сцену. Видихнув. Повернув лезо проти світла так, що воно дивовижно блиснуло, наче дорогоцінна перлина.

6

Беата й Харрі вийшли з вулиці Гаусманнс-гате, звернули ліворуч, обігнули ріг будинку і пройшли повз місце, де спалили будинок. Серед купи уламків там і досі валялися друзки закіптюженого скла та обсмалені пожежею цеглини. А поза спаленим будинком виднівся зарослий схил, який тягнувся до річки. Харрі помітив, що з тильного боку будинок Олега не мав дверей і що, за відсутності іншого виходу, з будинку можна було втекти через пожежні сходи, котрі починалися на горішньому поверсі.

— А хто мешкає в сусідній квартирі? — спитав він Беату.

— Ніхто, — відповіла вона. — Там порожні офісні приміщення. Колись там була редакція «Анархіста» — невеличкої газети, яка…

— Знаю, знаю. То було непогане видання для спортивних болільників. Ті, що вели там розділ культури, працюють тепер на великі газети. Двері до колишнього офісу були відімкнені?

— Вибиті. І, напевне, пробули в такому стані досить довго.

Харрі поглянув на Беату, і та з винуватим виразом обличчя кивком голови підтвердила те, про що йому й питати не треба було: хтось міг проникнути до квартири Олега і вибратися з неї непоміченим. Знову Харрі шукає соломинки, за які можна вхопитися.

Вони зійшли до стежини, яка тягнулася берегом Акерсельви. Харрі помітив, що в цьому місці річка була достатньо вузькою, щоби хлопець з гарною кидальною навичкою і сильною рукою міг запросто перекинути пістолет на протилежний берег.

— Якщо ви й досі не знайшли пістолета… — почав був Харрі.

— Обвинувачу не потрібен пістолет, Харрі.

Він кивнув. Обвинувач має у своєму розпорядженні рештки пострілу. Свідків, котрі бачили, як Олег вихвалявся пістолетом. Його ДНК на трупові.

Попереду них, прихилившись до залізної зеленої лави, стояли двоє білих хлопців у сірих спортивних куртках з капюшонами. Забачивши Харрі з Беатою, вони про щось швидко переговорили, схилившись один до одного, і неквапливо пішли геть стежиною.

— Схоже, що товкачі й досі нюхом відчувають у тобі полісмена, Харрі.

— Еге ж. А я гадав, що гашиш тут продають лише марокканці.

— Конкуренція посилилася. З’явилися косовські албанці, сомалійці та східноєвропейці. Ті, хто отримав у Норвегії статус біженця, торгують цілим спектром наркоти: спід, метамфетамін, екстазі, морфін.

— Героїн.

— Навряд чи. В Осло звичайного героїну майже не знайти. На першому місці віолін, а його можна дістати лише біля Плати. Хіба що податися до Готенбурга чи Копенгагена, де віолін нещодавно про себе заявив.

— Тільки й чую про цю фігню віолін. Що це таке?

— Новий синтетичний наркотик. Не так утруднює дихання, як стандартний героїн, тому хоча він і руйнує людські життя, смертей від передозування поменшало. Надзвичайно чіпкий, залежність виникає дуже швидко. Кожен, хто його «скуштує», вимагає добавки. Але він настільки коштовний, що мало хто може дозволити собі купляти його.

— Тому натомість вони купляють інший дурман?

— Тут морфіну хоч греблю гати.

— Один крок вперед, два кроки назад.

Беата похитала головою.

— Найважливіше — це війна з героїном. І він цю війну виграв.

— Бельман?

— Ти вже знаєш?

— Хаген сказав, що Бельман знищив більшість героїнових банд.

— Так. Пакистанські. В’єтнамські. «Дагбладет» назвала його генералом Роммелем після того, як він знищив розгалужену мережу північноафриканців. Знищив також банду МС в Альнабрю. Їх усіх засадили за грати.

— Байкерів? У мої часи хлопчаки-байкери торгували спідом і кололися героїном як навіжені.

— Любителі групи «Los Lobos». Хотіли бути схожими на «Янголів пекла». За нашими даними, вони складали одну з лише двох мереж, які торгували віоліном. Але потрапили під масовий арешт, після якого була влаштована облава в Альнабрю. Бачив би ти самовдоволену усмішечку на пиці Бельмана в газетах! Він особисто керував операцією.

— Може, займемося добрим ділом?

Беата розсміялася. Була ще одна її риса, яка йому подобалася: вона досить добре зналася на фільмах, щоби з півслова розпізнавати не надто вдалі рядки з не надто вдалих кінострічок. Харрі запропонував їй цигарку, але вона відмовилася. Тож він прикурив сам.

— Гм. А як же в біса цьому Бельману вдалося досягнути того, що навіть близько не вдавалося відділу боротьби з наркотиками за всі ті роки, що я працював в управлінні поліції?

— Знаю, він тобі не до вподоби, але він і справді є добрим керівником. У кримінальній поліції його любили, а тепер усі вони злі на начальника поліції за те, що він перевів Бельмана до управління.

— Зрозуміло, — сказав Харрі і зробив затяжку. Відчув, як вона вгамувала жагу, що нуртувала в його крові. Нікотин. Багатоскладове слово, як і героїн та віолін.

— А хто ж лишився на свободі?

— Це так само, як знищувати шкідників. Виникає аналогічна проблема — ти порушуєш харчовий ланцюжок, але не впевнений в ефективності свого результату, бо, знищивши одних, ти, можливо, розчищаєш шлях для когось іншого. Іще більш небезпечного за тих, кого ти усунув.

— А що, вже з’явилися якісь ознаки цього?

Беата знизала плечима.

— Раптом у нас перервалося надходження інформації з вулиці. Наші інформатори нічого не знають. Або навмисне постуляли пельки. Ходять лише непевні чутки про якогось чоловіка з Дубая. Ніхто його не бачив, ніхто не знає, як його звати, він є чимось на кшталт невидимої руки, яка керує маріонетками, смикаючи їх за ниточки. Ми бачимо, що продається віолін, але не можемо прослідкувати, звідки він надходить. Товкачі, яких ми заарештовуємо на місці злочину, твердять, що придбали віолін у таких самих, як і вони — торговців низового рівня. Зазвичай сліди не замітаються так ретельно. І це свідчить про те, що існує якась нескладна, але добре організована й професійна структура, яка контролює ввезення й продаж.

— Чоловік з Дубая. Таємничий організатор. Хіба ж ми вже не чули цю оповідку раніше? А потім виявляється, що це — звичайнісінький пройдисвіт.

— Цього разу все інакше, Харрі. За останній рік було скоєно кілька вбивств, пов’язаних з наркотиками. Такого насильства та жорстокості ми ще не бачили. Але — ані пари з вуст. Жодного слова. Знайдено двох в’єтнамців, підвішених догори ногами за балку в помешканні, де вони працювали. Їх втопили — у кожного до шиї був прив’язаний пластиковий пакет з водою.

— Це — не арабський метод, а російський.

— Перепрошую?

— Вони чіпляють людину догори ногами, надівають їй на голову пластиковий мішок і міцно зав’язують навколо шиї. А потім починають лити воду на п’яти. Вода стікає по тілу вниз і наповнює мішок. Цей метод убивства називається «космонавт».

— А звідки ти це знаєш?

Харрі знизав плечима.

— Був собі такий заможний хірург на ім’я Біраєв. У вісімдесятих роках минулого століття він розжився справжнім костюмом астронавта з «Аполло-11». Заплатив за нього на чорному ринку два мільйони долярів. Кожного, хто намагався надурити Біраєва або не віддати йому борг, запихали в той костюм. Коли ж лили воду, то обличчя нещасного знімали на плівку. А потім цей фільм розсилали іншим боржникам.

Харрі дмухнув цигарковим димом у стелю.

Беата скоса поглянула на нього і повільно похитала головою.

— А чим ти займався в Гонконгу, Харрі?

— Ти вже питала про це по телефону!

— Але ти не відповів.

— Та отож. Хаген сказав, що може дати мені іншу справу замість цієї. Щось натякнув про одного таємного агента, якого вбили.

— Так, — сказала Беата. І полегшено зітхнула: нарешті вони з’їхали з теми Олега та Густо.

— А що то конкретно за справа?

— Йдеться про молодого таємного агента відділу боротьби з наркотиками. Його викинуло на берег там, де Оперний театр спускається до води. Туристи, діти і таке інше. Був величезний скандал.

— Застрелили?

— Втопили.

— А як ви дізналися, що то було вбивство?

— Він не мав зовнішніх ушкоджень; усе виглядало так, що він міг випадково упасти в море, тим паче, що той хлопець якраз відповідав за район довкола Оперного театру. Але потім Бйорн Гольм перевірив його легені. І виявив там прісну воду. А вода у фіорді Осло — солона, як відомо. Схоже, що хтось викинув його в море, щоби подумали, наче він там утопився.

— Ясно, — сказав Харрі. — Будучи таємним агентом, той хлопець міг походжати вздовж річки. В річці вода прісна, і вона впадає у море біля Оперного театру.

Беата посміхнулася.

— Доречне зауваження, Харрі. Але Бйорн про це також подумав і порівняв бактеріальну флору, вміст мікроорганізмів і таке інше. Виявилося, що вода в легенях була надто чистою у порівнянні з водою з Акерсельви. Вона пройшла крізь очисні фільтри. На мою думку, його втопили у ванні. Або в резервуарі під водоочисними спорудами. Або ж…

Харрі кинув недопалок цигарки поперед себе на стежину.

— Або в пластиковому мішку.

— Так.

— Цей чоловік з Дубая. Що ти сама про нього знаєш?

— Я ж тобі щойно сказала, Харрі.

— Ти мені нічого не сказала.

— Та отож.

Вони зупинилися біля мосту Анкер, і Харрі поглянув на свого годинника.

— Кудись ідеш? — спитала Беата.

— Та ні, — відповів Харрі. — Просто дав тобі привід сказати, що ти мусиш іти і при цьому не почуватися винуватою, що ти мене покидаєш.

Беата посміхнулася. «А вона досить приваблива, коли посміхається», — подумав Харрі. Дивно, що вона одна. Принаймні, була. Її телефонний номер — один з восьми в його списку, а він навіть не знає, одна вона чи в неї вже хтось є.

«Б» в тому списку означало «Беата».

«Г» — Гальворсен, колишній колега Харрі і батько Беатиної дитини. Вбитий під час виконання службових обов’язків. Але він і досі не стер його номера.

— А ти з Ракель уже розмовляв? — спитала Беата.

«Р». Харрі подумав: а чи не згадала Беата про неї по асоціації зі словом «покидати», яке він щойно вжив? Беата чекала, що він щось скаже, але він не сказав нічого. Лише головою похитав.

Несподівано одне для одного вони заговорили одночасно.

— Гадаю, ти…

— Взагалі-то…

Беата посміхнулася.

— Взагалі-то мені дійсно треба йти.

Вона рушила до дороги, і він провів її поглядом.

Потім сів на одну з лав і уставився на річку, де в тихій заводі неквапливо плавали качки.

Двоє в капюшонах повернулися.

— Ви бува не п’ятак?

Харрі чомусь дратувало це запозичення з американського телесеріалу, яке означало «полісмен». Виявляється, ці хлопці не його запідозрили, а Беату.

Харрі похитав головою.

— А чи не бажаєте…

— Все, чого я бажаю, — це спокою, — продовжив Харрі. — Спокою й тиші.

З внутрішньої кишені він дістав сонцезахисні окуляри «Prada». Їх подарував йому один власник крамниці з вулиці Кантон-роуд, який трохи затримався з виплатами, але вважав, що до нього ставляться по справедливості. То була жіноча модель окулярів, але Харрі було байдуже, бо вони йому подобалися.

— До речі, — гукнув він услід хлопцям, — а віоліну ви не маєте?

Замість відповіді один з них скептично пирхнув.

— У центрі міста, — підказав другий, кивнувши через плече.

— А якщо точніше?

— Спитайте Ван Персі або Фабрегаса. — Хлопці рушили до джазового клубу «Bla», і їхній сміх поволі стих, віддаляючись.

Харрі відкинувся на спинку лави і став спостерігати, як качки, навдивовижу вправно працюючи своїми лапками, сновигали водною поверхнею, мов ковзанярі-спринтери по темному льоду.

Значить, Олег мовчить. Як зазвичай мовчать винуваті. Це — їхній привілей і єдина розумна стратегія. З чого ж почати? Як же приступити до розслідування того, що вже було розслідуване, як відповісти на запитання, котрі вже знайшли свої адекватні відповіді? Чого він хоче досягти? Знищити істину шляхом її заперечення? Приблизно так, як це робили батьки, патетично вигукуючи: «Мій син? Та цього просто не може бути!» Йому не раз доводилося чути такі заяви, коли він працював детективом групи розслідування кримінальних злочинів. Він знав, чому він хотів займатися розслідуванням злочинів. Бо це було єдине, що він умів робити. Єдиний внесок в суспільну справу. Він був як та домогосподарка, котра наполягала на тому, що сама куховаритиме на поминках власного сина. Як той музика, що прийшов на похорон друга з власним інструментом. То була потреба робити хоч щось — як заспокійливий жест або просто щоби відволіктися і зайняти себе.

Одна з качечок ковзнула до нього, можливо сподіваючись, що він сипне їй хлібні крихти. Не тому, що була в цьому впевнена, а про всяк випадок: всяке буває. Качка розрахувала витрати своєї енергії і співвіднесла їх з можливістю отримання винагороди. Надія. Темна крига. Ковзанярі.

Харрі різко випрямив спину. І витягнув ключі з кишені піджака. Йому щойно пригадалося, навіщо він купив тоді отой навісний замок. Він купив його не для себе. А для спринтера-ковзаняра. Для Олега.

7

Поліцейський Трульс Бернтсен мав коротку розмову з черговим інспектором в аеропорту. Так, сказав Бернтсен, він знає, що аеропорт — це зона відповідальності районної поліції містечка Ромеріке, що він не має стосунку до арешту, але як детектив-оперативник він уже певний час стежив за заарештованим, і один з його інформаторів щойно повідомив йому, що Торда Шульца затримали за володіння наркотиками. Він пред’явив своє посвідчення офіцера третього рангу, оперативника відділу поліції Осло з боротьби з організованою злочинністю. Інспектор стенув плечима і без зайвих розпитувань провів його до однієї з трьох камер попереднього ув’язнення.

Коли двері камери з гуркотом зачинилися за ним, Трульс озирнувся довкола, переконуючись, що в коридорі та двох сусідніх камерах нікого немає. А потім сів на кришку унітаза й поглянув на вузьку койку, на якій сидів чоловік, обхопивши руками голову.

— Ви — Торд Шульц?

Чоловік підняв голову. Якби він був без піджака і якби не формена сорочка, то Бернтсен ніколи б не подумав, що перед ним — командир корабля. Командири так не виглядають. Вони не мають бути такими переляканими, блідими, із зіницями великими та чорними від шоку. З іншого боку, саме такий вигляд мали більшість людей після свого першого затримання. Бернтсену не відразу вдалося віднайти Шульца в аеропорту. Але решта було неважко. Згідно зі STRASAK — офіційним кримінальним реєстром, Шульц не мав кримінального досьє, ніколи не мав справ з поліцією і — згідно з їхнім неофіційним реєстром — ніколи не числився серед тих, хто мав зв’язки з наркоторговцями.

— Хто ви?

— Я прийшов сюди від імені людей, на яких ти працюєш, Шульце, і я не маю на увазі авіакомпанію. Про все решту забудьмо. Домовилися?

Шульц показав на картку посвідчення особи, що висіла на мотузці на шиї у Трульса.

— Ви — поліцай. І ви хочете мене обдурити.

— Якби це справді було так, то ти мав би підстави радіти, Шульце. Бо це було б порушенням процедури і твій адвокат отримав би шанс на твоє виправдання. Але ми владнаємо цю справу без адвокатів, добре?

Командир авіалайнера продовжував витріщатися на нього своїми розширеними чорними зіницями, які, здавалося, поглинали все світло, яке тільки могли, і всякий найслабший натяк на оптимізм. Трульс Бернтсен зітхнув. Йому залишилося сподіватися тільки на те, що його слова поступово знайдуть дорогу до свідомості пілота.

— Тобі відомо, хто такий «спалювач»? — спитав Бернтсен і не став довго чекати на відповідь. — Це той, хто знищує кримінальні справи, заведені поліцією. Він робить так, що докази стають суперечливими або взагалі зникають, а процесуальні норми порушуються, через що справа так і не потрапляє до суду; під час слідства робляться численні грубі помилки, які дають можливість підозрюваному вийти сухим із води. Второпав?

Шульц двічі кліпнув очима. І повільно кивнув головою.

— Прекрасно, — констатував Бернтсен. — Ситуація склалася таким чином, що ми з тобою — двоє чоловіків, що стрімко падають вниз, маючи на двох лише один парашут. Я вистрибнув з літака, щоби врятувати тебе, і наразі ти можеш не витрачати зусиль на висловлення вдячності, але мусиш довіряти мені на всі сто відсотків. Ферштейн? Зрозумів?

Шульц знову закліпав очима. Вочевидь, не зрозумів.

— Колись був собі один німецький поліцай, спалювач. Працював на банду косовських албанців, які завозили героїн балканським маршрутом. З опіумних плантацій Афганістану наркотики транспортували великими вантажівками до Туреччини, потім через колишню Югославію до Амстердама, звідки албанці переправляли його до Скандинавії. Треба проїхати цілу купу пунктів перетину кордону, заплатити цілій купі людей. Серед яких був і цей спалювач. І одного дня ловлять одного молодого косовського албанця, у якого повен бак опіуму-сирцю; шматки навіть не загорнули, а просто жбурнули прямо в пальне. Його заарештували й кинули в камеру попереднього ув’язнення, а косовські албанці того ж дня зв’язалися зі своїм німецьким спалювачем. Той прибув до хлопця, пояснив йому, що він — його спалювач і що хлопець може тепер розслабитися, бо вони все уладнають. Спалювач сказав, що приїде наступного дня і пояснить, що слід казати поліції. Все, що той молодик мав робити, — це сидіти, стуливши пельку. Але хлопцю, якого заарештували прямо на місці злочину, ще ніколи не доводилося бувати в тюрязі. Мабуть, він уже встиг наслухатися страшних розповідей про те, як небезпечно в тюремному душі нахилятися за бруском мила. Як би там не було, а на першому ж допиті він розколовся, як яйце в мікрохвильовці, і здав свого спалювача, сподіваючись, що таким чином заслужить поблажливе ставлення з боку судді. Отак-то. Для того, щоби отримати докази на того спалювача, поліція встановила в камері приховані мікрофони. Але спалювач, отой продажний поліцай, так і не прийшов. Знайшли його через півроку. Дрібні шматочки його тіла були розкидані по тюльпановому полю. Сам я — міський хлопець, але чув, що з трупів людей виходить ефективне добриво.

Бернтсен замовк і поглянув на пілота, очікуючи на звичне в такій ситуації запитання.

Пілот випрямив спину, до його обличчя частково повернулося його природне забарвлення, і, нарешті, він прокашлявся й спитав:

— Е-е-е, а чому саме спалювач? Це ж не він розколовся.

— А тому, що у цьому світі немає справедливості, Шульце. Є лише необхідні рішення для практичних проблем. Спалювач, який мав знищити докази, сам перетворився на доказ. На нього впала підозра, і якби його спіймали на місці злочину, то він міг би вивести детективів на косовських албанців. Оскільки він був не їхнім одноплемінником, а просто продажним поліцаєм, то цілком логічне рішення полягало в тім, щоби переправити його на той світ. До того ж, албанці знали, що саме на цьому вбивстві поліція не фокусуватиме свою увагу і не стане здіймати велику бучу. Бо який сенс? Спалювач уже отримав належне покарання, а поліція зазвичай не горить бажанням розпочинати слідство, єдиний результат якого полягатиме в тому, що громадськість дізнається про корупцію серед правоохоронців. Я вірно кажу?

Шульц не відповів.

Бернтсен подався вперед. Голос його зазвучав тихше, але напруженіше.

— Я не хочу, щоби шматки мого тіла знайшли на тюльпановому полі. Єдиний наш вихід з усього цього — це довіряти один одному. Бо у нас один парашут. Второпав?

Пілот знову прокашлявся.

— А що сталося з тим косовським албанцем? Йому вдалося пом’якшити вирок?

— Важко сказати. Його знайшли повішеним у камері ще до того, як справа дійшла до суду. Хтось розбив йому голову об гак для одежі.

Обличчя командира корабля знову пополотніло.

— Розслабся й дихай глибше, Шульце, — кинув Бернтсен. Оцей аспект роботи подобався йому більше за все: приємне відчуття від того, що інколи йому випадає можливість покомандувати.

Шульц відхилився і притулився головою до стіни. Заплющив очі.

— А якщо я відмовлюся від вашої допомоги і ми вдамо, що вас тут ніколи не було?

— Не вийде. Той, хто дає роботу тобі й мені, не зацікавлений в тому, щоби ти давав свідчення в суді.

— Тобто ви хочете сказати, що фактично я не маю вибору?

Бернтсен посміхнувся. І вимовив свою улюблену фразу:

— Шульце, ти вже давно не маєш жодного вибору.

Стадіон «Валле Говін». Маленька оаза бетону посеред пустелі зелених галявин, беріз, парків та квітників на верандах. Взимку цей стадіон використовувався як ковзанка, а влітку — як концертний майданчик, в основному, для виступів таких динозаврів, як «Роллінг Стоунз», Прінс та Брюс Спрінгстін. Колись Ракель навіть переконала Харрі сходити з нею подивитися U-2, хоча він завжди віддавав перевагу клубам і терпіти не міг концертів на стадіонах. Опісля вона піддражнювала Харрі, кажучи, що у глибині душі він є прихованим музичним фундаменталістом.

Однак більшість часу стадіон «Валле Говін» був порожній та занехаяний, схожий на покинуту фабрику, яка колись виробляла товар, котрий нині втратив попит. Найкращі спогади, які він викликав у Харрі, були спогадами про те, як він спостерігав за Олегом, коли той тренувався тут на льоду. Сидів і дивився, як хлопець старається щосили, викладаючись на всі сто. Боровся, перемагаючи самого себе. Падав. Піднімався. Падав і піднімався знову. І таки добився певних досягнень, хоча й не надто видатних: то поліпшить свій власний рекорд, то завоює призове місце на чемпіонаті своєї вікової групи. Але тих скромних успіхів було більш ніж достатньо, щоби щиросердий Харрі так роздувався від гордості, яка його переповнювала, що йому доводилося напускати на себе нарочито байдужий вигляд, аби їм обом не довелося ніяковіти.

«Непогано, Олеже, дуже непогано».

Харрі озирнувся довкола. Ані душі. Вставив сувальдний ключ у замок роздягальні під трибунами. Всередині все лишилося незмінним, тільки стало більш пошарпаним. Долівка була засмічена; вочевидь сюди вже давно ніхто не приходив. Це місце, де можна було побути на самоті. Харрі пройшовся повз шафки. Більшість із них були незамкнені. Невдовзі він знайшов те, що шукав: навісний замок.

Харрі встромив кінчик плаского ключа в зубчастий отвір. Ключ не заходив. От сука!

Харрі повернувся. Ковзнув очима по громіздких залізних шафах. Зупинив погляд на одній із них. Вона також мала навісний замок. А на зеленій фарбі виднілося видряпане кружальце — «О».

Перше, що Харрі побачив усередині, були Олегові ковзани для перегонів. Довгасті тонкі леза мали по своїх краях щось схоже на червоний висип. Зі зворотного боку дверцят шафи до вентиляційних отворів були причеплені дві фотографії. Дві сімейні фотографії. На одній з них було п’ятеро облич. Двох дітей та, здогадно, двох їхніх батьків Харрі не знав. Але третє дитинча він упізнав. Бо бачив того хлопця на інших фото. На фото, зроблених на місці злочину.

То був красень Густо Ганссен.

У Харрі враз виникло таке враження, що Густо Ганссен погано вписується в це фото. А точніше, що він погано вписується в сім’ю, що була на тому фото зображена. «Цікаво, — подумав Харрі, — то через його красу чи через щось інше?»

Дивно, але те ж саме можна було сказати й про високого русявого чоловіка, що сидів позаду темноволосої жінки та її сина на другій фотографії. Цей знімок був зроблений одного осіннього дня кілька років тому. Вони поїхали погуляти до Гольменколлена — передмістя Осло — і ходили там посеред товстого шару червонуватого опалого листя. Ракель поставила фотоапарат на великий камінь і натиснула кнопку автоспуску.

Невже то справді був він? Харрі вже й забув, що він мав такі приємні риси обличчя.

Очі Ракель радісно блищали, і він уявив, ніби чує її сміх, той сміх, який він дуже любив, який йому ніколи не набридав і який він завжди намагався пригадати. Ясна річ, Ракель сміялася і в присутності інших, але з ним та Олегом її сміх мав іншу тональність, призначену лише для них.

Харрі обшукав решту шафки.

Там був светр з блакитною каймою. Не в стилі Олега, бо він віддавав перевагу коротким курткам та чорним футболкам із зображенням груп, що грали «хеві метал». Харрі понюхав светр. Слабкий запах жіночих парфумів. На полиці для капелюхів він знайшов пластиковий пакет. Розкрив його. Понюхав. То був типовий набір наркомана: два шприца, ложка, гумова стрічка, запальничка та трохи вати. Не вистачало лише самого дурману. Харрі вже поклав був пакет на місце, як дещо впало йому в око. Футболка, що лежала в найдальшому закутку. Червоно-біла. Харрі взяв її. На футболці був напис: «Літайте літаками авіакомпанії “Emirates”». «Арсенал».

Він знову поглянув на фото, на Олега. Навіть він на цьому фото посміхався. Посміхався так, наче вірив — принаймні тоді, — що ось сидять разом троє людей, у них усе добре, і все у них буде добре, бо ми всі так хочемо. Чому ж усе пішло не так, як їм хотілося? Чому життя збилося з курсу? Чому збився з курсу чоловік за кермом?

«…ти брехав, що завжди будеш з нами».

Харрі зняв фотографії з дверцят і засунув їх до внутрішньої кишені.

Коли він вийшов з роздягальні, над районом Уллерн уже сідало сонце.

8

Татку, ти що, не бачиш, що я стікаю кров’ю? Стікаю твоєю зіпсутою кров’ю. І твоєю кров’ю теж, Олеже. Це за тобою мають бити зараз церковні дзвони. Я проклинаю тебе, проклинаю той день, коли тебе зустрів. Ти був на концерті «Джудас Пріст» в «Спектрумі». Я вештався неподалік і наблизився до натовпу людей, що виходили з концертного залу.

— Ти ба, яка шикарна футболка! — сказав я. — Де ти її дістав?

Ти кинув на мене здивований погляд.

— В Амстердамі.

— Ти ходив на «Джудас Пріст» в Амстердамі?

— А чом би й ні?

Колись я нічого не знав про «Джудас Пріст», але, принаймні, не полінився розкопати, що то — музична група, а не якийсь чувак, а головного вокаліста звуть Роб Батькович Такий-то — прізвища не пам’ятаю.

— Клас! «Пріст» — найкращі!

Ти закляк на секунду і поглянув на мене. Зосереджено так, наче тварина, що учула запах. Небезпеки, здобичі або потенційного суперника. Або — як це було у твоєму випадку — потенційну споріднену душу. Бо свою самотність, Олеже, ти носив, як важкий мокрий плащ — зігнувши спину та човгаючи ногами. Я виокремив тебе з натовпу саме через твою самотність. Я сказав, що куплю тобі кока-коли, якщо ти розкажеш мені про оту музичну здибанку в Амстердамі.

І ти розповів мені про «Джудас Пріст», про їхній концерт на арені «Хайнекен Мюзік Хол» два роки тому, та про двох друзів, вісімнадцяти та дев’ятнадцяти років, які вкололися після прослухування однієї композиції «Джудасів», що містила приховане послання: «Візьми й зроби це!» Правда, один з тих хлопців не вижив. «Пріст» грали «спід метал», а потім перейшли на «хеві метал». А через двадцять хвилин ти вже так сильно занурився в готику та смерть, що довелося мені ввести в розмову тему наркотичних веселощів.

— Давай спіймаємо кайф, Олеже. Відзначимо зустріч споріднених душ. Що ти на це скажеш?

— Ти про що?

— Я знаю одних прикольних та веселих людей, котрі якраз збираються трохи покурити в парку.

— Та невже? — скептично спитав ти.

— Нічого важкого, просто «льодок».

— Вибач, але я цим не займаюся.

— Чорт, та я теж цим не займаюся, але ж ми можемо з тобою люльку покурити чи ні? Справжній «льодок», а не якась там порошкова гидота. Роб також його вживає.

Олегу аж подих перехопило.

— Роб?

— Так.

— Роб Холфорд?

— Авжеж. Його менеджер нещодавно купив «льоду» в того ж самого чувака, у якого зараз куплю я. Гроші маєш?

Я спитав це таким невимушеним тоном, таким недбало-невимушеним тоном, що в серйозних очах, які уставилися на мене, не було ані тіні сумніву й підозри.

— Невже Роб Холфорд курить «лід»?

Олег вивудив з кишені п’ятсот крон, які я в нього попросив. Сказавши йому почекати, я підвівся й пішов. По дорозі до мосту Фатерланд. Переконавшись, що Олег мене вже не бачить, звернув праворуч, перетнув дорогу і за кілька хвилин здолав ті триста метрів, які відділяли мене від Центрального вокзалу Осло. Гадаючи, що більше ніколи в житті не побачу Олегову мармизу.

Та сидячи в тунелі під платформами з люлькою в роті, я з подивом дізнався, що наша зустріч іще не скінчилася. Якраз навпаки! Він став наді мною, не кажучи ні слова. А потім прихилився до стіни і, ковзнувши по ній спиною, сів поруч зі мною. Простягнув мені руку. Я дав йому люльку. Він зробив затяжку. Закашлявся. А потім простягнув мені другу руку: «Здачу». Отак команда «Густо й Олег» стала фактом. Кожного дня, коли він закінчував роботу на складі у фірмі «Клас Ольсон», куди влаштувався на літо, ми йшли до центру міста, де купалися в брудному ставку на території Середньовічного парку і дивилися, як іде будівництво нової частини міста довкола Оперного театру.

Ми розповідали один одному про все, чим хотіли займатися і ким хотіли стати, про те, куди збиралися поїхати, і при цьому курили й нюхали все те, що могли придбати за гроші, які Олег отримував на своїй літній роботі.

Я розповів йому про свого прийомного батька, про те, як він мене вигнав, бо моя прийомна мати до мене чіплялася. А ти, Олеже, розповідав мені про типа, з яким жила твоя мати, про поліцая на ім’я Харрі, що, за твоїми словами, був першокласним чуваком. Чоловіком, якому дійсно можна було довіряти. Але щось не склалося. Спочатку між ним та твоєю матір’ю. А потім ти влип у справу про вбивство, яку він розслідував. Саме тоді ви з матір’ю і перебралися до Амстердама. Я зазначив, що, можливо, той тип і справді був «першокласний», але, як на мене, це якийсь смердючий вираз. А ти відказав, що мій улюблений прикметник «довбаний» смердить іще гірше. Невже ніхто не пояснив мені, що насправді треба казати не «довбаний», а «грьобаний», спитався ти. Таке дитяче запитання! А ще ти спитав, чому я вживаю таку надмірну кількість простонародних виразів та слів. Бо я ж мешкаю не в Східному Осло. Я відповів, що надмірність та перебільшення — це для мене принципово, бо допомагає донести думку і висловити точку зору, тому слово «довбаний» тільки здається неправильним, а насправді воно дуже правильне. І світило сонце, і мені було гарно, бо зі мною ще ніколи й ніхто так не розмовляв.

Чисто по приколу ми стали жебрати гроші на вулиці Карл Йоганс-гате. На Редгуспляссен я поцупив скейтборд і за півгодини обміняв його на спід біля станції «Єрнбанеторгет». Потім ми сіли на човен до острова Говедея, де купалися й пили пиво. Якісь дівчата запросили нас на яхту свого татка, де ти стрибнув зі щогли у воду, мало не гепнувшись на палубу. Опісля ми подалися трамваєм до Екеберга подивитися захід сонця, а там якраз проводився матч на кубок Норвегії, і мерзотний футбольний тренер з Трьонделага поклав на мене око. Я сказав йому, що відсмокчу у нього за тисячу крон, він виклав тисячу готівкою, а я почекав, поки він спустить штани до кісточок, — і чкурнув геть, прихопивши гроші. Згодом ти мені розповідав, що той тренер геть отетерів і повернувся до тебе, немов прохаючи тебе виконати роботу за мене.

Здавалося, те літо ніколи не скінчиться. Та воно все одно скінчилося. Твою останню платню ми витратили на цигарки з марихуаною. Ми курили їх і пускали дим у бліде й порожнє нічне небо. Ти сказав, що повернешся до школи, добре навчатимешся, поглиблено вивчатимеш право, як і твоя мати. А після школи ти збирався поступити в оте довбане Поліцейське училище! Ми сміялися до сліз.

Та коли почалися шкільні заняття, ми стали рідше бачитися. Потім іще рідше. Ви з матір’ю жили аж на пагорбі Гольменколлен, а я знайшов собі притулок на матраці в кімнаті для репетицій однієї групи. Вони не заперечували проти того, щоб я там ночував, за умови, що я стерегтиму їхню апаратуру, а під час репетицій — не заважатиму їм. Тому я викинув тебе з голови, гадаючи, що ти повернувся до свого звичного та комфортного — і жалюгідного — життя. Приблизно в той час я почав торгувати наркотою.

Це трапилося абсолютно випадково. Я видурив грошей у жінки, з якою жив, подався до центральної станції Осло і спитав Туту, чи має він кристалічний метамфетамін. Туту трохи заїкався; він ішачив на Одіна — боса банди Лос-Лобос з Альнабрю. Своє прізвисько він заробив тоді, коли Одін, аби відмити валізу наркогрошей, послав Туту до однієї державної букмекерської контори в Італії, щоби зробити ставку на футбольний матч, результат якого був «домовлений» — і Одін про це знав. Згідно з домовленістю, команда господарів поля мала перемогти з рахунком 2:0. Одін навчив Туту, як сказати 2:0, але у поворотний момент номер один Туту так розхвилювався, роблячи ставку, і почав так сильно заїкатися, що букмекеру здалося, наче Туту сказав англійською «ту-ту» замість «ту-ніл». І на купоні букмекер так і написав: 2:2. Звісно, за десять хвилин до закінчення гри господарі вели з рахунком 2:0, усе як годиться, всі задоволені. Але не Туту, який щойно помітив на своєму папірці цифри 2:2. І второпав, що зробив ставку саме на цей рахунок. До нього починає доходити, що Одін йому коліна попрострілює. Бо має дивну звичку людям коліна прострілювати. Але тут настав поворотний момент номер два. На лаві запасних сидів новий форвард із Польщі, чия італійська була така ж погана, як англійська Туту, тому він не второпав, що результат гри було визначено наперед. І коли тренер випустив його на поле на заміну, він заграв дуже добре, бо саме за це, на його думку, йому заплатили грубі гроші. Так добре, що забив. Двічі. Туту був врятований. Та коли Туту того ж вечора приземлився в Осло і відразу ж пішов до Одіна розповісти про нечувану удачу, як ця удача знову від нього відвернулася — для рівноваги. Він розпочав з розповіді про те, що напартачив і поставив готівку не на той результат. І при цьому так хвилювався та заїкався, що Одіну урвався терпець, він вихопив з шухляди револьвера і прострелив Туту коліно іще задовго до того, як він дійшов у своїй розповіді до поляка.

Та як би там не було, а того дня, коли я приїхав до Центрального вокзалу Осло, Туту сказав мені, що льоду в нього не з-з-з-залишилося і мені д-д-д-доведеться задовольнитися порошком. Порошок дешевший, і хоча обидва є метамфетамінами, я порошок терпіти не можу. «Льодок» — це такі білі кристалики, які зривають твою стріху, а той смердючий жовтий порошок, що продають в Осло, змішують то з борошном, то з цукром-рафінадом, то з аспірином, то з вітаміном В_12 і бозна з чим іще. Для гурманів, так би мовити, продають розфасовані знеболювачі з присмаком спіду. Але я купив те, що в нього було з невеличкою знижкою за оптову покупку, і в мене ще залишилося достатньо грошей на амфетамін. А оскільки амфетамін — це чиста, нерозбавлена манна небесна в порівнянні з метамфетаміном, тільки спрацьовує трохи повільніше, я понюхав трохи спіду, ще дужче розбавив метамфетамін борошном і продав усе це біля Плати з фантастичним наваром.

Наступного дня я знову пішов до Туту і повторив цю бізнесову операцію, наваривши навіть більше, ніж попереднього разу. Через день зробив те ж саме: трохи понюхав, а решту розбавив і продав. Сказав Туту, що міг би продавати й більше, якби він давав мені товар на реалізацію, але він тільки розсміявся у відповідь. Коли ж я заявився до Туту вчетверте, він повідомив, що його бос запропонував мені співробітництво на п-п-п-постійній основі. Вони бачили, як я збував товар, і їм сподобався мій метод роботи. Якщо я продаватиму дві партії за день, що означало п’ять штук чистого навару, то взагалі не буде ніяких питань. Отак я став вуличним товкачем від Одіна та Лос-Лобос. Вранці я брав товар у Туту, а на п’яту мав приносити виручку та залишки. Денна зміна. Залишків ніколи не було. Близько трьох тижнів усе йшло добре. Та одної середи, коли я розпродав на набережній Віппетанген дві партії товару, набив кишені грошвою, а ніс — спідом, мені раптом подумалося: а якого біса я маю зустрічатися з Туту на вокзалі? Тому я настрочив йому текстове повідомлення, що їду у відпустку, і застрибнув на пором до Данії. Зі мною трапилося «затемнення», на небезпеку якого слід зважати, коли надто довго і надто часто приймаєш амфетамін.

Повернувшись, я прочув, що мене розшукує Одін. Чесно кажучи, я трохи всрався, бо знав, яким чином Туту заробив своє прізвисько. Тож я принишкнув і став отиратися в районі Грюнерльокка. Чекав на Судний день. Та Одіна турбували проблеми набагато важливіші за якогось там товкача, який заборгував йому кілька тисяч крон. У місті з’явився конкурент. «Чоловік з Дубая». Не на ринку амфетаміну, а на ринку героїну, і ця обставина була для Лос-Лобос набагато важливішою за всі інші. Дехто казав, що конкуренти — білоруси, дехто казав, що вони — литовці, а дехто — що вони норвезькі пакистанці. Однак усі сходилися на тому, що це була професійна організація, новачки нікого не боялися, і тому було б краще знати про них забагато, аніж замало.

То була гівняна осінь.

Я вже давно вилетів у фінансову трубу, роботи не мав і змушений був сидіти й не рипатися. Якось я знайшов покупця на апаратуру музичної групи в приміщенні на вулиці Біспегата, і він навіть приходив на ту апаратуру подивитися. Мені вдалося переконати його, що вона — моя власна. Зрештою, я ж тут жив, як-не-як! Залишилося тільки узгодити час, коли він зміг би приїхати і забрати її. І в цей момент з’явилася Ірен, наче той янгол-рятівник. Мила рудувата Ірен з ластовинням на лиці. Якось одним жовтневим ранком я щось робив з якимись хлопцями в парку Софієнберг, аж раптом з’являється вона, ледь не плачучи від щастя. Я спитав її, чи має вона гроші, і вона помахала карткою Visa. То була картка Рольфа, її батька. Ми пішли до найближчого касового апарата і випорожнили геть увесь його рахунок. Спочатку Ірен не хотіла, та коли я пояснив їй, що від цього залежало моє життя, вона зрозуміла, що просто мусить це зробити. Ми пішли до «Олімпена», попоїли там і попили, купили кілька грамів спіду, а потім повернулися до мене на Біспегату. Вона розповіла, що страшенно посварилася з матір’ю. І залишилася у мене ночувати. Наступного дня я взяв її з собою на вокзал. Там ми зустріли Туту. Він сидів на своєму мотоциклі в шкірянці з вовчою головою на спині. Незважаючи на стильну козлину борідку, піратський шарф на шиї і татуювання, що виднілися з-під комірця, він все одно мав вигляд огидного довбаного лакея. Забачивши, що я до нього йду, він ледь не зіскочив зі свого байка, щоби кинутися за мною навздогін. Та я й не думав тікати, а натомість віддав йому двадцять тисяч боргу плюс п’ять штук за процентами. Подякував за те, що він позичив мені грошей на відпустку. І висловив сподівання, що ми все почнемо з чистого аркуша. Позираючи на Ірен, Туту зателефонував Одіну. Я відразу ж зрозумів, що йому треба. А він знову поглянув на Ірен. Бідолашну і зблідлу красуню Ірен.

— Одін каже, що йому т-т-треба ще п’ять, — сказав Туту. — Якщо ні, то він наказав п-п-п… — Він замовк і глибоко вдихнув.

— Побити мене, — підказав я.

— Так. Прямо зараз.

— Гаразд, я продам тобі сьогодні дві партії товару.

— Тобі доведеться спершу за них зап-п-п-платити.

— Та годі тобі, я їх сплавлю за якихось дві години.

Туту окинув мене поглядом. Кивнув на Ірен, яка стояла на нижній сходинці і чекала.

— А як з нею бути?

— Вона мені допомагатиме.

— Дівчата стають гарними продавцями. Вона вже сидить на наркоті?

— Ще ні, — відповів я.

— К-к-крадій, — сказав Туту, вишкірившись на мене своїм беззубим ротом.

Я порахував свої гроші. Мої останні гроші. Вони завжди були останні. А тепер з мене витікає кров.

Через тиждень біля рок-кафе «Вулиця В’язів» переді мною та Ірен зупинився хлопець.

— Знайомся, це — Олег, — сказав я, зіскакуючи з парапету. — Познайомся з моєю сестрою, Олеже.

Обнімаючи його, я відчув, що він не опустив голови, бо дивився через моє плече. На Ірен. А крізь його джинсову куртку я відчув, як пришвидшено забилося його серце.

Полісмен Бернтсен сидів, закинувши ноги на стіл і тримаючи слухавку біля вуха. Він зателефонував до відділка поліції в Ліллестрьомі, що входив до території відповідальності поліції району Ромеріке, і представився як Томас Лундер, помічник-лаборант з кримінальної поліції. Поліціант, з яким він розмовляв, підтвердив, що вони щойно отримали пакунок з «Гардермоена», в якому, на їхню думку, містився героїн. Згідно зі стандартною інструкцією, всі конфісковані в країні наркотики мали доправлятися на аналіз до лабораторії відділу кримінальної поліції, розташованої в Осло в районі Брін. Один раз на тиждень автомобіль кримінальної поліції об’їжджав усі районні поліцейські дільниці в регіоні Естланд. Інші дільниці присилали матеріал кур’єрами.

— Чудово, — відповів Бернтсен, вертячи в пальцях фальшиву картку посвідчення особи з фотографією та підписом Томаса Лундера під нею. — Я все одно буду у справах у Ліллестрьомі і зможу забрати сумку для лабораторії. Нам хотілося б негайно піддати аналізу таку крупну партію. Домовилися, побачимося завтра вранці.

Він поклав слухавку і поглянув у вікно. На новобудову, що здіймалася до небес у районі Бйорвіка. Подумав: це ж скільки всіляких дрібних деталей треба було продумати й узгодити — розмір шурупів, різьбу в гайках, якість будівельного розчину, гнучкість скла — усе це мало бути зроблене як годиться, щоби єдине ціле функціонувало як слід. Подумав — і відчув глибоке задоволення. Бо воно таки дійсно функціонувало як слід. Це місто й справді функціонувало як годиться.

9

Довгі й стрункі жіночі ноги сосен піднімалися до зеленої хвойної спідниці, яка кидала передвечірні тіні на гравійну алею перед будинком. Харрі стояв у горішньому кінці під’їзної алеї, витираючи піт після підйому на крутий пагорб і вдивляючись у похмурий будинок. Його важкі, вкриті чорними плямами дерев’яні бруси випромінювали солідність та надійність: такий собі непорушний оплот, пристанище від злих духів та стихії. Але цього було явно замало. Бо сусідні будинки являли собою великі, позбавлені елегантності вілли, що зазнавали постійного покращення й розширення. Ойштайн, позначена в його телефоні як «О», сказала колись, що колоди, з’єднані зарубкою, були виразом буржуазної туги за природою, простотою та заможністю. Але те, що побачив перед собою Харрі, являло собою хворобливий вираз збоченості, таку собі фортецю, що мала захищати родину від облоги серійних убивць. Тим не менше, вона все одно зупинила свій вибір саме на цій споруді.

Харрі підійшов до дверей і натиснув на кнопку дзвінка.

Всередині почулися важкі кроки. І Харрі збагнув, що спершу мав би зателефонувати.

Двері відчинилися.

Чоловік, що перед ним з’явився, мав білявий чуб. То був чуб, який в молодості був густий і, безсумнівно, забезпечував своєму господарю благовоління жінок. Тому власник чуба прихопив його з собою і в зрілий вік, сподіваючись, що коли чуприну трохи скучерявити й підпушити, то ефект буде не гіршим, аніж у молодості.

На чоловікові була добре випрасувана блакитна сорочка, і Харрі спало на думку, що у своїй молодості цей чоловік носив таку ж саму.

— Слухаю, — сказав чоловік. Відкрите добродушне обличчя. Очі дивляться так, наче увесь час їм доводилося бачити лише приязнь і доброту. На нагрудній кишені — маленька вишита фігурка гравця в поло.

Харрі відчув, що в роті у нього пересохло. Він зиркнув на пластинку з ім’ям власника будинку.

«Ракель Фауке».

Однак замість Ракель на порозі стояв оцей чоловік з привабливим, але безвольним обличчям і тримав рукою двері так, наче цей будинок належав йому. Харрі знав, що має декілька варіантів початкового гамбіту, але він зупинив свій вибір ось на якому:

— А ви хто такий?

Чоловік на порозі сотворив такий вираз обличчя, який Харрі ніколи б не вдалося відтворити: незнайомець насупився і посміхнувся одночасно. Той вираз мав означати поблажливе здивування вищої особи, спричинене нахабністю якогось унтерменша.

— Оскільки ви — надворі, а я — в хаті, то було б природніше, коли б ви перші сказали мені — хто ви такий. І що вам потрібно.

— Воля ваша, — погодився Харрі, гучно позіхнувши. «Знову спати хочеться. Це часовий зсув винуватий, а що ж іще?» — Я прийшов сюди поговорити з жінкою, чиє ім’я викарбуване на табличці під дзвінком.

— А ви від кого?

— Від «Свідків Ієгови», — відповів Харрі, поглянувши на годинника.

Чоловік миттю поглянув повз Харрі, видивляючись його напарника, який неодмінно мав би тут бути, бо «Свідки» по одному не ходять.

— Мене звуть Харрі, і я приїхав сюди з Гонконгу. Де вона?

Чоловік на порозі здивовано вигнув брови.

— Ви — Харрі?

— Оскільки це ім’я було модним у Норвегії впродовж останніх півстоліття, можна з великою часткою вірогідності припустити, що це — дійсно моє ім’я.

Тепер незнайомець, кивнувши головою і злегка посміхнувшись, придивився до Харрі уважніше, немов подумки прокручуючи раніш отриману інформацію про суб’єкта, який перед ним стояв. Але ніщо в його поставі не свідчило про те, що він збирається впустити його всередину чи відповісти на його запитання.

— Ну, що скажете? — спитав Харрі, змістивши свою вагу на одну ногу.

— Я передам їй, що ви приходили.

Харрі зреагував ногою миттєво. Він чисто інстинктивно підняв угору підошву, і двері ляснули по ній, а не по верхній частині черевика. Цього трюку він навчився на своїй новій роботі. Незнайомець поглянув на ногу Харрі, а потім на нього самого. Поблажливо-веселе здивування як вітром здуло. Він хотів був щось сказати. Якусь нищівну фразу, яка відразу б відновила статус-кво. Але Харрі знав, що чоловік передумає. Неодмінно передумає, уздрівши вираз обличчя Харрі, бо цей вираз часто змушував людей передумувати.

— Ви б краще… — почав незнайомець. І замовк. Кліпнув один раз. Харрі почекав. Поки з’явиться розгубленість. Вагання. І почнеться відступ. Кліпнув удруге. Чоловік прокашлявся.

— Вона вийшла.

Харрі продовжував стояти як вкопаний. Запала дзвеняча тиша. Дві секунди. Три.

— Е-е-е… навіть не знаю, коли вона повернеться.

На обличчі у Харрі не поворухнувся жоден м’яз, зате фізіономія незнайомця стрибала від одного виразу до іншого, немов шукаючи, за яким з них сховатися. І нарешті зупинилася на тому, з якого почала: на приязному.

— Мене звуть Ганс Крістіан. Е-е-е… вибачте за мою непривітність. Але сюди вже приходило багацько химерних людей, які допитувалися про обставини цієї справи, тому вкрай важливо, щоби Ракель мала хоча б трохи спокою. Я — її повірений.

— Її?

— Їх — Ракелі та Олега. Проходьте, будь ласка.

Харрі кивнув.

На столі у вітальні лежали купи газет. Харрі підійшов до них. Документи справи Олега. Звіти. Висота стосів свідчила, що вони рили інформацію, не шкодуючи сил.

— Дозвольте запитати: а що вас сюди привело? — поцікавився Ганс Крістіан.

Харрі мовчки погортав газети. Проглянув результати ДНК-аналізів. Заяви свідків.

— А що ви…

— А що я?

— А що ви тут робите? Невже ви не маєте офісу, де могли б зайнятися підготовкою документів для захисту?

— Ракель теж хоче брати в цьому участь. Вона ж сама юрист. Послухайте, Холе, я чудово знаю, хто ви, знаю, що для Ракелі й Олега ви були близькою людиною, але…

— А наскільки ви їм близькі, якщо чесно?

— Я?

— Так, ви. Бо, схоже, саме ви взяли на себе відповідальність забезпечити їх всебічною підтримкою й турботою.

Харрі було байдуже, що він зробив такий відвертий натяк, він збагнув, що видав себе, і побачив, як його опонент з цікавістю подивився на нього. А ще він збагнув, що втратив ініціативу.

— Ми з Ракель — давні друзі, — пояснив Ганс Крістіан. — Я народився й виріс неподалік, ми разом вивчали право, і…отак воно сталося. Якщо найкращі роки свого життя проводити разом, то неминуче виникають міцніші узи.

Харрі кивнув. Він знав, що йому не слід було розкривати рота. Знав, що коли розкриє, то все, що він скаже, лише погіршить ситуацію.

— Гм, дивно. За наявності уз, про які ви ведете мову, досить дивною виглядає та обставина, що коли ми з Ракель були разом, я вас ніколи не бачив і нічого про вас не чув.

Ганс Крістіан не зміг відповісти на це запитання. Двері розчинилися. Й увійшла вона.

Харрі відчув, як його серце наче пазурі вхопили, міцно стиснули і почали смикати туди-сюди.

Її фігура залишилася такою ж самою: стрункою й прямою. Обличчя теж було таке саме: серцеподібне, з темно-карими очима та трохи зашироким ротом, який так любив сміятися. Волосся також було майже таким самим, як і раніше: довгим, хоча трішечки світлішим. Але очі Ракелі змінилися. То були очі загнаної тварини — полохливі й широко розкриті. Та коли їхній погляд упав на Харрі, то йому здалося, наче щось все ж таки повернулося. Щось від тієї людини, якою вона колись була. Від того, якими вони були.

— Привіт, Харрі, — сказала вона. І разом зі звуком її голосу повернулося все решта, все решта пригадалося.

Двома широкими кроками він підійшов до неї й обійняв. Відчув запах її волосся. Дотик її пальців на своїй спині. Вона першою розімкнула обійми і відпустила його. Він ступив крок назад і поглянув на неї.

— Маєш гарний вигляд, — сказав він.

— Ти теж.

— Брехуха.

Вона поспішила посміхнутися, бо її очі вже наливалися слізьми.

Вони так і лишилися стояти. Харрі дозволив їй вивчати себе поглядом, придивлятися до свого постарілого обличчя з новим шрамом.

— Харрі, — повторила вона, а потім схилила набік голову і розсміялася. Перша сльоза затремтіла на вії і впала, утворивши стрічку на гладенькій шкірі її щоки.

Десь у кімнаті чоловік з гравцем у поло на сорочці нарочито кашлянув і сказав щось про те, що має йти на збори.

І вони лишилися самі.

Коли Ракель робила каву, він помітив, що вона очей не зводила з його металевого пальця, але обоє утрималися від коментарів. Між ними існувала мовчазна домовленість: жодним словом не згадувати Сніговика. Тож Харрі вмостився за столом на кухні і натомість став розповідати їй про своє життя в Гонконгу. Розповів те, що мав змогу розповісти. Що робота «борговим консультантом» на Германа Клюйта в сфері неоплачених рахунків полягає в зустрічах з клієнтами-боржниками з метою по-дружньому і ненав’язливо освіжити їхню пам’ять. Коротше кажучи, його консультації полягали в пораді сплатити борг настільки швидко, наскільки це дозволяють реальні обставини. Харрі пояснив, що його головним і мало не єдиним професійним аргументом був зріст один метр дев’яносто три сантиметри в шкарпетках, а також широкі плечі, почервонілі очі та свіжий шрам.

— Доброзичливий діловий підхід. Багатонаціональна публіка в Гонконгу, Тайвані та Шанхаї, вдягнена в костюми з краватками. Готелі, де харчі й напої подаються в номери. Елегантні офісні споруди. Цивілізовані приватні банки в швейцарському стилі з китайським колоритом. Західні рукостискання та ввічливі фрази. І азійські посмішки. Загалом, усі боржники платять наступного ж дня. Герман Клюйт задоволений. Ми розуміємо один одного.

Ракель налила їм обом кави і сіла за стіл. Зробила глибокий вдих.

— Я отримала роботу в Міжнародному суді в Гаазі з офісом в Амстердамі. Я гадала, що коли ми полишимо цей будинок, це місто, позбудемося тієї уваги, яка була до нас прикута…

«І позбудемося мене», — подумки додав Харрі.

— …болісних спогадів, то все буде гаразд. І певний час так воно й було. Але потім почалося оте. Спочатку безпричинні напади гніву. Коли Олег був малим хлопчиком, він навіть голосу ніколи не підвищував. Так, він бував дратівливим, але ніколи не… таким, як зараз. Сказав, що я зруйнувала йому життя, забравши його з Осло. Він сказав це, знаючи, що мені нічим крити. А коли я починала плакати, він теж починав плакати. Питав, навіщо я тебе вигнала. Ти врятував нас від… від…

Харрі розуміюче кивнув головою, щоби їй не довелося називати ім’я.

— Він почав пізно приходити додому. Сказав, що з друзями зустрічається, але я тих друзів ніколи не бачила. Одного разу він зізнався, що був у кав’ярні на Лейдсеплейн і курив там марихуану.

— В «Палаці Бульдога», де повно туристів?

— Та отож. Мабуть, для Амстердама це норма, подумала я. Але водночас я перелякалася. Його батько… ти ж знаєш…

Харрі кивнув. Аристократичні гени Олега, які він успадкував від свого батька. Нервове піднесення, напади люті і меланхолії. Країна Достоєвського.

— Він подовгу сидів у своїй кімнаті, слухаючи музику. Важку й похмуру. Ти ж добре знаєшся на таких групах.

Харрі знову кивнув.

— Але він слухав також і твої записи. Френка Заппу. Майлза Девіса. Суперграсс. Ніла Янга. Суперсайлент.

Назви прозвучали так швидко, що Харрі запідозрив Ракель у тому, що вона підслуховувала Олега.

— А потім одного дня я випадково зайшла до його кімнати і знайшла там дві пігулки зі смайликами на них.

— Екстазі?

Вона кивнула.

— Два місяці по тому я подала заяву, отримала роботу в офісі Генерального прокурора, і ми знову перебралися сюди.

— До старого, безпечного і безневинного Осло.

Ракель знизала плечима.

— Олег потребував зміни обстановки. Можливості почати все наново. І це спрацювало. Він не з тих, хто має багато друзів, ти ж знаєш, але Олег зустрів кількох старих приятелів і добре вчився у школі, допоки… — Її голос затремтів, і вона подавлено замовкла.

Харрі мовчав. Сьорбнув кави. І приготувався до найгіршого.

— Він днями поспіль не бував удома. Я не знала, що робити. А він чинив, як йому заманеться. Я телефонувала до поліції, психологам, соціологам. Офіційно він ще не був повнолітнім, однак ніхто не міг нічого вдіяти, якщо не було доказів вживання наркотиків чи порушення закону. Я почувалася такою безпомічною. Я, котра завжди вважала, що у всьому винуваті батьки, котра завжди мала напоготові конкретний варіант розв’язання проблеми, коли діти інших батьків відбивалися від рук. Не будь бездіяльним та апатичним, проявляй ініціативу! Дій!

Харрі поглянув на її руку, яка лежала поруч із його рукою на столі. Витончені пальці. Тоненькі жилки, які зазвичай на початку осені ще ховалися під загаром. Але він придушив імпульсивне бажання прикрити її руку своєю. Щось стало на заваді. Олег.

Ракель зітхнула.

— Тож я пішла до центру міста і почала шукати його. Вечір за вечором. Ніч за ніччю. Аж поки не знайшла. Він стояв на розі вулиці Тольбугата і явно був радий мене бачити. Сказав, що всім задоволений. Має роботу і мешкає на квартирі з друзями. Що йому потрібна свобода жити так, як йому хочеться. Мені не слід було ставити йому так багато запитань. Він «мандрував». У такий спосіб проводив свою академічну відпустку — подорожував навколо світу, як усі інші дітлахи на пагорбі Гольменколлен. Плив під вітрилом навколо світу у центрі Осло.

— Яка одіж на ньому була?

— Що ти хочеш сказати?

— Нічого. Продовжуй.

— Він сказав, що невдовзі повернеться додому. І закінчить навчання у школі. Тож ми домовилися, що в неділю він повернеться, і ми разом пообідаємо.

— Він повернувся?

— Так. А коли він знову пішов, то я побачила, що він був у моїй спальні і поцупив мою коробочку з коштовностями. — Ракель тремтливо зітхнула. — В тій коробці був перстень, що ти купив мені у Вестканторгет.

— Вестканторгет?

— Ти що, не пам’ятаєш?

Пам’ять Харрі завертілася назад з максимальною швидкістю, повертаючи його в минуле. Там було кілька темних плям, кілька світлих, в які йому не захотілося заглиблюватися, а також обширні порожні місця, які поглинув свого часу алкоголь. Але були там і зони, що мали колір та структуру. Як отой день, коли вони гуляли ринком секонд-хенду в районі Вестканторгет. Чи був з ними Олег? Так, був. Звісно, що був. Бо є фото, зроблене автоспуском. Опале осіннє листя. Чи то було якогось іншого дня? Вони неквапливо йшли від ятки до ятки. Старі іграшки, череп’яний посуд, іржаві портсигари, вінілові платівки в конвертах і без конвертів, запальнички. І золотий перстень.

Тому персню було так самотньо серед інших речей. Тому Харрі купив його і надів їй на палець. Щоби дати персню нову домівку, сказав він. Або щось у такому дусі. Щось легковажне й напівжартівливе, котре, на його думку, вона мала розцінити як вияв сором’язливості й приховане зізнання в коханні. Можливо, саме так воно й сталося, принаймні вони обоє розсміялися. Вони сміялися з його слів, з купленого персня, з того, що вони удвох знали те, що вже знали інші. І з того, що все у них добре. Бо все, чого вони хотіли і водночас не хотіли, крилося в цьому дешевому потертому персні. Він був наче урочиста обіцянка кохати одне одного пристрасно й довго, доти, допоки стане сили, а потім розлучитися, коли кохання вже не залишиться. А коли вона його покинула, то це сталося, звісно, з іншої причини. Поважної причини. Але Харрі подумки відзначив, що Ракель потурбувалася про отой неоковирний перстень, зберігши його в скриньці з коштовностями, які вона успадкувала від своєї матері-австрійки.

— Може, підемо погуляємо, доки сонце не зайшло? — спитала вона.

— Гаразд, — погодився Харрі, посміхнувшись їй у відповідь. — Ходімо прогуляємося.

Вони пішли по дорозі, що кільцем піднімалася до кряжу пагорба. Листяні дерева на сході були такі червоні, що здавалося, наче вони палають. Світло, граючи на поверхні фіорду, робило його схожим на розплавлений метал. Але Харрі цікавився рукотворними рисами міста, яке розкинулося внизу. З висоти пагорба воно скидалося на мурашник. Будинки, парки, дороги, крани, човни в гавані, ліхтарі, що вже почали загорятися… Авто і поїзди, що поспіхом сновигали туди-сюди. Вся сукупність людської діяльності. І лише чоловік, який має час зупинитися й кинути уважний погляд на заклопотаних мурах, здатен поставити просте запитання: а навіщо?

— Мені сняться тиша і спокій, — сказала Ракель. — І більше нічого. А ти? Що сниться тобі?

Харрі знизав плечима.

— Вузький коридор, де мене наздоганяє й поглинає снігова лавина.

— Оце так!

— Ти ж знаєш про мою клаустрофобію.

— Нам часто сниться те, чого ми боїмося й чого бажаємо. Зникнути, опинитися заживо в могилі. Якимось чином це дає відчуття безпеки, еге ж?

Харрі глибше засунув руки в кишені.

— Все дуже просто. Три роки тому мене заживо поховала лавина. Не більше й не менше.

— Значить, тобі не вдалося втекти від своїх привидів, незважаючи на те, що ти подався аж до Гонконгу?

— Та ні, частково вдалося, — запевнив її Харрі. — В результаті цієї подорожі їхні ряди помітно порідшали.

— Невже?

— Насправді, Ракель, від дечого можна втекти. Мистецтво поводження з привидами полягає в тім, щоби насмілитися довго й пильно дивитися на них — допоки не побачиш їх такими, якими вони є насправді. А насправді — це просто привиди. Безсилі привиди, позбавлені життя.

— А скажи, будь ласка, — мовила Ракель таким тоном, що Харрі збагнув: ця тема їй не подобається. — Чи є зараз у твоєму житті якась жінка? — Це питання прозвучало настільки легко й невимушено, що він навіть не повірив, що його почув.

— Ну…

— Скажи.

Виходячи на прогулянку, Ракель начепила сонцезахисні окуляри. Тому важко було сказати, скільки вона хотіла почути. І Харрі наважився на обмін. «Я скажу, але нехай і вона потім скаже. Якщо я захочу слухати».

— Була. Китаянка.

— Була? Вона що, померла? — спитала Ракель з грайливою усмішечкою. Йому здалося, що вона здатна витримати удар. Але все одно йому б хотілося, щоби Ракель виявила більше делікатності в цьому питанні.

— Жінка-бізнесмен із Шанхая. Вона турботливо плекає свою guanxi, тобто мережу корисних знайомств. Я є частиною тієї мережі, і та жінка інколи про мене згадує — коли їй треба. До того ж, вона має дуже багатого і дуже старого чоловіка-китайця.

— Іншими словами, ти з вигодою користаєшся її турботливою вдачею.

— Мені хотілося б, щоби це дійсно було так.

— Он як?

— У неї досить специфічні вимоги стосовно «де і коли». І «як». Наприклад, їй подобається…

— Досить! — сказала Ракель.

Харрі саркастично посміхнувся.

— Ти ж знаєш, я завжди мав слабкість до жінок, котрі знають, чого хочуть.

— Я ж сказала: досить!

— Повідомлення отримано.

Далі вони йшли мовчки. Аж поки Харрі, нарешті, не наважився вимовити слова, які витали довкола них у повітрі.

— А що ти можеш сказати про отого типа на ім’я Ганс Крістіан?

— Ганс Крістіан Сімонсен? Він — юрисконсульт Олега.

— Ніколи не чув про жодного Ганса Крістіана Сімонсена, коли займався розслідуванням убивств.

— Він — із цього району міста. Ми були однокурсниками в правничому вузі. Тому він запропонував свої послуги.

— Ти диви, сходиться.

Ракель розсміялася.

— Здається, він два-три рази запрошував мене на побачення, коли ми були студентами. А ще він хотів, щоби ми разом брали уроки джаз-танців.

— Боже борони!

Ракель знову розсміялася. Господи, як же він скучив за цим сміхом!

— Ти ж знаєш, я завжди мала слабкість до чоловіків, які знають, що їм треба, — підділа вона його.

— Угу, — сказав Харрі. — І що ж ті чоловіки для тебе зробили корисного?

Вона не відповіла. Їй і не треба було. Натомість між її широкими чорними бровами утворилася глибока задумлива зморшка. Харрі пригадав, як ніжно гладив ту зморшку пальцями кожного разу, коли її помічав.

— Інколи краще мати адвоката, відданого справі, аніж адвоката, настільки досвідченого, що результат він знає наперед.

— Ясно. Ти маєш на увазі такого юриста, який знає, що цю справу виграти неможливо?

— Ти хочеш сказати, що мені слід було найняти якогось старого занудливого роботягу?

— Зазвичай найкращі правники і бувають найбільш відданими справі.

— Це — дрібне нарковбивство, Харрі. Найкращі адвокати займаються більш престижними й перспективними справами.

— І що ж розповів Олег про те, що сталося, своєму відданому адвокату?

Ракель зітхнула.

— Сказав, що нічого не пам’ятає. І окрім цього він нікому й нічого не бажає говорити.

— І саме на цьому ти хочеш побудувати свій захист?

— Послухай-но, Ганс Крістіан — чудовий фахівець у своїй царині. Він знає, що треба робити і про що йдеться. Він консультується з найкращими спеціалістами. І він працює не покладаючи рук і вдень, і вночі — повір мені.

— Тобто, іншими словами, ти з вигодою користаєшся його турботливою вдачею?

Цього разу Ракель не розсміялася.

— Все дуже просто: я — мати. І готова зробити все, що буде потрібно.

Вони зупинилися на краю лісу і сіли на окремі стовбури ялин. Сонце на заході вже опустилося до вершечків дерев і висіло над ними, наче здута повітряна кулька в День незалежності.

— Звісно, я знаю, чому ти приїхав, — сказала Ракель. — Але що конкретно ти плануєш робити?

— Виявити на сто відсотків упевненості — винуватий Олег чи невинуватий.

— Чому?

Харрі знизав плечима.

— Тому, що я — детектив. І тому, що так влаштований наш людський мурашник. Нікого не можна засуджувати, допоки немає цілковитої впевненості. Допоки є сумніви.

— А ти маєш сумніви?

— Так, я маю сумніви.

— І це — єдине, із-за чого ти сюди приїхав?

Тіні ялин наповзли на них. Харрі у своєму лляному костюмі почав тремтіти: його термостат ще явно не встиг перелаштуватися на 59,9 градуса північної широти.

— Дивно, — мовив він. — Але з усього часу, який ми провели разом, мені важко пригадати хоч щось, окрім розрізнених моментів. Я пригадую тільки тоді, коли дивлюся на фото. Пригадую так, як зображено на фото. Навіть якщо я знаю, що це — неправда.

Він поглянув на неї. Ракель сиділа, підперши рукою підборіддя. В її звужених очах поблискувало сонце.

— Втім, може, саме тому ми й робимо знімки, — продовжив Харрі. — Щоби забезпечити фальшивий доказ на підтвердження фальшивої заяви про те, що ми були щасливі. Бо думка про те, що ми не були щасливими хоча б упродовж невеличкого періоду в нашому житті, є незносною. Дорослі наказують дітям посміхатися на фото, втягують їх у брехню, тому ми й посміхаємося, зображаючи щастя. Але Олег посміхався тільки тоді, коли йому хотілося; брехати він не міг, бо не мав такого «таланту». — Харрі обернувся до сонця, спіймав його останні промені, що простяглися, мов жовті пальці, поміж найвищими гілками на самісінькому вершечку кряжа. — На дверцятах його шафки у «Валле Говін» я знайшов фото, де ми зображені всі втрьох. І знаєш що, Ракель? На тому фото Олег посміхався.

Харрі зосередився на ялинах. Те слабке забарвлення, яке на них іще лишалося, швидко блякло, і вони ставали схожими на шеренги привидів-охоронців у чорній уніформі. Він почув, як вона підійшла до нього, відчув її руку на своїй руці, відчув крізь свій лляний костюм її гарячу щоку і вдихнув аромат її волосся.

— Мені не потрібні фотографії, щоби пригадати, які щасливі ми були, Харрі.

— Угу.

— Може, ми самі поволі навчили себе брехати. Це трапляється з усіма нами.

Харрі кивнув. Дунув порив вітру, і він знову затремтів від холоду. Коли ж він навчився брехати? Може, тоді, коли Сіс спитала, чи бачить їх з небес їхня мати? Невже він навчився брехати так рано? Може, саме через це йому було так легко збрехати тоді, коли він вдав, що не розуміє, чим займається Олег? Олег втратив свою невинність не тоді, коли навчився брехати, не тоді, коли навчився впорскувати героїн чи наважився вкрасти материні прикраси. Це сталося тоді, коли він навчився ефективно й без ризику продавати наркотики, які поглинають душу, руйнують тіло і ввергають свого покупця в мокре й холодне пекло наркотичної залежності. Якщо Олег і був невинуватий в убивстві Густо, він все одно винуватий.

Чоловік з Дубая. Літайте авіалінією «Emirates».

Дубай — це в Об’єднаних Арабських Еміратах.

Але віолін продають не араби, а товкачі у футболках «Арсеналу». Ті футболки їм видали разом із вказівками, як слід правильно продавати дурман: у одного гроші, у другого — наркота. Помітна, але звичайна футболка, яка вказує на те, що вони продають і до якої організації належать. Ні, не до однієї з тих звичайних і ефемерних банд, які розпадалися і щезали через свою власну пожадливість, тупість, апатію та дурну впертість. А до організації, яка уникає зайвих ризиків, яка не показує, хто за нею стоїть, але, тим не менше, має монополію на улюблений новий дурман наркоманів. І Олег був одним із них. Харрі не був знавцем футболу, але був майже на сто відсотків упевнений, що Ван Персі та Фабрегас — то є гравці «Арсеналу». І на сто відсотків упевнений в тім, що жоден з уболівальників «Тоттенхема» не вдягнув би футболки «Арсеналу» просто так, без поважної причини. Про це він дізнався від Олега.

І неспроста Олег не бажав говорити ані з поліцією, ані з ним. Бо працював на чоловіка чи організацію, про яких ніхто нічого не знав. На чоловіка чи організацію, яка змушувала кожного мовчати як риба. Якраз звідси Харрі і має розпочати своє слідство.

Ракель почала плакати і зарилася обличчям йому в шию та волосся. Її сльози зігріли Харрі шкіру; вони потекли під сорочку, на груди і проникли в серце.

Темрява впала швидко.

Сергій лежав на своєму ліжку, витріщившись у стелю.

Одна за одною спливали секунди.

Найважче і найдовше — це чекати. І він навіть не знав достеменно, трапиться це чи не трапиться. Чи стане необхідне неминучим. Він погано спав. Бачив погані сни. Він мав знати. І він певний час тому зателефонував Андрію і спитав, чи можна поговорити з дядьком. Але Андрій відповів, що отамана наразі немає. І все.

Отак завжди бувало з дядьком. А більшу частину свого життя Сергій навіть не підозрював про його існування. Тільки після того, як він (а вірніше, його представник-вірменин) з’явився і навів порядок, Сергій почав наводити довідки. І він з великим подивом дізнався, як мало в його сім’ї знали про цього родича. Сергій встановив, що дядько прибув звідкись із заходу і через шлюб став членом їхньої родини в 1950-х роках. Дехто казав, що він — литовець, із родини куркулів, селян-землевласників, яких Сталін активно виселяв, і саме тому родина дядька опинилася в Сибіру. Інші стверджували, що він був членом невеличкої громади «Свідків Ієгови», яких депортували з Молдавії до Сибіру 1951 року. Старенька тітка казала, що хоча дядько й був начитаним, чемним і мав талант до іноземних мов, він швидко призвичаївся до їхнього простого стилю життя і прийняв як свої старовинні традиції сибірських урок. Напевне, саме ця його здатність призвичаюватися у поєднанні з неабиякою діловою хваткою швидко змусила решту урок визнати його своїм ватажком. Невдовзі він уже керував однією з найприбутковіших контрабандистських мереж у всьому Південному Сибіру. У вісімдесятих роках двадцятого століття його бізнес настільки розрісся, що представники влади навіть за хабар уже не могли заплющувати на нього очі. Коли міліція вчинила напад (а це було в часи, коли Радянський Союз уже тріщав по швах), то це, за словами одного сусіда, який пам’ятав дядька, був удар настільки потужний і кривавий, що скоріше нагадував бліцкриг, а не дії правоохоронців. Спочатку з’явилися повідомлення про те, що дядька вбили. Розповідали, що його буцімто встрелили в спину, і міліціонери, побоюючись помсти, таємно скинули його труп у ріку Лена. Один з офіцерів заволодів його викидним ножем і безперестанку цим вихвалявся. Одначе рік по тому дядько озвався — і тоді він був уже у Франції. Повідомив, що йому довелося піти у підпілля, і він лише хоче знати, вагітна його дружина чи ні. Вагітною вона не була, і потому ніхто в Тагілі кілька років про нього нічого не чув. Допоки не померла дружина дядька. І тоді, як розповідав батько, дядько з’явився на її похорон. Він за все заплатив, хоча похорон у відповідності з традиціями Російської православної церкви обходиться недешево. Дядько дав також грошей тим родичам своєї дружини, які потребували допомоги. Батька серед них не було, але саме до нього звернувся дядько, щоби той детально розповів йому, які родичі його покійної дружини мешкали в Тагілі. І саме тоді в поле його зору потрапив його племінник, малий Сергійко. Наступного ж ранку дядько зник так само загадково й несподівано, як і з’явився. Пройшли роки, Сергій став підлітком, потім дорослим, і більшість людей почали було думати, що дядько, який до Сибіру прибув уже немолодим, давно помер і спочиває в могилі. Та коли Сергія заарештували за контрабанду наркотиків, несподівано з’явився один вірменин, котрий назвався представником його дядька, порозв’язував усі Сергієві проблеми й організував дядькові запрошення до Норвегії.

Сергій поглянув на годинника. І пересвідчився, що відтоді, як він востаннє дивився час, минуло точно дванадцять хвилин. Він заплющив очі і спробував його уявити. Отого поліцейського.

До речі, була ще одна деталь в історії про здогадну смерть його дядька в результаті нальоту міліції. Того офіцера, який заволодів дядьковим ножем, невдовзі знайшли у тайзі, а вірніше не стільки його, скільки те, що від нього лишилося. Решту з’їв ведмідь.

Коли задзвонив телефон, було вже поночі і надворі, і в квартирі.

То був Андрій.

10

Торд Шульц відімкнув двері свого будинку, витріщився в темряву і простояв непорушно кілька секунд, напружено вслухуючись в густу тишу. Не вмикаючи світла, сів на софу і почекав, доки не прозвучить заспокійливий гуркіт ще одного літака.

Його відпустили.

Чоловік, котрий представився інспектором, увійшов до нього в камеру, сів перед ним навпочіпки і спитав, якого біса він заховав пакет борошна у своїй подорожній сумці.

— Борошно?

— Поліцейська лабораторія стверджує, що саме його вони і знайшли.

Торд Шульц повторив, як процедуру на випадок аварійної ситуації, те, що він сказав під час арешту, тобто що він поняття не має, звідки в його сумці взявся отой пакунок і що він містить.

— Ви брешете, — сказав інспектор. — Ми тепер будемо вас пильнувати.

А потім він розчинив двері камери і кивнув — можете йти, мовляв.

Торд аж підскочив з переляку, коли в порожній темній кімнаті прозвучав пронизливий дзвінок. Він підвівся і на дерев’яному стільці поруч із лавкою тренажера намацав телефон.

То був керівник польотів. Він сказав Торду, що його знімають з міжнародних авіаліній і на невизначений час переводять на місцеві польоти.

Торд спитав — чому.

Бос відповів, що керівництво збирало нараду для обговорення його ситуації.

— Ви мусите розуміти, що ми не можемо надалі залишати вас на міжнародних авіалініях після того, як над вами нависла така підозра.

— То чому б вам мене взагалі не зняти з польотів?

— Ну…

— Що — ну?

— Якби ми відсторонили вас від польотів, а відомості про ваш арешт просочилися в пресу, то остання негайно зробить висновок, що ви — винуватий. І це буде їм як бальзам на душу. Повний кайф! Вибачте, я не хотів вас підколоти.

— Значить, ви мене не відсторонюєте від польотів?

Керівник відповів не відразу.

— Ви ж маєте розуміти, що авіалінія зазнає удару по своїй репутації, якщо ми визнаємо, що підозрюємо одного з наших пілотів у контрабанді наркотиків.

Значить, своїм «повним кайфом» керівник польотів таки хотів його підколоти.

Решта фрази його начальника потонула у ревінні двигунів Ту-154.

Торд поклав слухавку.

Він навпомацки добрався до софи і сів. Провів кінчиками пальців по скляній поверхні кавового столика. Відчув на дотик плями сухого слизу, слини та кокаїну. Що тепер? Випити чи понюхати? Чи, може, і випити, і понюхати?

Торд підвівся. «Туполєв» заходив на посадку. Його фари затопили світлом всю кімнату, і на якусь мить Торд побачив своє віддзеркалення у вікні.

А потім знову стало темно. Але він встиг побачити оте. Побачив у своїх очах і знав, що невдовзі побачить на обличчях своїх колег: презирство, засудження і — найгірше за все — співчуття.

Внутрішні лінії. Ми будемо вас пильнувати. Побачимося.

Якщо він не зможе літати за кордон, то втратить для них свою цінність. І перетвориться на розпачливого, застряглого в боргах кокаїнщика, який буде для них постійною ходячою загрозою. Чоловіком на гачку в поліції, людиною під постійним тиском. Він знав небагато, але цілком достатньо для того, щоби знищити ту інфраструктуру, яку вибудували його роботодавці. І вони зроблять те, що будуть змушені зробити. Торд Шульц обхопив руками потилицю і гучно застогнав. Йому не судилося стати пілотом-винищувачем. І відтоді його життя увійшло в штопор, з яким він так і не зміг впоратися. Просто сидів і спостерігав, як земля, обертаючись під ним, стає дедалі ближчою. Він знав, що єдиний шанс на порятунок — це пожертвувати літаком. Йому треба натиснути на кнопку катапульти. Викинутися з парашутом. Негайно.

Треба буде піти до якогось високого поліцейського чина, про якого він достеменно знатиме, що той є недосяжним для брудних грошей наркобандитів. Треба звернутися до найвищого керівництва.

Втім, спершу — випивка.

І понюшка кокаїну.

Ключ від свого номера Харрі взяв у того самого хлопця, що й минулого разу.

Він подякував йому і широкими кроками піднявся по сходах. За увесь шлях від станції метро до готелю «Леон» Харрі не побачив жодної футболки «Арсеналу».

Наближаючись до кімнати 301, він уповільнив кроки. Дві лампочки в коридорі не горіли, і тому було так темно, що він ледве зміг побачити світло під дверима свого номера. В Гонконгу ціни на електрику були такі високі, що він позбувся своєї норвезької звички, кудись виходячи, залишати при цьому світло. «Може, то прибиральниця забула вимкнути?» — подумав Харрі. Якщо так, то вона ще й двері забула замкнути. Щойно Харрі витягнув з кишені ключа, як двері його номера відчинилися самі по собі. Й у світлі єдиної лампочки, що висіла під стелею, він побачив якусь фігуру. Фігура стояла спиною до нього, схилившись над його валізою на ліжку. Коли двері легенько гупнули об стіну, постать поволі обернулася, і на Харрі поглянув чоловік з довгастим зморшкуватим обличчям, схожим на сенбернара. Чоловік був високий і сутулий, на ньому було довге пальто, шерстяний джемпер, а на шиї — брудний комірець священика. По обидва боки голови під його довгим скуйовдженим волоссям виднілися такі великі очі, яких Харрі ще ніколи не доводилося бачити. Чоловікові було років сімдесят, не менше. Різниця між ними була величезною, однак першим враженням Харрі було те, що він бачить власне віддзеркалення.

— Що ви тут у біса робите? — гукнув Харрі з коридору. Стандартне запитання.

— А ви як гадаєте? — Голос чоловіка був молодший за його вік, гугнявий і з виразним шведським акцентом, котрий з якоїсь незбагненної причини так обожнюють танцювальні групи та модні проповідники, що закликають до духовного відродження. — Ясна річ, я вдерся до вашого номера, щоби перевірити, чи не маєте ви чого-небудь цінного. — То був не просто шведський акцент, незнайомець розмовляв шведською. Він здійняв догори руки. У правій виднівся універсальний адаптер, а в лівій — примірник «Американської Пасторалі» Філіпа Рота в м’якій обкладинці.

— Та у вас же тут взагалі нічого немає. — Незнайомець кинув предмети на ліжко, витріщився на маленьку валізу, а потім перевів запитальний погляд на Харрі. — Навіть бритви — і тої немає.

— Якого біса… — Харрі, відкинувши подальші стандартні запитання, широким кроком увійшов до кімнати і з силою затріснув кришку валізи.

— Спокійно, сину мій, — сказав чоловік, здіймаючи руки догори. — Не сприймайте це близько до серця. Ви ж у цьому закладі — новачок. Питання лише в тому, хто перший вас пограбує.

— Хто? Що ви хочете сказати?

Старий простягнув йому руку:

— Ласкаво просимо. Мене звуть Като. Я мешкаю в номері 310.

Харрі поглянув на засмальцьовану руку, схожу на сковороду.

— Та годі вам, — продовжив Като. — Мої руки — це єдина частина мого тіла, якої доцільно торкатися.

Харрі назвався і потиснув йому руку. Вона виявилася навдивовижу м’якою.

— Руки священика, — пояснив чоловік, немов читаючи його думки. — Маєш що-небудь випити, Харрі?

Харрі кивнув на свою валізу і розчинені двері шафи.

— Ви вже й так знаєте.

— Те, що в тебе нічого немає, — так, знаю. Я маю на увазі при собі. В кишені твого піджака, наприклад.

Харрі витягнув ігровий пристрій «Game Boy» і кинув його на ліжко, де вже лежали його розкидані речі.

Чоловік схилив набік голову так, що його вухо притиснулося до плеча, і поглянув на Харрі.

— Зважаючи на твій костюм, можна було б подумати, що ти — випадковий постоялець на кілька годин, а не постійний мешканець. І що ж ти тут робиш?

— Дозвольте мені не відповідати на це запитання, добре?

Като поклав руку на плече Харрі і зазирнув йому у вічі.

— Сину мій, — мовив він гугнявим голосом, погладжуючи матерію кінчиками двох пальців. — Це — дуже гарний костюм. Скільки ти за нього заплатив?

Харрі хотів був щось сказати, поєднавши у своїй відповіді ввічливість, відсіч та легку погрозу. Але збагнув, що це — безглуздо. Він здався. І посміхнувся.

Като теж відповів посмішкою.

Наче віддзеркаливши посмішку Харрі.

— На розмови немає часу. Маю йти на роботу.

— І що ж це за робота?

— Знову ви за своє. Бачу, ви трохи цікавитеся, чим займаються ваші смертні побратими. Я несу слово Боже зневіреним та нещасним.

— У таку пізню годину?

— Моє покликання не обмежується розкладом роботи церкви. Прощавайте.

Галантно вклонившись, чоловік повернувся й пішов. Коли він був уже на порозі, Харрі помітив, що з кишені пальта незваного гостя стирчить нерозпечатана пачка «Кемела». Харрі зачинив за Като двері. В кімнаті висів сморід старого та цигаркового попелу. Він підійшов до вікна і відчинив його, смикнувши раму догори. Кімната враз наповнилася звуками міста: безперервне слабке дзижчання машин, музика з вікон, далека поліцейська сирена, що оживала і знову замовкала, чийсь безпорадний крик десь поміж будинками, після якого почувся звук розбитого скла, шерхіт вітру в сухому листі та цокіт жіночих підборів. Звуки Осло.

Якийсь слабкий рух привернув його увагу, і Харрі поглянув униз. Світло дворового ліхтаря падало на вагонетку зі сміттям. Блиснув коричневий хвіст. На краю вагонетки сидів пацюк і, витягнувши догори свого блискучого носа, принюхувався до нього. Це нагадало Харрі слова його розумного роботодавця, Германа Клюйта, що стосувалися роботи, яку він для нього виконував. А може, і не стосувалися. «Пацюк — це не зло й не добро. Він просто робить те, що належить робити пацюкові».

* * * * *

То був найогидніший відрізок зими в Осло. Та її частина, коли фіорд іще не вкритий льодом і вітер жене центральними вулицями міста солоний морозний холод. Як і зазвичай, я стояв на вулиці Дроннінгенс-гата і продавав спід, стесолід і рогіпнол. Щоби зігрітися, я тупцював на місці. Пальців на ногах я вже не відчував і побоювався, що увесь денний навар мені доведеться витратити на оті безумно коштовні черевики «Freelance», які бачив у вітрині універмагу «Steen & Strom». Або на «льодок», який, якщо вірити чуткам, продавали зараз біля Плати. А можна поцупити частину спіду — Туту все одно не помітить — і купити оті черевики. Але, трохи поміркувавши, я вирішив обійтися без них, щоби Одін гарантовано отримав своє. Бо ж мені все одно було краще, ніж Олегу, якому довелося починати з нуля, продаючи наркоту в отому морозному пеклі біля річки. Туту виділив йому постійне місце під містком Нібруа, де йому довелося крутитися поміж публіки, яка приїхала з усіх закапелків світу, і він був, напевне, єдиним, хто вільно розмовляв норвезькою від мосту Анкер Бридж і аж до порту.

Неподалік я побачив на вулиці якогось чувака у футболці «Арсеналу». Зазвичай там стояв Біскен, прищавий тип із Сьорланда, що надягав на шию собачий нашийник з гостряками. Тепер замість нього з’явився новий чоловік, але процедура лишилася тією ж самою: він збирав групу. Наразі біля нього отиралися троє «наркомів». Бозна, чому вони такі перелякані. Поліціанти вже давно полишили цей район, а коли й хапали на вулицях товкачів, то здебільшого для виду, бо деякі політики знову почали зчиняти галас.

Повз їхню групу пройшов якийсь тип, одягнений, як на сповідь, і я помітив, що він та чувак в арсенальській футболці обмінялися ледь помітними кивками голови. Той тип зупинився переді мною. На ньому була шинель від Фернера Якобсона, костюм від Ерменгільдо Зенья і боковий проділ від групи «Silver Boys». Він був високий та кремезний.

— Дехто бажає зустрітися з тобою. — Він розмовляв англійською з характерним російським риканням.

Я прикинув, що все буде, як і завжди. Він побачив моє обличчя, подумав, що я стою, щоби підчепити клієнта, і йому захотілося, щоби я у нього відсмоктав або підставив йому свою дупу. Мушу зізнатися, що в такий собачий холод мені дійсно спадало на думку: а чи не змінити професію? В салоні автомобіля тепло, сидіння мають підігрів, а платять учетверо більше, ніж зазвичай.

— Ні, дякую, — відповів я англійською.

— Правильна відповідь — «Аякже, із задоволенням», — сказав той тип, схопив мене за руку і навіть не потягнув, а поніс мене до чорного лімузина, який в ту мить нечутно під’їхав до тротуару. Задні дверцята відчинилися, і, второпавши, що опір марний, я почав думати про те, яку ж ціну загадати. Зрештою, краще оплачене зґвалтування, аніж неоплачене.

Мене заштовхали на заднє сидіння, швидко зачинили за мною дверцята, і ті тихо й поважно клацнули — лімузин усе ж таки, а не абищо. Крізь вікна, які знадвору здавалися чорними й непроникними, я побачив, що ми вирушили на захід. За кермом сидів маленький чоловічок з головою занадто малою, щоби вмістити в неї все те велике, що на ній було: велетенський ніс, бліда, безгуба акуляча паща та булькаті очі, наче клеєм приліплені до голови. На ньому теж було шикарне вбрання похоронного чорного кольору та проділ, як у хлопчика з церковного хору. Він поглянув на мене у заднє дзеркало.

— Ну як, добре йде торгівля?

— Яка торгівля, бовдуре?

Малий чувак дружелюбно посміхнувся і кивнув головою. Спочатку я вирішив не робити їм знижки на «оптовий групенсекс», але зараз я по його очах побачив, що їм був потрібен не я, а щось інше. Але що саме — я поки що не міг второпати. У вікні з’явилася і зникла будівля міськради. Потім — американське посольство. Палацові парки. Ми їхали далі на захід. «Кіркевеєн». Норвезька трансляційна корпорація. А потім пішли будинки багатіїв.

Ми зупинилися перед великою дерев’яною спорудою на пагорбі, і працівники похоронного бюро провели мене до брами. Йдучи по гравію до парадних дубових дверей, я озирнувся довкола. Маєтність була велика, наче футбольне поле, з яблунями та грушами, зі схожою на бункер цементною вежею, подібною до тих, що використовуються як сховище в пустельних країнах, з подвійним гаражем, чиї залізні прути на вікнах наштовхували на думку, що замість звичайних легковиків там стояли машини швидкої допомоги. Всю цю лободу оточував паркан два-три метри заввишки. Я вже почав «в’їжджати», куди мене привезли. Лімузин, рикаюча англійська, «Добре йде торгівля?» та домівка у вигляді фортеці.

У прихожій більший тип мене обшукав, а потім разом з малим пішов до маленького столика з червоною оксамитовою скатертиною, над яким на стіні висіла ціла купа старих ікон та розп’ять. Витягнувши свої пістолети з наплічних кобур, вони поклали їх на червоний оксамит і перехрестили кожен з них. А потім розчинилися двері до кімнати відпочинку.

— Отаман, — сказав кремезний тип, проводячи мене до кімнати.

Дідок, якого я там побачив, був, напевне, такий старий, як те шкіряне крісло, на якому він сидів. Я отетеріло витріщився на нього. Своїми гачкуватими покрученими пальцями він тримав чорну цигарку.

З велетенського каміна чулося жваве потріскування, і я постарався стати так, щоби тепло від нього доходило до моєї спини. Світло каміна мерехтіло на білій шовковій сорочці та обличчі старого. Він поклав цигарку і підняв свою руку так, наче очікував, що я поцілую великий синій камінь, який він носив на безіменному пальці.

— Бірманський сапфір, — мовив він. — Шість цілих шість десятих карата, по чотири з половиною тисячі долярів за карат.

Старий розмовляв з акцентом. Його не зразу можна було почути, та все ж він був. Польський? Російський? У всякому разі, якийсь східний, однозначно.

— Скільки коштує? — спитав він, спершись підборіддям на камінь.

Щоби змикитити, що він мав на увазі, я витратив аж дві секунди.

— Трохи менше тридцяти тисяч доларів, — відповів я.

— Скільки це — трохи?

Я замислився.

— Двадцять дев’ять тисяч сімсот — десь так.

Курс обміну долара — п’ять вісімдесят три.

— Приблизно сто сімдесят тисяч крон.

Дідок кивнув.

— Кажуть, ти здібний. — І очі старого заблищали яскравіше, аніж отой довбаний сапфір.

— Недарма кажуть, — відповів я.

— Я бачив, як ти працюєш. Тобі ще слід багато навчатися, але я бачу, що ти — розумніший за решту недоумків. Ти бачиш клієнта наскрізь і знаєш, скільки він готовий заплатити.

Я знизав плечима, намагаючись змикитити, скільки він готовий заплатити мені.

— Але кажуть також, що ти крадеш.

— Так, але тільки тоді, коли воно того варте.

Дідок розсміявся. Та оскільки я зустрів його вперше, мені здалося, що то був слабкий напад кашлю, як від раку легенів. Глибоко в його горлянці щось забулькало, і звук був схожий на чахкання двигуна на нашій яхті.

А потім він втупив у мене свої холодні блакитні очі і сказав таким тоном, наче викладав мені Другий закон Ньютона:

— Тобі доведеться так само добре затямити й ту калькуляцію, яку я тобі зараз скажу. Бо якщо ти крастимеш у мене, я тебе вб’ю.

Моя спина вкрилася потом. Я насилу примусив себе зустрітися з ним поглядом. То було все одно, що витріщатися на довбану антарктичну кригу. Нічого не було в його погляді. Лише мерзла пустеля. Але я зрозумів, що йому треба. Пункт перший: гроші.

— Банда байкерів дозволяє тобі продавати по десять грамів для себе на кожні п’ятдесят грамів, які ти продаєш для них. Сімнадцять відсотків. Працюючи на мене, ти продаватимеш тільки мій товар і отримуватимеш платню готівкою. П’ятнадцять відсотків. Матимеш на вулиці власний куток. Вас буде троє. Чоловік з грошима, чоловік з наркотою та розвідник. Сім відсотків наркочоловіку і три відсотки розвіднику. Опівночі розплачуєшся з Андрієм. — І старий кивнув на малого чоловічка, схожого на хорового хлопця.

Місце на розі вулиці. Розвідник. Оце так у халепу вскочив!

— Згода, — сказав я. — Женіть мені арсенальську футболку.

Старий посміхнувся отією презирливою посмішкою, яка призначена для того, щоби поставити тебе на місце і показати, хто ти є в ієрархії.

— Це питання вирішиш з Андрієм.

Ми продовжили розмову. Він спитав мене про моїх батьків, друзів і чи маю я, де жити. Я сказав йому, що живу у своєї прийомної сестри, збрехавши при цьому не більше, ніж треба було, бо мав таку підозру, що старий уже знав відповіді на свої запитання. Тільки одного разу я забрехався, коли він спитав, чому я розмовляю застарілим діалектом Східного Осло, попри те, що виріс я в добре освіченій родині в північній частині міста. Я відповів, що це — через мого справжнього батька, який походив зі Східного Осло. Хрін його знає, правда це чи ні, але ось як я собі це уявляв: ти, татку, безцільно вештаєшся по Східному Осло, удача відвернулася від тебе, ти не маєш роботи, грошей у тебе лишилося обмаль, у квартирі страшенно холодно — непідхоже місце, щоби там дітей ростити. А може, я так розмовляв саме тому, що хотів роздратувати Рольфа та дітвору заможних і зарозумілих сусідів. Раптом я виявив, що такий стиль розмови дає мені певну перевагу, як, скажімо, татуювання: публіка лякається, сахається й обходить мене десятою дорогою, мовляв, нехай робить, що йому заманеться. І поки я отак теревенив про своє життя, дідок уважно придивлявся до мого обличчя й увесь час торохтів отим сапфіром по підлокітнику крісла, торохтів знову і знову, безупинно, наче робив щось на кшталт зворотного відліку. Коли в розмові сталася пауза і все, що було чутно, — це оте торохтіння, мені здалося, що ми обидва вибухнемо від напруженого мовчання, якщо я не порушу тишу.

— Шикарна халупа, — зауважив я, сам злякавшись власного нахабства і почервонівши.

— Це була резиденція шефа гестапо в Норвегії з 1942-го по 1945 рік. Його звали Гельмут Райнхард.

— Сподіваюся, сусіди вам не набридають?

— Сусідній будинок теж належить мені. В ньому жив помічник Райнхарда. А може — навпаки.

— Навпаки?

— Тут не все так просто, — відповів дідок. І посміхнувся своєю посмішкою ящірки. Він був схожий на дракона з острова Комодо.

Я знав, що мав бути обережним, але втриматися не зміг.

— Є одне, чого я не розумію. Одін платить мені сімнадцять відсотків, і приблизно стільки ж платять решта дилерів. А вам потрібна група з трьох чоловік, і на всіх ви даєте двадцять п’ять відсотків. Чому?

Старий пильно уставився на мою щоку.

— Бо три — це значно безпечніше, ніж один, Густо. Ризик, на який наражаються мої реалізатори, — це також і мій ризик. Якщо ти втратиш усіх пішаків, то через певний час тобі неодмінно поставлять мат, Густо. — Здається, старий повторював моє ім’я, щоби ще раз насолодитися його звучанням.

— Але ж прибуток…

— Нехай це тебе не турбує, — різко відказав він. А потім посміхнувся і знову заговорив тихим спокійним голосом: — Наш товар надходить прямо з першоджерела, Густо. Він вшестеро чистіший за отой так званий героїн, який розбавляють спершу в Стамбулі, потім у Белграді, а опісля — в Амстердамі. Але за один грам ми все одно платимо менше. Зрозумів?

Я кивнув.

— Значить, ви можете розбавити його всемеро чи ввосьмеро більше, аніж інші.

— Ми розбавляємо його, але менше за інших. І продаємо те, що можна назвати героїном. Ти знав про це раніше і саме тому швидко погодився на нижчий відсоток від реалізації. — Світло каміна блиснуло на його білих зубах. — Бо ти знаєш, що продаватимеш найкращий продукт в усьому місті й оборот у тебе буде втроє-вчетверо більшим, ніж коли б ти торгував борошном від Одіна. Ти знаєш це, бо кожного дня бачиш, як покупці проходять повз низку товкачів героїну і прямують до того…

— …хто носить футболку «Арсеналу».

— З першого ж дня покупці переконаються, що твій товар — найкращий, Густо.

А потім старий випроводив мене з кімнати.

Під час розмови він сидів, накинувши ковдру на коліна, і мені подумалося, що він — каліка, чи щось типу того, але він виявився навдивовижу моторним для свого похилого віку. Дідок зупинився на порозі, явно не бажаючи показувати своє обличчя назовні. Поклав руку мені на передпліччя, трохи вище ліктя. Легенько стиснув мій трицепс.

— Бувай, Густо. Невдовзі побачимося.

Я кивнув. І відчув, що йому потрібно щось іще. Я бачив, як ти працюєш. Сидів у лімузині й дивився на мене крізь затемнені вікна, наче я — якийсь довбаний Рембрандт. І тут я збагнув, що зараз можу отримати те, що бажаю.

— Я хочу, щоби розвідником у мене працювала моя прийомна сестра. І щоб чоловіком з наркотою у мене був Олег.

— Резонно. Що-небудь іще?

— Я хочу мати футболку з номером 23.

— Аршавін, — задоволено пробурмотів вищий з похоронної команди. — Росіянин. — Вочевидь, про Майкла Джордана він не чув ніколи.

— Побачимо, — захихикав старий. А потім подивився угору. — Зараз Андрій дещо тобі покаже, і ти зможеш починати. — Його рука й досі стискала мій трицепс, а посмішка старого наче прикипіла до його обличчя. Я перелякався. І одночасно відчув приплив збудження. Я був переляканий і збуджений, як мисливець за драконами острова Комодо.

Хлопці в чорному відвезли мене до безлюдної пристані для яхт в бухті Фрогнеркілен. Вони мали ключа до воріт, і ми поїхали поміж невеличкими суденцями, законсервованими на зиму. Біля одного причалу ми зупинилися і вийшли. Поки я стояв і вдивлявся в тиху темну воду, Андрій відкрив багажник.

— Ходи сюди, Аршавін.

Я підійшов і зазирнув у багажник.

На ньому й досі був собачий нашийник та арсенальська футболка. Біскен завжди був огидний, але побачивши те, що лежало в багажнику, я ледь не виригав. На його обличчі виднілися великі темні плями засохлої крові, одне вухо було наполовину відірване, а в одній очній впадині замість ока було щось схоже на рисову кашку. Коли я, нарешті, спромігся відірвати свій погляд від тієї кашки, то побачив маленький отвір на футболці над літерою «м» у слові «Емірати». Він був схожий на дірку від кулі.

— А що сталося? — спитався я, заїкаючись.

— Він розмовляв з отим поліцаєм у береті.

Я зрозумів, про кого йшлося. В районі Квадратурен часто рискав таємний агент поліції. Принаймні, так йому здавалося — що він таємний.

Андрій почекав, дав мені добре роздивитися труп, а потім спитав:

— Натяк зрозумів?

Я кивнув, не в силах відірватися від вибитого ока. На біса вони це зробили з ним?

— Петре, підсоби, — сказав Андрій.

Вони разом витягнули Біскена з багажника, зняли з нього арсенальську футболку і скинули його з краю причалу. Чорна вода беззвучно проковтнула його і зімкнула свої щелепи. Була людина — і немає.

Андрій кинув мені футболку.

— Тепер вона — твоя.

Я просунув палець у кульовий отвір. Перевернув футболку і поглянув на спину.

52. Бендтнер.

11

Була 6:30 ранку, п’ятнадцять хвилин до сходу сонця, якщо вірити останній сторінці газети «Афтенпостен». Торд Шульц склав газету і залишив її на сидінні біля себе. І знову поглянув через безлюдний вестибюль на вхідні двері.

— Зазвичай він приходить рано, — сказав охоронець за столиком.

Торд Шульц сів на світанку на поїзд до Осло і, прямуючи від Центрального вокзалу по Грьонландслейрет, дивився, як прокидається місто. Він пройшов повз фургон для збору сміття. Чоловік ворочав сміттєві контейнери так грубо, що це, на думку Шульца, свідчило не стільки про вправність цього чоловіка, скільки про його ставлення до своєї роботи. Йому чомусь спали на думку пілоти з F-16. Якийсь пакистанець тягнув до своєї крамниці ящики з овочами. Він зупинився, витер руки об фартух і, посміхнувшись, побажав йому доброго ранку. А зараз йому спали на думку пілоти з «Геркулесів». Пройшовши повз церкву Грьонланд, Шульц звернув ліворуч. І побачив велетенський скляний фасад, який забовванів перед ним. То була будівля управління поліції, спроектована й споруджена в 1970-х роках.

О 6:37 двері відчинилися. Охоронець кашлянув, і Торд підняв голову. Побачивши ствердний кивок, він підвівся. Чоловік, який до нього наближався, був нижчий за нього на зріст.

Він ішов швидкими пружкими кроками; його волосся було довшим, аніж, на думку Торда, личило чоловіку, який очолював найбільший в Норвегії підрозділ боротьби з наркотиками. Коли він підійшов ближче, Торд помітив рожево-білі смужки на його засмаглому, майже по-дівчачому привабливому обличчі. І відразу ж пригадав одну стюардесу, яка мала дефект пігментації — білу смугу, що тягнулася від її обсмаленої в солярії шиї, поміж грудей і аж до чисто виголеного інтимного місця. Через це решта її шкіри мала вигляд туго натягнутої нейлонової панчохи.

— Ви — Мікаель Бельман?

— Так, чим можу допомогти? — сказав чоловік, не уповільнюючи кроків.

— Хотілося б поговорити з вами приватно.

— Боюся, мені треба зараз готуватися до ранкової наради, але якщо ви зателефонуєте…

— Мені вкрай необхідно поговорити з вами саме зараз, — сказав Торд, сам здивувавшись власній наполегливості.

— А ви в цьому впевнені? — Керівник відділу боротьби з організованою злочинністю вже встиг провести своєю карткою по ідентифікатору, але зупинився і пильно поглянув на нього.

Торд Шульц підійшов до нього. І, стишивши голос, заговорив, хоча охоронець і досі залишався єдиним стороннім чоловіком у вестибюлі.

— Мене звуть Торд Шульц. Я — пілот найбільшої скандинавської авіакомпанії і я маю відомості про контрабанду наркотиків до Норвегії через аеропорт «Гардермоен».

— Зрозуміло. Про який обсяг йдеться?

— Вісім кілограмів на тиждень.

Торд мало не фізично відчув на собі погляд співрозмовника. Зрозумів, що мозок Мікаеля Бельмана отримував і обробляв усю наявну інформацію: мову рухів, одіж, поставу, вираз обличчя, обручку, яку він і досі чомусь носив на безіменному пальці, відсутність сережки у вусі, начищені туфлі, лексикон та твердість погляду.

— Мабуть, вам краще зареєструватися на прохідній, — сказав Бельман, кивнувши охоронцю.

Торд Шульц похитав головою.

— Я волів би, щоби ця зустріч залишилася конфіденційною.

— Згідно з інструкцією, реєструвати слід усіх, але я можу запевнити вас, що ця інформація залишиться в управлінні поліції і нікуди звідси не вийде, — сказав Бельман і подав знак охоронцю.

Коли вони піднімалися ліфтом нагору, Шульц провів пальцем по своєму імені на жетоні, який йому видрукував охоронець і який він мав носити на лацкані.

— Щось не так? — поцікавився Бельман.

— Та ні, все нормально, — відповів Торд. Але все одно продовжив терти, ніби сподіваючись стерти своє прізвище.

Офіс Бельмана виявився навдивовижу маленьким.

— Розмір не має значення, — сказав Бельман тоном, який свідчив про те, що він уже звик до здивованої реакції відвідувачів. — Але в цьому маленькому кабінеті вершилися великі діла. — Він показав на фото, що висіло на стіні. — Ларс Аксельсен, голова колишнього відділу боротьби з грабунками. Знищив у дев’яностих банду Твейта.

Він жестом запросив Шульца сідати. Витягнув записника, помітив сердитий погляд Шульца — і знову прибрав його.

— Ну, і що ж ви хочете мені розповісти?

Торд набрав повні легені повітря. І заговорив. Почав з розлучення. Так треба було. Треба було почати з «чому». А потім він перейшов до «коли» і «де». Опісля — до «хто» і «як». А насамкінець він розповів йому про спалювача.

Впродовж усієї розповіді Бельман сидів, подавшись уперед і уважно слухаючи. Тільки коли Торд заговорив про спалювача, його обличчя втратило свій зосереджений професійний вираз. Після початкового здивування червоний рум’янець залив білі пігментні плями. То була химерна сцена — наче всередині спалахнула пожежа. Торд втратив зоровий контакт з Бельманом, який гнівно втупився у стіну за спиною співрозмовника, можливо — на портрет Ларса Аксельсена.

Після того як Торд закінчив свою розповідь, Бельман зітхнув і підняв голову.

Шульц помітив, що його обличчя набуло нового виразу. Жорсткого і визивно-агресивного.

— Я прошу пробачення, — сказав керівник відділу. — Від себе, від імені моєї професії і від імені працівників поліції. Я прошу пробачення за те, що не позбувся цього клопа.

Напевне, Бельман усе це казав собі, подумав Торд, а не йому, пілоту, який займався контрабандою героїну по вісім кіло на тиждень.

— Я ціную ваше занепокоєння, — сказав Бельман. — Мені дуже хотілося б запевнити вас, що вам нема чого боятися. Але гіркий досвід підказує мені, що коли викривається корупція на такому рівні, то вона охоплює значно більше, ніж одну особу.

— Я розумію.

— Ви казали про це ще кому-небудь?

— Ні.

— Хто-небудь знає, що ви зараз тут і розмовляєте зі мною?

— Ні, ніхто.

— Абсолютно ніхто?

Торд здивовано поглянув на нього. Криво посміхнувся, але не сказав, що подумав: «А кому я ще міг про це розповісти?»

— Гаразд, — сказав Бельман. — Ви привернули мою увагу до важливої, серйозної та надзвичайно делікатної справи. Мені доведеться діяти вкрай обережно й обачливо, щоби не сполохати тих, кого не слід. І це означає, що мені доведеться доповісти про цю справу вищому керівництву. Знаєте, я мав би взяти вас під варту за те, що ви мені щойно розповіли, але ваше затримання лише наразить і вас, і мене на небезпеку. Тому допоки ситуація не проясниться, їдьте додому і залишайтеся там. Зрозуміло? Нікому не кажіть про цю зустріч, не виходьте гуляти, не відчиняйте двері незнайомцям і не відповідайте на телефонні дзвінки з незнайомими номерами.

Торд повільно кивнув.

— А скільки це займе часу?

— Максимум три дні.

— Зрозуміло!

Бельман хотів був щось сказати, нерішуче замовк, а потім все ж таки наважився.

— Є речі, які я ніколи не міг збагнути, — сказав він. — Коли певні особи заради грошей готові зруйнувати життя інших людей. Це ще можна зрозуміти, коли ти — нужденний афганський селянин…Але норвежець, та ще й із платнею командира корабля…

Торд Шульц зустрівся з ним поглядом. Він уже заздалегідь до цього приготувався, тож коли воно сталося, він сприйняв це мало не з полегшенням.

— Одначе те, що ви прийшли сюди з власної доброї волі і виклали карти на стіл, є надзвичайно хоробрим вчинком. Я знаю, чим ви ризикуєте. Віднині ваше життя буде нелегким.

З цими словами голова відділу боротьби з організованою злочинністю підвівся і простягнув свою руку. І в голові Торда Шульца промайнула та ж сама думка, що й тоді, коли він вперше побачив цього чоловіка на пункті пропуску: Мікаель Бельман має ідеальний зріст для пілота-винищувача.

* * * * *

Саме в той момент, коли Торд Шульц виходив з поліцейського управління, Харрі Холе дзвонив у двері Ракелі. Вона відчинила. В нічній сорочці та з вузенькими щілинками очей. І позіхнула.

— Вдень я матиму кращий вигляд, аніж зараз, — зазначила вона.

— Приємно усвідомлювати, що хоча б один з нас матиме кращий вигляд, — відповів Харрі, заходячи всередину.

— Слава Богу, — сказала Ракель, стоячи перед столом у вітальні, заваленим купами документів. — Нарешті все тут. Звіти про справу. Фотографії. Вирізки з газет. Заяви свідків. Він добре й ретельно попрацював. А зараз мені треба йти на роботу.

Коли Ракель пішла, гепнувши за собою дверима, Харрі вже встиг зварити собі чашку кави і приступив до роботи.

Після тригодинного читання він був змушений зробити перерву, щоби подолати відчай, який почав закрадатися йому в душу. Він взяв чашку кави і став біля вікна. Сказав собі, що приїхав сюди, аби поставити під сумнів провину, а не доводити невинуватість. Вистачило одного б сумніву. Одначе… Докази були недвозначними. Й увесь його багаторічний досвід роботи на посаді розслідувача вбивств працював проти нього: навдивовижу часто все виявлялося саме так, як і виглядало на перший погляд.

Іще через три години висновок залишався незмінним. У документах не було нічого, що натякало на інше пояснення. Це ще не означало, що такого пояснення не існувало, але в документах його не було.

Харрі пішов ще до того, як Ракель повернулася додому, пояснивши це самому собі зсувом часових поясів унаслідок перельоту і необхідністю виспатися. Але він знав, чому насправді пішов до її повернення. Він би не наважився сказати їй, що після всього, що він прочитав, йому стало важче чіплятися за сумнів — сумнів, який був сенсом, істиною, життям та єдиною надією на порятунок.

Тож Харрі рвучко схопив своє пальто і пішов. І пройшов пішки від Гольменколлена повз станцію Ріс, крізь район Сон, мимо стадіону «Уллевол», вулицею Больтельокка аж до ресторану «Шрьодер». Спочатку хотів зайти, але потім передумав. І натомість пішов на схід, через річку, до Тоєна.

Коли він поштовхом відчинив двері до «Сторожової Вежі», світло дня вже почало згасати. Все залишилося так, як він запам’ятав. Бліді стіни, бліде оформлення кафе, великі вікна, що пропускали максимум світла. Й у променях цього світла за столиками сиділи денні відвідувачі зі своєю кавою та бутербродами. Декотрі з них сиділи, звісивши голови над своїми тарілками так, наче щойно перетнули фінішну пряму п’ятдесятикілометрового забігу, декотрі торохтіли короткими чергами розмови на малозрозумілому жаргоні бомжів та наркоманів, декотрих, як це не дивно, ви могли б зустріти й серед відвідувачів респектабельного «буржуазного» кафе «United Bakeries».

Деяким із клієнтів уже видали секонд-хендівську одіж, яку вони або тримали в пластикових пакетах, або вже встигли начепити на себе. Інші скидалися на страхових агентів або директорок школи з провінції.

Харрі пішов до прилавка, і кругловида усміхнена дівчина в куртці Армії порятунку запропонувала йому безкоштовну розчинну каву та житній хліб з голландським сиром.

— Не зараз, дякую. А Мартіна тут?

— Вона зараз у клініці працює.

І дівчина показала пальцем на стелю, де на горішньому поверсі була кімната першої медичної допомоги, яку надавала Армія порятунку.

— Але вона, мабуть, вже скінчила роботу…

— Харрі!

Він обернувся.

Мартіна Екхоф була такою ж маленькою, як і завжди. Усміхнене кошаче личко з тим самим непропорційно широким ротом і малесеньким пагорбком-носом на малесенькому обличчі. Її зіниці мали такий вигляд, наче вони розширилися до країв карої райдужної оболонки й утворили щось схоже на замкові щілини. Колись вона пояснила йому, що то в неї вроджене і по-медичному називається «колобома».

Мартіна витягнулася на увесь свій зріст і довго не випускала його з обіймів, а коли випустила, то все одно продовжувала тримати за обидві руки. Харрі помітив, як по її обличчю промайнула тінь, коли вона побачила шрам на його щоці.

— Ти… ти такий худий.

Харрі розсміявся.

— Так, я схуд, а тим часом ти…

— Та знаю, знаю! — вигукнула Мартіна. — А я тим часом розтовстіла. Втім, усі тут набрали вагу, Харрі. Окрім тебе. До речі, я маю певне виправдання своїй повноті.

І Мартіна поплескала свій живіт під чорним светром, що розтягнувся до краю.

— Гм. Це Рікард постарався?

Мартіна засміялася і жваво закивала головою. Її обличчя розчервонілося, і від нього йшов жар, як від печі.

Вони підійшли до єдиного вільного столика. Харрі сів і став дивитися, як Мартіна натужно намагалася втиснути в крісло чорну півкулю свого живота. На тлі зруйнованих життів та апатичної безпомічності відвідувачів її живіт мав недоречно життєстверджуючий вигляд.

— Розкажи мені про Густо, — сказав Харрі. — Ти що-небудь знаєш про цю справу?

Мартіна глибоко й важко зітхнула:

— Звісно, що знаю. Тут усі про це знають. Цей хлопець належав до нашої спільноти. Він нечасто заходив сюди, але час від часу ми його бачили. Дівчата, які тут працюють, у нього закохалися, всі до єдиної.

— А як стосовно Олега, того хлопця, який начебто його убив?

— Він також інколи заходив сюди. З якоюсь дівчиною. — Мартіна нахмурилася.

— Начебто? А хіба стосовно цього є якісь сумніви?

— Саме це я й намагаюся встановити. Кажеш, заходив з якоюсь дівчиною?

— Гарна дівчина, але якась хвороблива й квола. Інгун? Іргам? — Вона обернулася до прилавка й гукнула: — Агов, як там звали прийомну сестру Густо? — Та не встиг хто-небудь з дівчат відповісти, як Мартіна пригадала: — Ірен!

— Руда й із ластовинням? — поцікавився Харрі.

— Вона була така бліда, що якби не її волосся, то вона була б невидимою. Їй-богу. А наприкінці вона вся наскрізь світилася на сонці.

— Наприкінці?

— Так, ми щойно про це говорили з дівчатами. Її вже давненько тут не було. Я питалася в багатьох тутешніх відвідувачів, чи вона, бува, не виїхала з міста, але, здається, ніхто не знає, де вона.

— Ти не пригадуєш якихось подій, що передували вбивству?

— Та нічого особливого, окрім отого конкретного вечора. Я почула виття поліцейської сирени і подумала, що поліція приїхала за кимось із наших молодих прихожан, як раптом одному з ваших колег, який тут сидів, хтось зателефонував, і він прожогом вискочив надвір.

— А я гадав, що є неписане правило, яке забороняє таємним агентам працювати отут, у кафе.

— Не думаю, що він працював тут, Харрі. Він сидів сам-один он за тим столиком і читав «Класову боротьбу». Може, це звучатиме дещо марнославно, але мені здалося, що він прийшов сюди, щоби на мене подивитися. — І Мартіна кокетливо розсміялася, притиснувши руку до грудей.

— Мабуть, до тебе й досі вабить одиноких полісменів.

Вона знову розсміялася.

— Я першою звернула на тебе увагу, ти що, забув?

— Та невже? Така доброчесна дівчина з християнської родини?

— Взагалі-то від його поглядів мені було некомфортно, але він кинув витріщатися на мене, коли моя вагітність стала помітною. Як би там не було, а того вечора він гепнув за собою дверима, і я побачила, як він подався до Гаусманнс-гате. Злочин стався лише за кілька сотень метрів від нашого закладу. І майже відразу почали ходити чутки, що Густо застрелили. І що заарештували Олега.

— А що ти знаєш про Густо, окрім того, що він подобався жінкам і виріс у прийомній сім’ї?

— Його звали Крадій. Він торгував віоліном.

— А на кого він працював?

— Спочатку вони з Олегом працювали від байкерів з Альнабрю, з банди Лос-Лобос. Але згодом перейшли до Дубая, як на мене. Всі, кому вони пропонували, переходили до них. Вони мали найчистіший героїн, а коли вперше з’явився віолін, то його почали продавати саме товкачі-дубайці. Гадаю, вони й досі ним торгують.

— А що ти знаєш про Дубая? Хто він?

Мартіна похитала головою:

— Я навіть не знаю, чи особа це, чи організація.

— Така помітна на вулиці і така непомітна за лаштунками. Невже ніхто не знає?

— Можливо, і знають, але ті, хто знає, не скажуть.

Хтось гукнув Мартіну, назвавши її по імені.

— Залишайся тут, — сказала вона, натужно вибираючись із крісла. — Я за секунду повернуся.

— Взагалі-то мені вже пора йти, — сказав Харрі.

— Куди?

На кілька секунд запала тиша — вони обоє збагнули, що він не має раціональної відповіді на її запитання.

Торд Шульц сидів за кухонним столом біля вікна. Сонце висіло низько, і йому й досі вистачало світла, щоби бачити кожного, хто проходив по дорозі поміж будинками. Але дороги він не бачив, бо наминав хліб з ковбасою.

Над дахами пролітали літаки. Вони сідали й злітали. Сідали й злітали.

Торд Шульц прислухався, як по-різному гуділи різні авіадвигуни. То було все одно, що прислухатися до часової межі, яка розділяла дві доби. Старі двигуни звучали як треба, вони солідно гарчали і викидали позаду неяскраве світіння, викликаючи в пам’яті приємні спогади, звук старих двигунів надавав сенсу його існуванню і був своєрідним музичним супроводом тих часів, коли все було сповнене сенсу: робота, пунктуальність, сім’я, жіночі ласки, повага колег. Двигуни нового покоління були потужніші, але якісь гарячково-метушливі, вони літали швидше на меншій кількості палива, були ефективнішими і мали менше часу на неістотності. В тому числі й на неістотності, що мали істотне значення. Він знову поглянув на великий годинник, що стояв на холодильнику. Годинник тіпався, наче перелякане серце, — швидко й несамовито. Сьома. Залишилося дванадцять годин. Невдовзі стемніє. Він почув «Боїнг-747». Класика. Кращий з кращих. Звук двигуна зростав і зростав, аж поки не затремтіли шибки у вікні і не дзенькнула склянка об напівпорожню пляшку на столі. Торд Шульц заплющив очі. То був звук оптимістичного ставлення до майбутнього, нестримної сили та обґрунтованої самовпевненості. Звук непереможності чоловіка у свої найкращі роки.

Після того, як звук стих і в будинку раптом запала тиша, Шульц помітив, що тиша стала іншою. Немов повітря набуло іншої щільності.

Наче в ньому хтось був.

Він рвучко обернувся і вгледівся у велику кімнату. Крізь двері він побачив лавку тренажера та край кавового столика. Він поглянув на паркетну підлогу, на тіні з тієї частини кімнати, яку йому не було видно. Затамував подих і прислухався. Нічого. Тільки годинник цокає на холодильнику. Тож Шульц знову приклався до пляшки, відкусив шматок бутерброда і відкинувся на спинку крісла. На посадку почав заходити ще один великий літак. Шульц почув, як він наближається ззаду. Гудіння його двигунів поглинуло цокання часу, що невмолимо спливав. А коли на нього та на стіл упала тінь, то він подумав, що то літак промайнув поміж будинком та сонцем.

Харрі пішов по вулиці Уртегата, потім звернув на Платус-гата до Грьонландслейрет, прямуючи на автопілоті до управління поліції. Зупинився в парку Ботс. Поглянув на тюрму з її солідними сірими стінами.

«А тепер куди?» — спитала колись вона.

Чи дійсно він сумнівався в тому, хто вбив Густо Ганссена?

Літак авіалінії «SAS» щодобово опівночі вирушав з Осло до Бангкока. Літав звідси п’ять разів на тиждень. Він міг піти до готелю «Леон» хоч зараз. Зібрати свої речі і виписатися звідти. Це займе у нього рівно п’ять хвилин. Потім — на експрес і до аеропорту «Гардермоен». Купуєш квиток у касі авіакомпанії «SAS». Можна попоїсти, а потім почитати газету в ненав’язливій та спокійній транзитній атмосфері аеропорту.

Харрі обернувся. Побачив, що червона концертна афіша, яку він бачив учора, вже зникла.

Він пішов далі вулицею Осло-гате і якраз проходив повз парк Мінне біля Гамлебюен, коли раптом із затінку під брамою пролунав голос.

— Маєте зайві двісті крон? — спитав голос шведською мовою.

Харрі уповільнив крок, і з-під брами вийшов жебрак. Він мав довге дране пальто, а світло ліхтаря падало на нього під таким кутом, що великі вуха жебрака кидали тінь на його обличчя.

— Гадаю, ви просите в борг? — спитав Харрі, дістаючи гаманця.

— Ні, це збір податі, — відповів Като, простягаючи руку. — Ви їх ніколи не отримаєте назад. А свій гаманець я забув у готелі «Леон». — У подиху старого не чулося ані пива, ані міцнішого алкоголю — лише запах тютюну і ще чогось, що нагадало йому дитинство, гру в піжмурки у будинку його діда, коли Харрі сховався у великій шафі і вдихнув солодкий пліснявий запах одежі, яка висіла там роками. Напевне, та одежа була такою ж старою, як і сам будинок.

Харрі видобув з гаманця п’ятсот крон однією купюрою і подав її Като.

— Ось, тримайте.

Като витріщився на гроші. Провів по купюрі рукою.

— Тут всяке кажуть, — сказав він. — Кажуть, що ви з поліції.

— Ну то й що?

— А ще кажуть, що ви багато п’єте. Яка ваша улюблена отрута?

— Віскі «Джим Бім».

— А, «Джим». Приятель мого «Джонні Вокера»[1]. Кажуть іще, що ви знайомі з отим хлопцем, з Олегом.

— А ви з ним знайомі?

— Тюрма гірша за смерть, Харрі. Смерть проста, вона вивільняє душу людини. А тюрма виїдає твою душу, допоки нічого людського в ній не залишиться. Допоки людина не перетвориться на привида.

— Хто розповів вам про Олега?

— Моя конгрегація обширна, і мої прихожани численні, Харрі. Я просто їх слухаю. І вони кажуть, що ти полюєш на отого чоловіка з Дубая.

Харрі поглянув на годинника. Зазвичай у цю пору року на рейсах буває багацько вільних місць. З Бангкока він зможе також полетіти на Шанхай. Чжан Їнь прислала йому повідомлення, сказала, що цього тижня буде вільною. І вони зможуть разом поїхати на сільську дачу.

— Сподіваюся, що ти його не знайдеш, Харрі.

— А я й не казав, що…

— Бо ті, хто його шукає, гинуть.

— Като, цієї ночі я збираюся…

— Ти чув про такого собі «жука»?

— Ні, але…

— Про оту шестиногу істоту, що вгризлася тобі в щоку?

— Мені вже треба йти, Като.

— Я бачив це особисто, — сказав Като, поклавши підборіддя на свій комірець священика. — Під містком Ельвсборг біля гавані Готенбург. Там був полісмен, який стежив за бандою, яка торгувала героїном. Вони гепнули йому в обличчя цеглиною, всипаною гвіздками.

Харрі збагнув, про що йшлося. Жук.

Цей метод початково застосовувався росіянами проти таємних інформаторів. Спочатку вухо інформатора прибивали гвіздком до підлоги якраз під балкою даху. Потім у цеглину заганяли шість довгих цвяхів на половину їхньої довжини. Цеглину прив’язували до мотузки, яку перекидали через балку, а кінець тої мотузки інформатор тримав зубами. Сенс і символізм цього методу полягали в тому, що допоки інформатор не розкривав рота, він залишався живим. Харрі бачив колись результат застосування тайбейськими бандитами такого «жука» проти одного бідолахи, чий труп знайшли у глухому провулку міста Тяньшуй. Бандити скористалися гвіздками з широкими пласкими головками, які при вході в тіло не робили великих отворів. Тож коли приїхали санітари «швидкої» і потягнули цеглину, намагаючись зняти її з голови, то разом із цеглиною знялося й обличчя загиблого.

Однією рукою Като засунув п’ятисотенну купюру до кишені своїх брюк, а другу поклав Харрі на плече.

— Я розумію, що ти хочеш захистити свого сина. Але як же стосовно того іншого хлопця? Він також мав батька, Харрі. Коли батьки б’ються за своїх дітей, то це називають самопожертвою, але насправді ті, з кого виготували дублікат, захищають себе, а не свої дублікати. І це не потребує ані моральності, ані хоробрості. Це — просто генетичний егоїзм. Коли я був малим, батько часто читав нам Біблію, і я думав, що Авраам був боягузом і злякався Бога, коли той наказав йому принести в жертву власного сина. Та коли я виріс, то зрозумів, що по-справжньому безкорисливий батько завжди готовий пожертвувати своїм сином, якщо це піде на користь справі, яка є важливішою за сина та його батька. Інколи таке трапляється.

Харрі кинув свою цигарку під ноги Като.

— Ви помиляєтеся. Олег — не мій син.

— Не твій? А чому ж ти тоді тут?

— Я — поліцейський.

Като делікатно прокашлявся.

— Шоста заповідь, Харрі, — не бреши.

— А може, не шоста, а восьма? — відказав Харрі, наступаючи на тліючу цигарку. — І, наскільки я пам’ятаю, та заповідь наказує не свідчити неправдиво проти ближнього свого, а це означає, що про себе можна трошки й прибрехати. Та вам, мабуть, так і не вдалося свого часу завершити вивчення теології?

Като знизав плечима.

— Ми з Ісусом не мали офіційних дипломів. Ми з ним — люди Слова. Але, як і всі знахарі, провидці та шарлатани, ми інколи здатні вселяти в людей фальшиві сподівання та справжню втіху.

— А ви що, навіть не християнин?

— Дозволь заявити на цьому ж місці і прямо зараз, що не віра йшла мені на користь, а сумнів. І він став моїм євангелієм.

— Сумнів?

— Саме так, — підтвердив Като, блиснувши в темряві жовтими зубами. — І тому я задаюся питанням: «Невже те, що Бога не існує, що він не має вищого задуму, є абсолютно безсумнівним фактом?»

Харрі тихо розсміявся.

— Ми з тобою не такі вже й різні, Харрі. Я маю фальшивий комірець священика, а ти — фальшивий жетон поліцая. Наскільки непохитною є насправді твоя віра у твоє євангеліє? Захищати тих, хто знайшов свій шлях, і добиватися, щоб ті, хто зі свого шляху збився, отримали покарання у відповідності до своїх гріхів? Ти — також скептик, хіба ж ні?

Харрі видобув із пачки ще одну цигарку.

— На жаль, стосовно цієї справи я сумнівів не маю. І тому їду додому.

— Якщо так, то в час добрий. А мені треба ще службу правити.

Загуділо авто, і Харрі автоматично обернувся. Дві фари засліпили його, а потім звернули за ріг. У темряві гальмівні підфарники були схожі на жевріння цигарок. Поліцейське авто призупинилося і в’їхало до гаражів управління поліції. А коли Харрі обернувся, то Като вже зник. Здавалося, старий священик розчинився в темряві; все, що Харрі почув, це кроки, що віддалялися у напрямку цвинтаря.

На збирання речей та виписку з готелю він дійсно витратив усього п’ять хвилин.

— Для постояльців, що платять готівкою, передбачена невелика знижка, — сказав хлопець з-за столу адміністратора. Не все в готелі «Леон» було новим.

Харрі понишпорив у своєму гаманці. Гонконзькі долари, юані, долари США, євро. Його мобільний телефон задзвонив. Однією рукою Харрі підніс телефон до вуха, а другою віялом розклав купюри перед хлопцем.

— Слухаю.

— Це я. Що ти робиш?

От зараза! Він мав намір почекати і зателефонувати їй уже з аеропорту. Зробити розставання якомога простішим та брутальнішим. Сильний, але нетривалий біль. І все.

— Я виписуюся з готелю. Давай зателефоную тобі через пару хвилин, гаразд?

— Та я просто хотіла сказати, що Олег нещодавно спілкувався зі своїм повіреним. Тобто з Гансом Крістіаном.

— Мені б норвезькі крони, — сказав хлопець.

— Олег каже, що хоче з тобою зустрітися, Харрі.

— От чорт!

— Перепрошую? Харрі, ти мене чуєш?

— З картки Visa візьмете?

— Вам дешевше буде сходити до банкомату й отримати готівку.

— Хоче зустрітися зі мною?

— Він так каже. І якомога швидше.

— Це неможливо, Ракель.

— Чому?

— Тому, що…

— На вулиці Тольбугата є банкомат, лише за сто метрів від готелю.

— Чому?

— Візьми мою картку, добре?

— Харрі!

— По-перше, це неможливо, Ракель. Зустрічі йому заборонили, а вдруге обійти цю заборону я вже не зможу.

— А ти спробуй, може, вийде.

— Не бачу сенсу, Ракель. Я прочитав документи, і…

— І що?

— І дійшов висновку, що це він застрелив Густо Ганссена.

— Ми не беремо Visa. Може, маєте щось іще? Master Card, American Express?

— Ні! Ракель?

— Тоді давайте долари чи євро. Курс обміну зараз не дуже сприятливий, але це краще за картку.

— Ракель, Ракель! От чорт!

— Щось не так, герр Холе?

— Вона відключилася. Ось, візьми. Цього вистачить?

12

Я стояв на Скіппергата, дивлячись, як періщить дощ. Зимі ніяк не вдавалося закріпитися, і натомість було багацько дощів. Та сира погода анітрохи не зменшила попит. Ми з Олегом та Ірен сплавляли за один день більше товару, аніж за цілий тиждень, працюючи на Одіна й Туту. Якщо округляти, то я заробляв шість тисяч на день. Я порахував усі арсенальські футболки у центрі міста. За найскромнішими прикидками, той дідок, напевне, заробляв не менше двох мільйонів крон на тиждень.

Кожної ночі, перед тим як розрахуватися з Андрієм, ми з Олегом ретельно підраховували всю виручку, щоби вона збігалася з кількістю проданого товару. Ми розраховувалися крона в крону. Шахраювати не було сенсу. Бо воно не було того варте.

До того ж, я міг на сто відсотків довіритися Олегу. Гадаю, у нього просто бракувало фантазії додуматися щось поцупити, інакше він не працював би так чесно. А може, його голова та серце були переповнені Ірен. Було дуже смішно спостерігати, як він запобігав перед нею, коли вона була поруч. І настільки сліпим був він у своєму обожнюванні. Бо Ірен бачила лише одне.

Мене.

Мені від її почуттів не було ані холодно, ані жарко. Просто воно було так завжди.

Я знав її як п’ять пальців, знав достеменно, як можна змусити її чисте й недосвідчене серце тьохкати від радості, її гарненький ротик посміхатися, а її блакитні очі — плакати (якщо мені цього хотілося). Я міг би її відпустити, просто відчинити двері і сказати: «Йди геть». Але я — крадій, а крадії просто так не віддають того, що, на їхню думку, можна конвертувати в готівку. Ірен належала мені, але два мільйони на тиждень належали отому дідку.

Смішно сказати, але шість тисяч на день розбігаються, мов миші по закутках, коли ти кидаєш кристалічний метамфетамін у свої напої замість кришталиків льоду і носиш одіж, куплену не в мережі дешевих магазинів «Cubus». Саме через це я й досі ночував в отій кімнаті для репетицій з Ірен, яка спала на матраці за барабанами. Але вона трималася, наркотиків не вживала, хіба що інколи могла «заряджену» цигарку викурити, їла якусь овочеву фігню і відкрила власний банківський рахунок. Олег жив зі своєю матір’ю, тому, напевне, також відкладав гроші в заначку. Він причепурився, зайнявся навчанням і навіть поновив свої тренування на «Валле Говін».

Отак я стояв на вулиці Скіппергата і подумки займався арифметичними розрахунками, як раптом помітив, що під проливним дощем до мене наближається якась постать. Темні окуляри, рідке волосся, прилипле до лоба, і щось на зразок всепогодної куртки, з тих, що купують на Різдво своїм коханим товсті та некрасиві подружки. Втім, або та подружка була страшною, як опудало, або її взагалі не існувало. Я побачив це з його ходи. Він накульгував. Може, для цього й існує якесь політкоректне слово, але я зву це клишоногістю. А ще я не боюся вживати такі слова, як «латинос» та «нігер».

Незнайомець зупинився переді мною.

Річ у тім, що мене вже не дивувала публіка, яка підходила до мене по героїн, але цей чоловік явно не належав до звичайної категорії наркоманів.

— Скільки…

— Триста п’ятдесят за чверть.

— …ви платите за грам героїну?

— Платимо? Ми продаємо, бовдуре.

— Я знаю. Просто здійснюю невеличке дослідження.

Я поглянув на нього. Журналіст? Соціальний працівник? Чи, може, політик? Коли я працював на Одіна й Туту, до мене якось підійшов схожий тип і сказав, що він з міськради, з якогось комітету під назвою RUNO, і дуже ввічливо спитав, чи не хотів би я сходити на нараду, де буде обговорюватися тема «Наркотики й молодь». Їм, бач, хотілося б почути «голос з вулиці». Я розреготався, а потім слухав, як він з колегами щось теревенили про ініціативу «Європейські міста проти наркотиків» і про великий міжнародний план зробити Європу вільною від наркоти. Дали мені кока-коли з булочкою і пішли, а я реготав так, що аж сльози на очах виступили. Але виявилося, що оту нараду проводила фарбована блондинка з чоловічими рисами обличчя, величезними цицьками та голосом, як у армійського старшини. Зазвичай такий тип жінок звуть «охоча мамця». В якийсь момент мені захотілося помацати її цицьки — а чи справжні вони? Після наради вона підійшла до мене і сказала, що працює секретарем радника із соціальних послуг, що їй хотілося б поглиблено обговорити сьогоднішню тему, і чи не могли б ми зустрітися у неї вдома, коли у мене випаде нагода. Виявилося, що вона дійсно «охоча», але не мамця, а одиначка, що жила на фермі. Коли вона відчинила двері, на ній були тугі бриджі для верхової їзди, і їй захотілося, щоб «оте» сталося прямо у стайні. Та мені було байдуже, де їй приспічило. У стайні було чисто прибрано, і там торохтіли, аж підскакуючи, дві доїльні машини. Є щось дивне в тому, що ти дрючиш жінку, яка завиває наче бензопилка за два метри від здоровенних флегматичних коней та корів, котрі з лінивою цікавістю спостерігають за тобою. Опісля я висмикнув зі своєї дупи солому і спитав, чи не позичить вона мені тисячу крон. Ми продовжували зустрічатися, аж поки я не почав заробляти шість тисяч крон на день, а в інтервалах між заняттями сексом вона примудрялася знайти час розказувати мені, що секретарка не просто сидить собі, пишучи листи за свого радника, а займається питаннями практичної політики. Навіть зараз, попри те, що їй доводиться ішачити на свого роботодавця, вона має можливість особисто вирішувати конкретні питання. А коли це побачать і оцінять потрібні люди, то настане її черга стати радником. З її розповідей про міськраду я зрозумів, що всі політики — і великі, і малі — прагнули двох речей: влади та сексу. Саме в такій послідовності. Прошепочи тій жінці на вухо «ти — прем’єр-міністр», запхай два пальці куди треба — і вона встигне разів з десять оргазм піймати ще по дорозі до стайні. Я не жартую. І в очах типа, який підійшов до мене під дощем, я побачив те ж саме прагнення: влади та сексу.

— Пішов у сраку.

— Хто твій бос? Я хочу з ним поговорити.

Відвести його до мого роботодавця? Та цей бовдур або схибив, або просто ідіот.

— Йди геть.

Та чувак не здавався, а стояв, химерно вигнувши стегно, а потім щось дістав з кишені своєї куртки. То був пластиковий пакет з білим порошком — приблизно півграма.

— Це — зразок. Віднеси його твоєму босу. Ціна — вісімсот крон за грам. Обережно з дозуванням, це потрібно розділяти на десять. Повернуся післязавтра, в цей самий час.

Незнайомець передав мені пакет, обернувся і пошкутильгав геть під проливним дощем.

За звичайних обставин я би просто викинув той пакет у найближчу урну. Бо навіть не мав змоги продати його: репутація дорожча. Але було щось особливе у тому, як блищали очі отого психа. Немовби він щось знав. Тому, коли робочий день скінчився і ми розрахувалися з Андрієм, я подався з Олегом та Ірен до Героїнового парку. І там спитали, чи не бажає хто-небудь виступити в ролі такого собі пілота-випробувача. Я вже так робив, коли працював на Туту. Якщо в місті з’являвся новий товар, ти береш його і йдеш туди, де тиняються найбезнадійніші наркомани, завжди готові на випробування будь-якого наркотику, аби тільки це було надурняк. Їм було абсолютно байдуже, помруть вони чи ні, бо смерть все одно чигала на них за найближчим рогом.

Визвалося четверо, але сказали, що хотіли б отримати восьмушку героїну як преміальні. Я відповів, що наразі героїну з собою не маю, і один з волонтерів відпав. Я розділив дози.

— Мало! — заволав один з «наркомів» з дикцією, як у щойно вдареного інсультом. Я сказав йому стулити пельку, бо інакше взагалі нічого не отримає.

Ірен, Олег та я сиділи й дивилися, як вони напрочуд швидко знайшли вени серед плям засохлої крові і вправно вкололися.

— О Господи… — простогнав один із них.

— У-ф-ф-ф-ф, — видихнув другий.

А потім запала тиша. Повна тиша. То було як запустити в космос ракету і втратити з нею зв’язок. Але я вже й так усе знав, бо побачив кайф у їхніх очах ще до того, як «космонавти» зникли у космічному безмежжі: п’ять хвилин після старту, політ нормальний. Коли вони повернулися на Землю, було вже поночі. Їхня подорож тривала більше п’яти годин — удвічі довше, аніж подорож на звичайному героїні. Члени випробувальної комісії були одностайні у своїх висновках: такого кайфу їм ще ніколи не доводилося пережити. Їм захотілося більше, щоби прикінчити увесь мій пакет, — зараз, будь ласка, — і «наркоми», похитуючись, наче зомбі з фільму «Трилер», поволі рушили до нас. Ми розреготалися і втекли.

Коли ми через півгодини повсідалися на моєму матраці в кімнаті для репетицій, мені довелося трохи поміркувати. Досвідчений «нарком» зазвичай витрачає чверть грама героїну на укол, а тут найзагартованіші наркомани Осло випали в осад всього-на-всього від восьмушки! Виходить, той тип дав мені чистий, нерозбавлений товар. Але що то було? На вигляд і запах — як героїн, на дотик — також як героїн, але щоби кайфувати аж п’ять годин від такої маленької дози… Що б то не було, а я збагнув, що сиджу на золотій копальні. Вісімсот крон за грам, який можна розбавити втричі і продати за тисячу чотириста. П’ятдесят грамів на день. Тридцять тисяч прямо мені в кишеню. Ще й Олегу та Ірен чимало дістанеться.

Я зробив їм ділову пропозицію і пояснив арифметику.

Вони перезирнулися. І не виявили того ентузіазму, на який я розраховував.

— Але ж Дубай… — невпевнено промимрив Олег.

Я їм збрехав і сказав, що ми нічим не ризикуємо, якщо не будемо дурити дідка. По-перше, скажемо, що вирішили зав’язати, бо зустріли Ісуса або щось типу того. Потім ненадовго занишкнемо, а потім потроху почнемо торгувати.

Вони знову перезирнулися. І раптом я второпав, що було тут іще щось, що я не встиг помітити раніше.

— Річ у тім, що… — почав Олег, втупившись поглядом у стіну, — що ми з Ірен…

— Що — ви?

Він завовтузився, мов вуж на сковорідці, і безпомічно поглянув на Ірен.

— Річ у тім, що ми з Олегом вирішили жити разом, — пояснила Ірен. — Ми збираємо гроші, щоби відкрити рахунок для купівлі квартири в Бьолері. Розраховували попрацювати до початку літа, а потім…

— А потім — що?

— А потім скінчити школу, — продовжив Олег, — і піти навчатися до вузу.

— Вивчати право, — сказала Ірен. — Олег має гарні оцінки. — І вона посміхнулася так, як посміхалася тоді, коли думала, що сказала якусь дурню, але її зазвичай бліді щоки аж почервоніли й розпашілися від задоволення.

Значить, вони тишком-нишком знюхалися за моєю спиною! Як же я примудрився цього не помітити?

— Що ж, право так право, — сказав я, розкриваючи пакет, в якому й досі було більше грама. — Збираєтеся стати великими поліцейськими чинами?

Жоден з них не відповів.

Я знайшов ложку, якою їв пластівці, і витер її об штани.

— Що ти хочеш? — спитав Олег.

— Треба відзначити ваше рішення, — кажу я, насипаючи порошок у ложку. — До того ж, нам слід випробувати продукт на собі, перш ніж запропонувати його дідку.

— Значить, тоді все нормально? — спитала Ірен з полегшенням у голосі. — Ми продовжуватимемо працювати, як і раніше?

— Звісно, моя люба, — відповів я, підносячи запальничку під ложку. — Це тобі, Ірен.

— Мені? Але ж я…

— Заради мене, сестричко. — Я поглянув на неї і посміхнувся. Посміхнувся тією посмішкою, від якої вона не мала протиотрути. І вона це знала. — Бо мені нудно ловити кайф на самоті.

Порошок розплавився у ложці і забулькав. Вати я не мав і тому спочатку хотів пропустити його крізь відламаний цигарковий фільтр. Але та рідина виглядала такою чистою. Біла однорідна речовина. Тому я не став її фільтрувати, а дав охолонути дві-три секунди, а потім набрав у шприц.

— Густо… — почав був Олег.

— Треба бути обережним і не передозувати, тут на трьох вистачить. Тебе також запрошено на бенкет, друже мій. Чи, може, ти боїшся і будеш тільки дивитися?

Мені не треба було чекати його відповіді. Бо я надто добре його знав. Чистий серцем, засліплений коханням і вбраний в той самий броньований костюм хоробрості, яка колись змусила його стрибнути з п’ятнадцятиметрової щогли у фіорд.

— Гаразд, — сказав Олег і почав закочувати рукав. — Я приєднуюся.

Цей броньований костюм потягне його на глибину і втопить там, мов щура.

Я прокинувся від гепання у двері. Моя голова гула, мов заводський цех, і я не наважувався бодай одне око розплющити. Крізь щілини в дошках, якими були забиті вікна й рами проникало світло. Ірен лежала на своєму матраці, а з-поміж підсилювальної апаратури стирчали білі Олегові кросівки «Пума». Я почув, що той, хто гепав у двері, почав довбати їх ногами.

Я підвівся й подибав до дверей, намагаючись пригадати хоч що-небудь про групу, яка тут репетирувала, і про її музичну апаратуру, яку колись хотів тишком-нишком продати. Я прочинив двері лише на вузеньку щілину і відразу ж інстинктивно підставив ногу, але це не допомогло. Від сильного удару я полетів назад до кімнати й гепнувся на барабани. Відсунувши цимбали та малий барабан, я побачив перед собою мармизу Штайна — мого дорогенького прийомного братика.

«Дорогенький» можна пропустити. То я так, зопалу.

Він став вищим та кремезнішим, але ота «спецназівська» коротка стрижка та сповнені ненависті непорушні очі залишилися такими ж, як і були. Я побачив, як він розкрив рота і щось сказав, але голова у мене й досі гуділа від удару об цимбали. Коли Штайн підступив ближче, я автоматично закрив обличчя руками. Але він кинувся повз мене до Ірен, яка лежала на матраці. Коли він смикнув її за руку і підняв на ноги, вона верескнула від болю.

Міцно тримаючи її однією рукою, другою він зібрав у рюкзак її нечисленні пожитки. Коли ж Штайн потягнув сестру до дверей, вона стала пручатися.

— Штайне… — почав був я.

Він зупинився на порозі і запитально поглянув на мене, але я не мав чого додати.

— Ти й так накоїв чимало лиха для нашої родини, — сказав він.

Немов отой грьобаний Брюс Лі, Штайн махнув ногою й ударом п’ятки зачинив за собою двері. В кімнаті аж загуло. Олег вистромив голову з-поміж підсилювачів і щось сказав, але у мене й досі в голові гуло, а у вухах дзвеніло.

Я стояв спиною до каміна і відчував, як його тепло поколює мою шкіру. Його вогонь та огидна антикварна лампа на столі були єдиними джерелами світла в кімнаті. Дідок сидів у шкіряному кріслі й уважно роздивлявся чоловіка, якого ми привезли з собою в лімузині зі Скіппергати. На ньому й досі була ота всепогодна куртка. За чоловіком стояв Андрій, знімаючи пов’язку з його очей.

— Отже, — почав дідок, — це ти постачаєш товар, про який я так багато чув.

— Так, — підтвердив незнайомець, мружачись і начіпляючи на носа свої окуляри.

— Звідки він надходить?

— Я тут для того, щоби продавати, а не інформацію постачати.

Старий потер підборіддя великим та вказівним пальцями.

— У такому разі мені нецікаво. Коли користуються чиєюсь вкраденою власністю, то в нашій грі це завжди спричиняється до появи трупів. А трупи — це морока і шкода для бізнесу.

— Це — не вкрадена власність.

— Мушу висловити припущення, що я маю досить повну інформацію про канали постачання, а цей товар ніхто раніше не бачив. Тому я повторюю: я не куплю нічого, допоки не матиму гарантій, що це не вдарить по мені бумерангом.

— Я дозволив привезти себе сюди із зав’язаними очима тому, що розумію вашу потребу виявляти обачність. Сподіваюся з вашого боку на таке ж саме розуміння.

Від тепла, яке випромінював камін, його окуляри спітніли, але він все одно їх не знімав. Андрій та Петро обшукали його в лімузині, а я обшукав його очі, мову рухів, голос та руки. І не знайшов нічого, окрім самотності. Не було у нього ніякої товстої огидної подруги — тільки він сам та його фантастична наркота.

— Наскільки я розумію, ви можете бути й полісменом, — сказав дідок.

— З оцим? — спитав чоловік, показуючи на свої ноги.

— Якщо ви ввозите товар, то чому ж я про вас і досі нічого не чув?

— Бо я — новачок. Я не маю досьє, і мене ніхто не знає, ані поліція, ані люди з вашого бізнесу. Я маю так звану респектабельну професію і досі жив нормальним життям. — Він скорчив обережну гримасу, яка мала б, на його думку, виглядати як посмішка. — Можна навіть сказати — ненормально нормальним життям.

— Гм. — Старий знову потер своє підборіддя. А потім схопив мене за руку, підтягнув до свого крісла і поставив поруч із собою так, щоби я дивився на незнайомця.

— Що скажеш, Густо? Я гадаю, що він сам виробляє цей продукт. Як ти гадаєш?

Я ненадовго замислився.

— Можливо, — відповів я.

— Знаєш, Густо, для цього не треба бути Ейнштейном у хімії. В Інтернеті можна знайти детальні рецепти того, як перетворити опіум на морфін, а морфін — на героїн. Скажімо, до тебе потрапляє десять кіло опіуму-сирцю. Тоді ти знаходиш собі якесь устаткування для випаровування, холодильник, трохи метанолу та вентилятор і — гоп! Маємо вісім з половиною кілограмів кристалічного героїну. Потім усе це розбавляєш і отримуєш кіло двісті «вуличного» героїну.

Чоловік у всепогодній куртці прокашлявся.

— Для цього треба ще дещо.

— Усе питання в тому, — зауважив дідок, — де брати опіум.

Чоловік похитав головою.

— Ага, — мовив старий, погладивши мій трицепс. — Це не опіат, а опіоїд.

Незнайомець не відповів.

— Ти почув, що він сказав, Густо? — спитав дідок, тицьнувши пальцем на клишоногого. — Він виробляє повністю синтетичну наркоту. Він не потребує аніякої допомоги від живої природи в Афганістані, а просто застосовує звичайну хімію і робить усе на кухонному столі. Повний контроль і жодного ризику, пов’язаного з контрабандою. А продукт виходить так само потужний, як і чистий героїн. Щонайменше. Серед нас — розумний хлопець, Густо. Така підприємливість вимагає поваги.

— Так, поваги, — промимрив я, не розуміючи, куди він хилить.

— Скільки ви здатні виробляти?

— Десь зо два кіло на тиждень. Плюс-мінус.

— Я забиратиму всю партію, — сказав дідок.

— Всю партію? — спитав незнайомець голосом таким безпристрасним, наче це його аж ніяк не здивувало.

— Так. Я забиратиму все, що ви вироблятимете. Можна зробити вам ділову пропозицію, пане…

— Ібсен.

— Ібсен?

— Якщо ви не заперечуєте.

— Аж ніяк. Він також був великим митцем. Я хочу запропонувати вам партнерство, герр Ібсен. Вертикальну інтеграцію. Ми монополізуємо ринок, назначаємо ціну й отримуємо надприбутки. Що скажете?

Ібсен похитав головою.

Дідок схилив голову набік і посміхнувся своїм безгубим ротом.

— Чому ж ні, герр Ібсен?

Я побачив, як маленький чоловічок випрямився і немовби збільшився у своїй всепогодній і занудливо-непоказній куртці.

— Якщо я дам згоду на вашу монополію, герр…

Дідок зімкнув кінчики своїх пальців.

— Можете називати мене, як вам забажається, герр Ібсен.

— Я не хочу залежати від одного покупця, герр Дубай. Це надто ризиковано. Окрім того, це означає, що ви отримаєте можливість збивати ціни. З іншого ж боку, мені не треба надто багато покупців, бо в такому разі зростає небезпека, що мене вистежить поліція. Я звернувся до вас саме тому, що вас вважають невидимим, але мені потрібен іще один покупець. Я вже контактував з Лос-Лобос. Сподіваюся, ви мене розумієте.

Дідок розсміявся своїм химерним сміхом — чах, чах, чах!

— Слухай і мотай на вус, Густо! Він не лише фармацевт, а й бізнесмен. Добре, герр Ібсен, згода.

— А ціна…

— Я заплачу вам, скільки ви сказали. Ви переконаєтеся, герр Ібсен, що це — такий бізнес, де час не марнується на торги. Життя надто коротке, а смерть — надто близько. Ну як — призначимо постачання першої партії на вівторок?

Коли ми виходили, мені здалося, що дідок трохи на мене спирався, бо йому було важко йти. І своїми нігтями подряпав мені шкіру на передпліччі.

— А ви не замислювалися над можливістю експорту вашого продукту? Річ у тім, що перевірки на вивіз наркотиків з Норвегії практично не існує.

Ібсен не відповів. Але я, нарешті, побачив оте. Побачив те, чого він прагнув. Побачив, коли він стояв, спершись на калічну стопу своєю калічною ногою із вмонтованим штирем. Я побачив це по його спітнілому лискучому чолу, прикритому рідким волоссям. Його окуляри висохли, і в очах Ібсена я помітив той самий блиск, який уже бачив, коли ми вперше зустрілися на вулиці Скіппергата. Йшлося про компенсацію, татку. Він хотів хоч якоїсь компенсації. За все те, чого він так і не отримав: поваги, кохання, захоплення, репутації. Всього того, що, як стверджують, не можна купити. Хоча, ясна річ, можна. Хіба ж не так, татку? Часто буває, що життя тобі заборгувало, і часом тобі доводиться самому виступати в ролі колектора боргів. І якщо за це нам судилося горіти вогнем у пеклі, то, мабуть, рай — то є рідконаселена місцина. Вірно, татку?

* * * * *

Харрі сидів біля дороги і дивився, як літаки зарулюють на злітну смугу і вирулюють з неї.

Через вісімнадцять годин він уже буде в Шанхаї.

Йому подобався Шанхай. Подобалася тамтешня кухня, подобалося йти пішки вздовж ріки Хуанпу до готелю «Мир», подобалося заходити до бару «Старий Джаз», де старезні джазові музики з вереском і писком саксофонів ламали усталені норми, подобалося думати про те, що вони сиділи там і грали майже без перерви з часів революції 1949 року. Йому подобалася вона. Подобалося те, що між ними було, і те, чого не було, хоча вони на те не зважали.

Оця здатність не зважати й ігнорувати. То була прекрасна риса його вдачі, хоча й не вроджена, але набута і використовувана ним упродовж трьох останніх років. Не варто гепати головою об стіну, якщо на те немає потреби.

«А наскільки непохитною є насправді твоя віра у твоє євангеліє? Ти ж, мабуть, і сам скептик?»

Він буде в Шанхаї за вісімнадцять годин.

Міг би бути в Шанхаї за вісімнадцять годин.

От чорт!

Вона відповіла після другого дзвінка.

— Чого тобі треба?

— Не вимикай телефон, добре?

— Гаразд.

— Слухай-но, наскільки сильний вплив маєш ти на отого Нільса Крістіана?

— Ганса Крістіана.

— Він достатньо відданий тобі, щоби переконати його допомогти мені з одним не зовсім чесним трюком?

13

Дощило всю ніч, і з того місця, де стояв Харрі — перед районною тюрмою Осло, — було видно свіжий шар опалого листя, яке мокрим жовтим брезентом накрило парк. Після того, як він прямо з аеропорту вирушив до Ракелі, виспатися йому не вдалося. Ганс Крістіан прийшов, сильно не опирався його пропозиції, а потім знову пішов. А після його уходу Ракель та Харрі пили чай і розмовляли про Олега. Про те, як було раніше. Про те, як було, а не про те, як могло бути. Коли почало сіріти, Ракель сказала Харрі, що він зможе поспати в кімнаті Олега. Перед тим як лягти у ліжко, Харрі — через комп’ютер Олега — пошукав і знайшов старі статті про полісмена, знайденого мертвим під містком Ельвсборг у Готенбурзі. Статті підтвердили те, про що розповів йому Като; окрім того, він знайшов замітку в скандальній газеті «Гьотеборгстіднінген», яка висловлювала припущення, що загиблий був спалювачем, тобто людиною, до послуг якої вдавалися кримінальники для знищення свідчень та доказів, зібраних проти них. Усього дві години по тому Ракель розбудила його тихеньким шепотом і запахом кави, яку вона йому зварила. Вона завжди так робила, щоби пом’якшити перехід від снів до реальності.

Харрі витріщився в камеру спостереження, почув тихеньке дзижчання і поштовхом відчинив двері. І хутко увійшов. Тримаючи свою валізку перед собою так, щоби її всім було видно, він поклав на стіл своє посвідчення особи і повернувся до чергового своєю непошкодженою щокою.

— «Ганс Крістіан Сімонсен», — промимрив черговий, не піднімаючи очей, і пробігся поглядом по списку, що перед ним лежав. — Так, зареєстрований. До Олега Фауке.

— Правильно, — підтвердив Харрі.

Інший полісмен провів його крізь коридори та відкриту галерею посередині тюрми. Полісмен говорив про незвично теплу осінь і торохтів ключами кожного разу, коли відмикав наступні двері. Вони пройшли крізь кімнату відпочинку, де Харрі побачив стіл для пінг-понгу, на якому лежали дві ракетки та розкрита книжка, а потім — крізь маленьку кухню, де на столі виднілася ціла буханка хліба, ніж та всілякі маргарини. Але в’язнів ніде не було видно.

Вони зупинилися біля білих дверей, і полісмен відімкнув їх.

— А я гадав, що в цю годину двері камер мають бути відімкненими, — зауважив Харрі.

— Решта дійсно є відімкненими, але цей в’язень — на особливому режимі, — пояснив полісмен. — Його випускають погуляти лише одну годину на добу.

— А де ж решта в’язнів?

— Хтозна. Мабуть, знову порнопрограму по телевізору дивляться.

Після того, як полісмен впустив його всередину, Харрі стояв біля дверей доти, поки не почув, як кроки вартового стихли на відстані. Це була звичайна камера. Десять квадратних метрів. Ліжко, тумбочка і стілець, а також книжкові полиці та телевізор. Олег, який сидів за столом, з подивом підняв на нього очі.

— Ти хотів мене бачити, — мовив Харрі.

— А я гадав, що побачення мені заборонили, — сказав Олег.

— Це — не побачення. Це — консультація з твоїм адвокатом.

— Адвокатом?

Харрі кивнув. І побачив, як в очах Олега спалахнуло світло. Кмітливий хлопець.

— А як же…

— Той тип убивства, в якому тебе звинувачують, не передбачає ув’язнення в тюрмі суворого режиму. Тому організувати мій прихід було неважко. — Харрі відкрив свою валізку, витягнув звідти білий ігровий пристрій «Game Boy» і подав його Олегу. — Ось, візьми. Це тобі.

Олег провів пальцями по екрану.

— Де ти його знайшов?

Харрі здалося, що на обличчі хлопця він побачив подобу посмішки.

— Це — антикварна модель з батарейками. Я знайшов її в Гонконгу. Мій план полягав у тому, щоби завдати тобі нищівної поразки при грі в «Тетріс», коли ми зустрінемося наступного разу.

— Ніколи! — розсміявся Олег. — Ані в «Тетріс», ані в підводному плаванні.

— Це ти про басейн «Фрогнер Лідо»? Так тоді, здається, я обійшов тебе аж на метр.

— Та ти на метр відстав! Мама була свідком!

Харрі завмер, намагаючись не порушити радості Олега і сам з тієї радості втішаючись.

— Про що ти хотів зі мною поговорити, Олеже?

На обличчя хлопця враз насунулися хмари. Він почав крутити в руках ігровий пристрій, немов намагаючись знайти на ньому кнопку «Пуск».

— Можеш не поспішати, Олеже, але часто буває, що найпростіше почати з самого початку.

Хлопець підняв голову і поглянув на Харрі.

— Я можу тобі довіряти? Що б там не було?

Харрі хотів був щось сказати, але передумав. І просто кивнув.

— Ти зможеш дещо мені дістати?

Харрі здалося, що в серце йому ножа встромили. Він уже здогадався, що Олег скаже йому далі.

— Тут, у в’язниці, є лише героїн та спід, але мені потрібен віолін. Ти допоможеш мені, Харрі?

— Ти саме через це попросив мене прийти?

— Ти — єдиний, хто спромігся обійти заборону на відвідувачів.

І Олег уставився на Харрі серйозними темними очима. Шкіра під одним оком злегка сіпнулася, демонструючи глибину його відчаю.

— Ти ж знаєш, Олеже, що я не можу.

— Ні, можеш! — Жорстке металічне відлуння його слів застрибало між стінами камери.

— А як же люди, яким ти продавав? Невже вони не можуть дістати те, що тобі треба?

— Продавав що?

— Не бреши мені! — Харрі ляснув долонею по кришці своєї валізки. — У твоїй шафці на стадіоні «Валле Говін» я знайшов арсенальську футболку.

— Ти що, вломився в…

— А ще я знайшов там ось що. — Харрі кинув на стіл групове фото. — Ота дівчина на знімку — ти не знаєш, де вона?

— Хто…

— Ірен Ганссен. Твоя подруга.

— Як ти про це…

— Вас бачили разом у кафе «Сторожова Вежа». У твоїй шафі я знайшов також джемпер із запахом польових квітів та наркоманський комплект для двох осіб. Користуватися однією заначкою на двох — справа більш інтимна, ніж спати удвох в одному ліжку, еге ж? До того ж, твоя мати казала, що бачила тебе у місті, і ти мав вигляд щасливого ідіота. Мій діагноз: кохання.

Кадик на горлі Олега заходив угору-вниз.

— Що скажеш?

— Я не знаю, де вона, зрозуміло? Вона просто взяла і зникла. Може, Ірен знову забрав її брат. Може, вона десь в реабілітаційному центрі. А може, сіла на літак і десь вистрибнула, щоби спекатися всього цього лайна.

— А може, все значно гірше, — зауважив Харрі. — Коли ти востаннє бачив її?

— Не пам’ятаю.

— Пам’ятаєш із точністю до години.

Олег заплющив очі.

— Сто двадцять два дні тому. Задовго до того, що трапилося з Густо. І який стосунок це має до справи взагалі?

— А воно все складається докупи, Олеже. Вбивство — це як біла ворона. Зникла особа — як біла ворона. Якщо ти двічі побачив білу ворону, то це — одна й та сама біла ворона. Що ти можеш сказати мені про Дубай?

— Що це — найбільше місто в Об’єднаних Арабських Еміратах, але не столиця…

— Навіщо ти їх покриваєш, Олеже? Що ти боїшся мені сказати?

Олег знайшов на пристрої кнопку «Пуск» і поклацав нею. Потім зняв кришку відсіку для батарейок, перевернув пристрій, підняв кришку металевого бачка для сміття і висипав туди батарейки. А потім віддав «Game Boy» Харрі.

— Батарейки здохли.

Харрі поглянув на пристрій і засунув його до кишені.

— Якщо не дістанеш мені віоліну, то я колотимуся розбавленою гидотою, яку продають у тюрязі. Чув про фентаніл та героїн?

— Фентаніл — це шлях до передозування й смерті, Олеже.

— Вірно. Тому ти згодом зможеш передати мамі, що сам винуватий у моїй смерті.

Харрі не відповів. Жалюгідна спроба Олега вплинути на нього не розлютила його, навпаки — йому захотілося обійняти хлопця й притиснути його до себе. Харрі не треба було бачити сльози в очах хлопця, щоби помітити ту боротьбу, яка точилася в його тілі й мозку, він фізично відчував оту роз’їдаючу спрагу, що безперервно гризла хлопця. А коли з’являється ця спрага, то вже не залишається нічого — ані моралі, ані любові, ані поваги до інших людей — лише одна пульсуюча думка про те, щоби «застирчати», піймати кайф і розслабитися. Одного разу в житті Харрі був на межі того, щоби погодитися на укол героїну, але випадковий секундний спалах ясності думки змусив його відмовитися. Можливо, то було усвідомлення того, що героїну вдасться зробити з ним те, що не вдалося алкоголю: убити його. А може, то була дівчина, котра розповіла йому, як підсіла на героїн з першого ж уколу, бо ніщо, ніщо з того, що вона пробувала чи уявляла собі раніше, не могло зрівнятися з отриманим кайфом. Можливо, його зупинив спогад про одного приятеля, який здався до реабілітаційного центру для того, щоби відновити рівень сприйняття героїну до початкового, нульового, бо сподівався, що укол, який він зробить після такої «реабілітації», буде так само солодко-неповторним, як і найперший. Той самий приятель розповідав, що коли побачив слід від вакцинації на стегні свого тримісячного сина, то аж розплакався, бо це викликало в нього настільки сильне бажання одурманитися, що він заради того дурману ладен був пожертвувати всім на світі і чкурнути прямо з клініки до Плати, де продається наркота.

— Давай домовимося, — запропонував Харрі, чуючи, як його голос став схвильовано-хрипким. — Я принесу тобі те, що ти просиш, а ти розкажеш мені те, що знаєш.

— Чудово! — вигукнув Олег, і Харрі побачив, як розширилися його зіниці. Він десь читав, що у героїнщиків частина мозку активується ще до того, як сам наркотик потрапляє у кров, і вони починають ловити кайф, перш ніж шприц увійде у вену. Харрі усвідомлював, що з ним розмовляла саме ота частина Олегового мозку, що іншої відповіді окрім «Чудово!» і бути не могло — правда це чи ні.

— Але я не хочу купувати його на вулиці, — продовжив Харрі. — Ти маєш віолін у своїй схованці?

Здавалося, Олег на мить завагався.

— У моїй схованці ти вже був.

Харрі пригадав, що то неправда, наче для героїнщика немає нічого святого. Є — заначка, тобто схованка.

— Та годі тобі, Олеже! Ти ж не зберігаєш свою наркоту там, куди мають доступ інші наркомани. Де твоя друга схованка, твій стратегічний резерв?

— Я маю лише одну.

— Я нічого не збираюся у тебе красти.

— Кажу тобі, я не маю другої заначки!

Харрі відчував, що хлопець бреше. Але це було неважливо, бо, здогадно, віоліну в тій схованці він не мав.

— Я прийду завтра, — сказав Харрі, підводячись і стукаючи в двері. Але ніхто не підійшов. Насамкінець він повернув ручку — і двері розчинилися. Явно не тюрма суворого режиму.

Харрі повертався так, як і прийшов. У коридорі не було нікого. Не було нікого і в загальній кімнаті. Харрі помітив, що хліб і досі лежав на місці, але ніж уже прибрали. Підійшовши до дверей, що вели з блока до галереї, він з подивом виявив, що вони також незамкнені.

Замкнені двері він знайшов лише на пункті пропуску. Він вказав на цей факт черговій за склом, і та здивовано підняла брову й поглянула на монітори над її головою.

— Все одно далі, ніж ці двері, ніхто не вийде, — сказала вона.

— Окрім мене, сподіваюся.

— Що?

— Та так, нічого.

Харрі пройшов майже сто метрів через парк до Грьонландслейрет, коли здогадка вдарила його як блискавка. Порожні кімнати, розчинені двері, ніж для нарізки хліба. Він закляк як вкопаний. Його серце затіпалося так швидко, що йому до горла підступила нудота. Харрі відчув, як затьохкала пташка. Відчув запах трави. А потім обернувся і рвонув назад до в’язниці. Відчув, як у роті в нього пересохло від страху, а серце продовжувало накачувати адреналіном його тіло.

14

Віолін гепнувся на Осло, наче довбаний астероїд. Олег пояснив мені різницю між метеоритом, метеороїдом та іншою гидотою, яка може торохнути кожного з нас по голові у будь-який момент. А це був астероїд — велетенська й страшна каменюка, здатна гепнути землю так, що від неї лише мокре місце залишиться…Ну, ви розумієте, про що я. Татку, не смійся. Ми стояли й продавали восьмушки, четвертинки, цілі грами і навіть п’ять грамів за один раз з ранку до ночі. Центр міста догори ногами перевернуло. А потім ми знову підняли ціну. Та черги від цього не скоротилися, а навпаки — тільки подовшали. А ми знову підняли ціну. Та черги не покоротшали. Тож ми знову підняли ціну. І тоді розверзлося пекло.

Банда косовських албанців пограбувала нашу групу за спорудою Фондової біржі. Там два брати-естонці працювали без вартового, і на них напали албанці з бейсбольними битами та кастетами. Гроші та наркоту забрали, а ноги — попереламували. Через дві доби на вулиці Прінсенс-гата вчинила напад банда в’єтнамців — якраз за десять хвилин до того, як Андрій з Петром мали забрати денну виручку. Вони напали на людину з наркотою у підворітті, а людина з грошима та вартовий-розвідник їх вчасно не помітили. Схоже, питання постало таким чином: «Що далі?»

Відповідь на це запитання з’явилася два дні по тому.

Мешканці Осло, які рано-вранці прямували на роботу, помітили вузькоокого, що висів униз головою з мосту Саннер. Згодом під’їхала поліція.

Той вузькоокий був одягнений, наче псих з дурки — в гамівній сорочці, а в роті у нього стирчав кляп. Вірьовка, на якій він висів, прив’язаний за кісточки, була якраз достатньо довгою, щоби він не міг тримати голову над водою. Принаймні, після того, коли в нього забракне сили напружувати м’язи живота.

Того ж вечора Андрій видав нам з Олегом стрілялку. То була російська стрілялка, бо Андрій мав довіру лише до російського. Він палив чорні російські цигарки, користувався російським мобільним телефоном (їй-богу, татку, не брешу: така собі розкішна модель з африканської акації, але, напевне, водонепроникна, а коли той телефон був вимкнений, то сигнали не посилав, тому поліцаї не могли його вирахувати) і нерозв’язні проблеми розв’язував за допомогою російських пістолетів. Андрій сказав, що назва моделі того пістолета — «Одеса», яка була дешевим різновидом «Стєчкіна». Наче ми у цьому щось микитили. Виявилося, що ота довбана «Одеса» здатна стріляти чергами. До її обойми влазило двадцять патронів типу «Макаров» калібру дев’ять на вісімнадцять міліметрів, якими користувалися Андрій з Петром та декотрі інші. Нам видали коробку з патронами, і Андрій показав нам, як слід заряджати цей химерний грубезний пістолет, як ставити на запобіжник і як з нього стріляти. Він сказав, що тримати його треба дуже міцно і цілити трохи нижче, щоби влучити. Сказав також, що цілити треба не в голову, як ми гадали, а кудись нижче, у верхню частину тулуба. Якщо поставити маленький боковий важіль на позначку «С», то можна стріляти чергами. Легкого натискання на спусковий гачок буде достатньо, щоби випустити чергу з трьох-чотирьох куль. Та Андрій запевнив нас, що в дев’яти випадках із десяти достатньо лише продемонструвати пістолет — і все. Коли він пішов, Олег сказав, що та стрілялка схожа на пістолет з обкладинки альбому групи «Foo Fighters», і що він буде останнім підаром, якщо когось із нього встрелить, і що нам треба його викинути у бак зі сміттям. Тому я сказав, що візьму його собі.

Газети наче показилися. Верещали про війну банд, про кров на вулицях та про те, що Осло перетворився на довбаний Лос-Анджелес, і таке інше. Опозиційні політики загомоніли про невдалу політику боротьби зі злочинністю, невдалу політику боротьби з наркотиками, невдалого голову міської ради і невдалу міську раду. Один йолоп з Партії Центру сказав, що Осло — невдале місто і його слід стерти з мапи, бо воно є ганьбою для всієї країни. Однак найбільше дісталося на горіхи шефу поліції, і хоча ми знаємо, що гівно не тоне, після того, як один сомалієць серед білого дня застрелив нафіг двох своїх одноплемінників біля Плати і нікого за це не заарештували, голові відділу кримінальної поліції довелося подавати у відставку. Радник відділу соціальних послуг, що був також головою комісії у справах поліції, сказала, що наркотики та підтримання правопорядку — це головний обов’язок держави й основним своїм завданням вона вважає забезпечити такий стан, коли громадяни будуть спокійно ходити вулицями. Така гарна, хоч до рани прикладай. А за радником стояла її секретарка. Моя стара подруга. «Охоча мамця». Вся така серйозна та ділова. Хоча для мене вона — сексуально неврівноважена самиця в тугих бриджах для верхової їзди.

Одного вечора Андрій прийшов незвично рано, сказав, що на сьогодні — досить і що я маю поїхати з ним до Бліндерна.

Коли ми проїхали, не знижуючи швидкості, повз помешкання дідка, мене обсіли вкрай неприємні думки. Та, слава Богу, Андрій звернув до сусіднього будинку, який також належав дідку. Він провів мене всередину. Будинок був не такий порожній, яким видавався ззовні. За стінами, з яких уже облазила фарба, було тепло й були меблі. Старий сидів у кімнаті з книжковими полицями від підлоги до стелі, а з великих гучномовців, що стояли на підлозі, линула класична музика. Я сів на єдиний вільний стілець у кімнаті, а Андрій вийшов і зачинив за собою двері.

— Я вирішив попросити тебе зробити мені одну послугу, Густо, — сказав старий, поклавши руку мені на коліно.

Я поглянув на зачинені двері.

— Ми на війні, — сказав він підводячись. Дідок підійшов до полиць і витягнув одну товсту книгу з коричневою, вкритою плямами обкладинкою. — Цей текст з’явився ще за шістсот років до народження Христа. Я не знаю китайської, тому маю лише оцей французький переклад, зроблений понад двісті років тому єзуїтом на ім’я Йозеф Марі Аміо. Я пішов на аукціон і зареєстрував там свою ставку на сто дев’яносто тисяч долярів. Це — книга про те, як переграти й обдурити супротивника під час війни. У Сталіна, Гітлера і Брюса Лі вона була як Біблія. І знаєш що? — Дідок поклав книгу назад на полицю і натомість витягнув іншу. — Я віддав перевагу ось цій книзі. — І з цими словами він кинув її мені.

То була тоненька брошурка з блискучою блакитною обкладинкою, на вигляд — зовсім нова. Я прочитав її назву: «Шахи для початківців».

— Шістдесят крон на розпродажу, — сказав старий. — Ми зробимо крок, який називається «рокіровка».

— Рокіровка?

— Так називається боковий обмін місцями короля й тури з метою захисту першого. Ми сформуємо альянс.

— З турою?

— Тура схожа на замок, будівля міської ради — теж.

Я замислився.

— Так, з міською радою, — сказав старий. — Радник з питань соціальної політики має секретарку на ім’я Ізабель Скоєн, яка, фактично, керує політикою міста в царині наркотиків. Я звернувся до надійного джерела інформації і дізнався, що кращої кандидатури нам не знайти. Розумна, ділова і надзвичайно амбітна. Згідно з даними з того ж самого джерела, вона не вибилася вище через свій стиль життя, завдяки якому її ім’я постійно фігурує в газетних заголовках. Але її підвищення — це лише питання часу. Ця жінка влаштовує вечірки, не лізе за словом у кишеню і має коханців в усіх районах міста.

— Який жах! — сказав я.

Та дідок кинув на мене застережливий погляд і продовжив:

— Її батько був речником Партії Центру, але його спроба вийти на загальнонаціональну політичну арену зазнала фіаско. І мій інформатор стверджує, що Ізабель успадкувала його мрії і, позаяк Соціалістична партія має кращі перспективи, полишила невеличку партію фермерів, до якої належав батько. Окрім того, вона незаміжня, а за її родинною фермою числиться чималенький борг.

— І що ж ми маємо робити? — спитав я таким тоном, наче був одним з керівників його підпільної організації.

Старий посміхнувся так, наче моє запитання йому вкрай сподобалося.

— Шляхом погроз ми змусимо її сісти за стіл переговорів і заохотимо увійти до альянсу. І відповідальним за ці погрози будеш ти, Густо. Саме тому ми тебе сюди й запросили.

— Я? Погрожувати жінці-політику?

— Саме так. Жінці-політику, з якою ти злягався, Густо. Погрожувати чиновниці міської ради, яка скористалася своїм службовим становищем і посадою для сексуальної експлуатації підлітка з істотними соціальними проблемами.

Спершу я вухам своїм не повірив. Допоки він не витягнув зі свого піджака фото і поклав переді мною на стіл. Схоже, його зробили з автомобіля із затемненими вікнами на вулиці Тольбугата. Молодий хлопець сідав до «лендровера». Можна було також розпізнати номер авто. Тим хлопцем був я. А машина належала Ізабель Скоєн.

По спині у мене побігли мурашки.

— А звідки ви дізналися, що…

— Мій любий Густо, я ж казав тобі, що приглядатиму за тобою. Що я хочу? Я хочу, щоби ти зв’язався з Ізабель Скоєн по приватному номеру, який, на моє переконання, ти маєш, і розказав їй ось цю історію, яку ми приготували для преси. А потім запросиш її на надзвичайно конфіденційну зустріч, на якій будемо присутні ми втрьох.

Він підійшов до вікна і поглянув на сіру й нудну погоду.

— Дізнайся, коли у неї може виникнути «вікно» у робочому графіку.

15

Упродовж останніх трьох років, проведених у Гонконгу, Харрі займався бігом більше, ніж усе своє попереднє життя. Однак за ті тринадцять секунд, що він пробіг сто метрів до входу в’язниці, його мозок безперервно прокручував один і той же сценарій: він запізнився.

Харрі підбіг до входу, долаючи бажання сіпати двері доти, поки вони не відчиняться. Нарешті почулося дзижчання, і він прожогом кинувся до пункту пропуску.

— Щось забули? — поцікавилася жінка-черговий.

— Так, — відповів Харрі, чекаючи, поки вона пропустить його крізь замкнені двері. — Увімкніть тривогу! — крикнув він, залишаючи свою валізку і щодуху кинувшись бігти коридором. — Це — камера, де знаходиться Олег Фауке!

Його кроки загупали безлюдною галереєю, безлюдними коридорами і так само безлюдною кімнатою відпочинку. Харрі не засапався від бігу, але у своїй голові він відчував власне дихання, наче ревіння урагану.

Крик Олега досяг його вух, коли він вибіг з останнього коридору. Двері до його камери були напівпрочинені, і впродовж останніх секунд Харрі охопив звичний кошмар — лавина, що його наздоганяє, і ноги, які рухаються надто повільно.

За мить він був уже в камері, і перед ним відкрилася жахлива сцена.

Перекинутий стіл валявся на боці, а газети та книги розлетілися по підлозі. У протилежному кінці кімнати, спиною до тумбочки, стояв Олег. Його чорна футболка із зображенням «Слеєра» була залита кров’ю. Перед собою він тримав металеву кришку від сміттєвого бачка. Його рот був відкритий, і він кричав і кричав. Харрі побачив спину спортивної майки, над нею — широку спітнілу бичачу шию, над шиєю — лискучий череп, а над черепом — підняту руку з ножем для нарізання хліба. Метал брязнув об метал — то лезо ножа вдарило в кришку сміттєвого бачка. Чоловік, який нападав на Олега, напевне, помітив переміну світла у кімнаті — і рвучко обернувся. І, наставивши ножа на Харрі, просичав:

— Геть звідси!

Харрі уникнув спокуси зосередити увагу на ножеві. Натомість він зосередив її на ногах. Він помітив, що Олег позаду незнайомця сповз на підлогу. В порівнянні з тими, хто вправлявся в бойових мистецтвах, Харрі володів жалюгідно обмеженим репертуаром захисних прийомів. Власне, він знав лише два. І знав лише два правила. Правило перше: правил не існує. Правило друге: бий першим. Тож коли Харрі почав рухатися, то це були рухи чоловіка, який вивчив, повторював і застосовував лише два методи нападу. Він зробив крок уперед, і чоловік, який намірявся на нього ножем, змушений був відступити, щоби махнути рукою. А коли він зігнув руку, Харрі вже підняв свою праву ногу і зігнув у коліні ліву. Коли ніж почав рухатися вперед, нога Харрі вже пішла вниз. І вдарила незнайомця в ногу прямо над колінною чашечкою. А оскільки анатомія людини є погано захищеною від удару під таким кутом, то чотириглавий м’яз миттєво тріснув, а слідом за ним тріснули зв’язки колінного суглоба — коли колінна чашечка притиснулася до великої гомілкової кістки, а потім тріснули й сухожилля надколінка.

Чоловік заверещав і гепнувся додолу, хапаючись руками за коліно. Ніж випав і заторохтів по підлозі. А коли нападник, намацавши руками коліно, виявив, що воно опинилося в зовсім іншому місці, його очі стали великими, мов блюдця.

Харрі хвицнув ножа якомога далі і підняв ногу, щоби завершити атаку так, як його навчили: натиснути на м’язи стегна супротивника, тим самим спричинивши сильну внутрішню кровотечу, аби він більше не зміг піднятися. Але побачив, що діло вже зроблене, — й опустив ногу.

В коридорі почулося тупотіння ніг і брязкання ключів.

— Сюди! — гукнув Харрі, переступивши через волаючого нападника і рушаючи до Олега.

На порозі почулося важке хекання.

— Заберіть цього чоловіка і знайдіть лікаря! — загорлав Харрі, перекриваючи безперервні верески.

— Чорт забирай, що тут…

— Зараз це неважливо, знайдіть лікаря! — Харрі зірвав з Олега футболку і крізь кров став шукати рану. — Лікар має спершу зайнятися цим хлопцем. Бо у того бугая — лише проблема з коліном.

Харрі обхопив своїми скривавленими руками обличчя Олега, чуючи, як верещить у коридорі нападник, котрого потягли геть.

— Олеже, ти мене чуєш? Олеже?

Очі хлопця підкотилися, і слово, яке зірвалося з його вуст, було таке слабке, що Харрі ледь його почув. І відчув, як стиснулося його серце.

— Олеже, все буде в нормі. Він не пошкодив тобі нічого важливого.

— Харрі…

— Незабаром — Різдво. Тобі дадуть морфіну.

— Замовкни, Харрі.

І Харрі замовк. Олег розплющив очі. Вони мали лихоманковий розпачливий вираз. Він говорив хрипко, але вже досить чітко:

— Не треба було заважати йому завершити справу, Харрі.

— Що ти плетеш?

— Ти мав дозволити мені зробити це.

— Що зробити?

Олег промовчав.

— Що зробити, Олеже?

Хлопець поклав руку на потилицю Харрі, пригнув його до себе й прошепотів:

— Ти не зможеш цього зупинити, Харрі. Вже все сталося. І воно має йти своїм шляхом. Якщо ти станеш на заваді, то загине ще дехто.

— Хто загине?

— Воно занадто велике, Харрі. І воно проковтне тебе, проковтне кожного.

— Хто помре? Кого ти намагаєшся захистити, Олеже? Ірен?

Олег заплющив очі. Його губи ледь ворушилися. А потім зовсім завмерли. І Харрі подумалося, що зараз Олег схожий на себе одинадцятирічного, коли він щойно заснув після довгого й важкого дня. А потім він знову заговорив:

— Ти, Харрі. Вони збираються вбити тебе.

Коли Харрі виходив з тюрми, вже прибули машини швидкої допомоги. Він пригадав, як усе було раніше. Яким раніше було місто. Яким було раніше його життя. Коли він учора сидів за комп’ютером Олега, він пошукав також інформацію про клуб «Sardines» та групу «Russian Amcar Club». І не знайшов жодних свідчень про те, що вони були відроджені, що вони воскресли. Зазвичай, це занадто — сподіватися на відродження й повторення того, що колись було. Може, життя дійсно майже нічого не навчає — окрім одного: вороття назад немає.

Харрі підкурив цигарку і ще не встиг зробити першу затяжку, як відчув, що його мозок уже радіє з того факту, що нікотин невдовзі потрапить у кров; Харрі прокрутив подумки оте слово, чий звук він неодмінно чутиме увесь сьогоднішній вечір та всю сьогоднішню ніч. Він знав це напевне. То було ледь чутне слово, яке вперше зірвалось із вуст Олега в тюремній камері: татко.

Частина друга

16

Пацючиха полизькала метал. Він смакував сіллю. Вона перелякано тіпнулася — то ожив і загув холодильник. Церковні дзвони й досі гуділи. Був ще один шлях до гнізда, який вона ще не спробувала. Не наважилася спробувати, бо людина, що закрила собою вхід, ще не була мертва. Але високочастотні верески її малюків укидали її у відчай. І вона наважилася. Кинулася вгору по рукаву піджака отого чоловіка. Стояв слабкий запах диму. Не диму від цигарки чи вогнища, а чогось іншого. Чогось у формі газу, який проникнув в одежу, а потім був вимитий під час прання так, що від нього лишилося всього кілька молекул серед товщі внутрішніх ниток. Вона наблизилася до ліктя, але прохід у цьому місці був надто вузьким. Пацючиха зупинилася й прислухалася. Вдалині почулося виття поліцейської сирени.

У мене бували оті короткі моменти і можливості вибору, татку. Моменти й можливості, які насправді здавалися мені неістотними: сьогодні вони є, завтра — немає. Але вони мають здатність накопичуватися. І не встигаєш ти й оком моргнути, як вони перетворюються на ріку, яка тягне тебе разом з собою. І ти опиняєшся там, куди пливеш. От я сюди й приплив. В оцьому довбаному липні. Але ж я не хотів сюди потрапити! Я хотів бути в іншому місці, татку!

Коли ми звернули до головної споруди, Ізабель Скоєн стояла на алеї у своїх верхових бриджах, розставивши ноги і взявши руки в боки.

— Андрію, почекай тут, — наказав дідок. — А ти, Петре, перевір усе довкола.

Ми вийшли з лімузина й увійшли в запах корівника, дзижчання мух і далеке дзеленчання коров’ячих дзвіночків. Ізабель стримано потиснула руку дідку, проігнорувала мене і запросила нас на чашку кави. Ключове слово — кава.

В коридорі висіли фотографії всіляких породистих шкап, стояли кубки за перемогу на перегонах і всяка всячина. Дідок пройшовся повз ці фото і поцікавився, якої породи ота кобила зі стрункими ногами та широкими грудьми — бува, не чистокровної англійської? Я тільки не зрозумів до пуття, кого він мав на увазі — кобилу чи господиню ферми. Однак ця хитрість спрацювала. Суворий вираз обличчя Ізабель трохи відтанув, і вона стала не такою стриманою.

— Посидьмо у вітальні й поговоримо, — запропонував старий.

— Краще ходімо до кухні, — заперечила вона, і в її голосі знову почувся крижаний холод.

Ми сіли, і вона поставила посеред столу чайник з кавою.

— Налий нам, Густо, — сказав дід, зиркнувши у вікно. — Маєте гарну ферму, фру Скоєн.

— Я незаміжня жінка, а значить — не пані.

— Там, де я виріс, усіх жінок, спроможних керувати фермою, називали фру, незалежно від того, були вони вдовицями, розлученими чи незаміжніми. Це вважалося виявом поваги.

Він поглянув на неї і широко посміхнувся. Вона зустрілася з ним поглядом. І на якісь дві-три секунди запала така тиша, що стало чути, як б’ється у шибку спізніла осіння муха, намагаючись вирватися на волю.

— Дякую, — нарешті мовила Ізабель.

— От і добре. Наразі забудьмо про оті фото, фру Скоєн.

Вона заклякла на своєму стільці. У телефонній розмові, яку я мав з Ізабель, вона спершу спробувала віджартуватися від моєї погрози, що фото, там де я разом із нею, потрапить до преси. Сказала, що вона одинока, сексуально активна жінка, яка обрала собі молодшого хлопця, — ну то й що? По-перше, вона — непримітна секретарка радника, а по-друге, це ж Норвегія. То в Сполучених Штатах під час президентських виборів на лицемірстві грають. Тому мені довелося розфарбувати свою погрозу рішучішими мазками в яскравіших кольорах. Вона платила мені гроші, і я зможу це довести. Фактично вона заохочувала проституцію, а проституція й наркотики були саме тими питаннями, які вона обговорювала в пресі від імені комітету із соціальних проблем, чи не так?

І через дві хвилини ми домовилися про час і місце цієї зустрічі.

— Преса часто пише про приватне життя політиків, і від цього нікуди не дінешся, — сказав дідок. — Поговорімо краще про одну ділову пропозицію, фру Скоєн. На відміну від шантажу, добра пропозиція може принести користь обом сторонам. Хіба ж ні?

Ізабель нахмурилася. А старий посміхнувся.

— В моїй діловій пропозиції не йдеться про гроші. Навіть попри те, що ця ферма приносить збитки. Якби йшлося про гроші, то це була б корупція. Я ж пропоную вам чисто політичну угоду. Звісно, що таємну. Але ж такі таємні угоди укладаються в міській раді мало не кожного дня. І до того ж, у найкращих інтересах громади, хіба ж ні?

Скоєн знову стримано кивнула.

— Ця угода має залишитися межи мною і вами, фру Скоєн. У першу чергу, вона піде на користь місту, хоча я бачу тут і потенційну перспективу і користь для вас особисто. Якщо так воно й буде, то це, звісно, значно скоротить ваш шлях до керівного крісла в міськраді. Не кажучи вже про роль в національній політиці.

Її рука з чашкою кави завмерла на півдорозі до рота.

— Я й не думаю пропонувати вам щось неморальне, фру Скоєн. Просто хочу проілюструвати вам, де ми можемо мати спільний інтерес, а ви вже самі будете вирішувати, чи варто робити те, що я вважаю за правильне.

— І що ж ви вважаєте за правильне?

— Зараз міськрада перебуває у вкрай непростій ситуації. Іще до тих сумних і гідних жалю подій, що сталися минулого місяця, мета керівного комітету ради полягала в тому, щоби прибрати Осло зі списку найгірших у Європі міст у плані споживання героїну. Ви мали знизити оборот наркотиків, наркоманію серед молоді і, не в останню чергу, смертність від передозування. Але наразі ця мета виглядає ще більш нереалістичною. Чи не так, фру Скоєн?

Ізабель не відповіла.

— Зараз дуже потрібен герой або ж героїня, яка покінчила з цим безладом і навела порядок знизу й догори.

Вона неквапливо кивнула.

— Треба знищити банди й картелі.

Ізабель пирхнула.

— Дякую за пораду, але цим займалися й займаються у всіх містах Європи. Однак нові банди з’являються мов гриби після дощу. Вони ширяться наче бур’ян. Там, де є попит, завжди будуть постачальники.

— Саме так, — погодився дідок. — Вони поширюються, як бур’ян. Бачу, ви маєте полуничне поле. Ви мульчу використовуєте?

— Так, полуничну конюшину.

— Я можу запропонувати вам мульчу, — сказав старий. — Полуничну конюшину в арсенальських футболках.

Ізабель поглянула на нього. І я побачив, як її пожадливий мозок запрацював на максимальних обертах. На обличчі старого з’явився задоволений вираз.

— Мульча, мій любий Густо, — пояснив він, відсьорбнувши кави, — це бур’ян, який саджають і якому дозволяють розростатися, щоби він не давав рости іншим бур’янам. Бо конюшина полунична є меншим злом, аніж інші бур’яни. Розумієш?

— Гадаю, що так, — сказав я. — Там, де все одно ростимуть бур’яни, краще посадити такий бур’ян, котрий не знищуватиме полуниці.

— Саме так. Згідно з цією аналогією, мета чистого Осло, яку переслідує міськрада, — це полуниці, а всі ті банди, що торгують героїном і породжують анархію на вулицях, — це бур’яни. А ми зі своїм віоліном — мульча.

— Ну і що?

— А те, що спершу ви прополете бур’яни. А потім дасте спокій полуничній конюшині.

— Чим же вона краща для полуниць? — спитала Ізабель.

— Тим, що ми нікого не вбиваємо. Ми працюємо обережно й обачливо. Ми продаємо наркотик, який не призводить до смерті від передозування. Запровадивши монополію на полуничному полі, ми зможемо підняти ціни так високо, що дедалі менше молодих людей ставатимуть наркоманами. Правда, слід визнати, що при цьому наші прибутки не зменшаться. Зате буде менше споживачів і менше продавців. Наркомани вже не будуть кишіти в парках та на вулицях у центрі міста. Коротше кажучи, Осло стане справжнім раєм для туристів, політиків та виборців.

— Але ж я не керую комітетом із соціальних проблем.

— Наразі не керуєте, фру Скоєн. Але ж комітет і не займається прополюванням бур’яну. Для цього у них є секретарка. Щоби приймати невеличкі, щоденні рішення, які у своїй сукупності і складають ті реальні заходи, які вживаються для розв’язання проблеми. Звісно, ви слідуєте у фарватері політики, визначеної радою, але ви — та особа, яка має щоденний контакт з поліцією, котра обговорює з її представниками її діяльність і навіть наважується бувати, скажімо, в районі Квадратурен. Вам, звісно, доведеться чіткіше окреслити і висвітлити вашу роль, але, здається, ви маєте до цього талант. Невеличке інтерв’ю про політику в царині наркотиків тут, заява про зниження смертності від передозування там. Щоби тоді, коли успіх стане фактом, преса та колеги з вашої партії знали, чий організаторський талант стоїть за найбільшим цьогорічним урожаєм полуниць. — І дідок посміхнувся своєю посмішкою дракона з острова Комодо.

Ми надовго замовкли. Муха кинула свої спроби утекти, бо виявила мисочку з цукром.

— Цієї розмови ніколи не було, — сказала Ізабель.

— Звісно, що не було.

— Ми ніколи не зустрічалися.

— Сумно, але факт, фру Скоєн.

— І як же ви уявляєте оце… прополювання?

— Ми можемо надати дружню допомогу. В нашому бізнесі існує давня традиція «стукати» на ближнього свого, щоби прибрати конкурентів, і ми надамо вам усю необхідну інформацію. Ясна річ, ви надасте комітету із соціальних проблем свої пропозиції щодо роботи поліції, але в поліції вам треба буде мати свою довірену особу. Може, когось, хто отримає безпосередню вигоду від того, що сам стане частиною цієї успішної схеми. Людину, яка…

— Амбіційну особу, яка зможе виявити прагматизм заради інтересів міста? — Ізабель Скоєн поставила чашку з кавою на стіл. — Може, перейдемо до вітальні?

* * * * *

Сергій лежав горілиць на лаві, а татуювальник мовчки роздивлявся зразок.

Коли він пунктуально прибув до маленької майстерні, татуювальник якраз займався великим драконом на спині хлопця, який лежав, стиснувши зуби, а жінка, вочевидь його мати, заспокоювала його і питала, чи дійсно варто було робити таке велике татуювання. Коли роботу було закінчено, вона розплатилася й спитала хлопця, чи радий він тепер з того, що має татуювання, шикарніше навіть за ті, які мають Пребен та Крістофер.

— Вашій спині краще пасуватиме оця, — сказав татуювальник, показуючи на один зі зразків.

— Вот тупой, — промимрив російською Сергій. — Ідіот.

— Що?

— Все має бути точнісінько так, як на зразку. Мені що, кожного разу це повторювати?

— Гаразд, але я не зможу зробити його увесь за сьогодні.

— Ні, зможеш. Роби увесь. За подвійну плату.

— Це терміново?

Сергій відповів коротким кивком голови. Андрій телефонував йому кожного дня, тримаючи у курсі справи. А коли він зателефонував йому сьогодні, Сергій виявився неготовим до того, що повідомив йому Андрій.

Необхідне стало неминучим.

І Сергій зрозумів, що іншого виходу не має.

Він одразу ж обсмикнув себе: який іще інший вихід? Навіщо мені інший вихід?

Може, думка про втечу з’явилася після того, як Андрій застеріг його. Розповів, що той полісмен примудрився знешкодити в’язня, якому вони заплатили, щоби той убив Олега Фауке. Правда, слід зробити поправку на те, що то був усього-на-всього норвежець, якому ще нікого й ніколи не доводилося вбивати ножем, але це означало, що справа буде не такою легкою, як минулого разу. Застрелити хлопця, який продавав їхній товар, — то було звичайною стратою. Але цього разу йому доведеться вистежити того полісмена, діждатися, коли він буде там, де треба, і напасти на нього тоді, коли він менш за все цього очікуватиме.

— Мені не хочеться псувати вам настрій, але татуювання, які ви вже маєте, зроблені не надто якісно. Лінії нечіткі, чорнило погане. Може, мені їх трохи обновити?

Сергій не відповів. Що цей тип знає про якісну роботу? Лінії нечіткі тому, що тюремному татуювальнику довелося використовувати замість голки загострену гітарну струну, прикріплену до електробритви, а чорнило було виготовлене з розплавленої підошви, змішаної з сечею.

— Рисунок, — сказав Сергій. — І негайно!

— А ви впевнені, що вам потрібен пістолет? Звісно, це ваш вибір, але з власного досвіду я знаю, що людей шокують символи насильства. Просто попереджаю вас.

Цей тип явно не розбирався в татуюваннях російського кримінального світу. Не знав, що кішка означала, що його засудили за крадіжку, а церква з двома куполами означала дві «ходки». Не знав, що сліди опіку на його грудях залишилися від пов’язки з порошкоподібним магнієм, яку він спалив прямо на собі, щоби видалити одне татуювання. То було зображення жіночих геніталій, яким «винагородили» його під час другої ходки члени одної грузинської банди за те, що він начебто був винен їм гроші, програні в карти.

Не знав той татуювальник і того, що пістолет на малюнку, «Макаров», яким була озброєна російська поліція, означав, що він убив поліцейського.

Він не знав нічого, і це було добре, всім буде краще від того, що цей майстер і далі займатиметься метеликами, китайськими символами та барвистими драконами, зображаючи їх на вгодованих тілах норвежців, які гадали, що ці шаблонні татуювання і справді щось означають.

— Ну, тоді почнемо? — спитав татуювальник.

Сергій завагався. Майстер мав рацію, він дійсно поспішав. Але навіщо поспішати? Чому він не може дочекатися, коли полісмен уже буде мертвий? А тому, що коли його спіймають після вбивства і запроторять до норвезької тюрми, де, на відміну від російських, татуювальників немає, він уже не зможе отримати оце бісове татуювання, яке було йому так потрібне.

Але була ще одна відповідь на це запитання:

Може, він робив собі татуювання ще до вбивства тому, що в глибині душі боявся? Так боявся, що не був упевнений, що впорається із завданням? Може, він потребував цього татуювання саме зараз, щоби спалити за собою всі мости, усунути будь-яку можливість відступу, щоби він був змушений те вбивство вчинити? Жоден сибірський урка не зможе жити з брехнею, закарбованою у шкіру, — це ясно як Божий день. А він же радів, що йому випало виконати це завдання, щиро радів, тож звідки у нього оці несвоєчасні тривожні думки?

Він знав звідки.

Продавець наркоти. Хлопець в арсенальській футболці.

Він почав приходити до нього в снах.

— Так, починаймо, — сказав Сергій.

17

— Лікар запевняє, що Олег знову буде на ногах через кілька днів, — сказала Ракель. Тримаючи в руці чашку з кавою, вона прихилилася до холодильника.

— Тоді хлопця доведеться перевезти туди, де його ніхто, абсолютно ніхто, не зможе дістати, — сказав Харрі.

Він стояв біля кухонного вікна й дивився на місто, де авто під час вечірнього часу пік повзли, наче світлячки, головними магістралями.

— Поліція повинна мати такі місця для захисту свідків, — сказала Ракель.

Вона не впала в істерику. І зі смиренним спокоєм сприйняла повідомлення про те, що на Олега напали з ножем. Наче в глибині душі вона цього чекала. Водночас Харрі бачив на її обличчі обурення і гнів. І готовність до боротьби.

— Він має залишатися в тюрмі, але я поговорю з прокурором, щоби Олега перевели, — сказав Ганс Крістіан Сімонсен. Він прибув невдовзі після того, як Ракель зателефонувала йому, і сидів тепер на кухні за столом, а його сорочка змокріла під пахвами від поту.

— Сумніваюся, що вам вдасться обійти офіційні канали, — сказав Харрі.

— Що ви маєте на увазі? — поцікавився повірений.

— А те, що двері до камери були відімкнені, і це означає, що, принаймні, один з тюремних охоронців чи начальства був до цього причетний. Оскільки ж ми не знаємо, хто це такий, то нам слід виходити з того, що це міг бути хто завгодно.

— А ви не перебільшуєте? Може, це просто параноїчний страх?

— Параноїчний страх часто рятує життя, — відказав Харрі. — Ви зможете домовитися про переведення, Сімонсене?

— Спробую. А як щодо безпечності місця, де він перебуває зараз?

— Зараз Олег у шпиталі Уллевол, і я потурбувався, щоби його охороняли два полісмени, яким можна довіряти. І ще одне: той, хто напав на Олега, також перебуває в госпіталі, але опісля його права будуть обмежені.

— Заборона на листування та відвідини?

— Авжеж. Ви зможете роздобути інформацію про те, що скаже той нападник у своїй заяві поліції та своєму адвокату?

— Це зробити буде важче, — сказав Сімонсен, чухаючи потилицю.

— Скоріш за все, вони з нього й слова не витягнуть, але все одно спробуйте, добре? — попросив Харрі, застібаючи своє пальто.

— Ти куди? — спитала Ракель, беручи його за руку.

— До інформатора, — відповів Харрі.

Була восьма вечора, і дорожній рух у столиці країни з найкоротшим робочим днем у світі вже давно ущух. Хлопець, що стояв на сходах на початку вулиці Тольбугата, мав на собі футболку з номером 23 — Аршавін. Капюшон своєї куртки він накинув на голову, а взутий він був у білі кросівки, явно для нього завеликі. Джинси були напрасовані і такі жорсткі, що, здавалося, могли стояти й самі по собі. Повний гангстерський прикид, все у відповідності з найновішим відеокліпом Ріка Росса, і Харрі припустив, що коли оті джинси зняти, то під ними виявляться звичайні боксерські труси, на ногах не буде видно шрамів ані від куль, ані від ножів, але буде хоча б одне татуювання, що вихваляє насильство.

Харрі підійшов до нього.

— Віоліну, чверть.

Хлопець поглянув на Харрі і, не виймаючи рук із застебнутої куртки, кивнув головою.

— Ну? — сказав Харрі.

— Доведеться почекати, брателло. — Хлопець розмовляв з пакистанським акцентом, але Харрі не сумнівався, що молодик відразу ж забував про цей акцент, коли приходив попоїсти мамчиних котлеток у своїй стовідсотковій норвезькій домівці.

— Я не маю часу чекати, доки у тебе набереться група.

— Розслабся, це буде недовго.

— Я дам тобі сотню зверху.

Хлопець зміряв Харрі поглядом. І Харрі зрозумів у загальних рисах, що цей хлопець подумав: жалюгідний бізнесмен, який інколи дозволяє собі побавитися наркотою, але до смерті боїться, що його можуть випадково застукати тут колеги або родичі.

— Шість сотень, — загадав хлопець.

Харрі зітхнув і кивнув головою.

— Idra, — сказав продавець і пішов.

Харрі зробив припущення, що це слово означало «йди за мною».

Вони звернули за ріг і пройшли крізь ворота до внутрішнього двору. Чоловік з наркотою був чорний, здогадно, з Північної Африки. Він стояв, прихилившись до стосу дерев’яних піддонів. Його голова сіпалася вгору-вниз у такт з ритмічною музикою, яку він слухав з айподу. Один навушник випав і звисав збоку.

— Чверть, — сказав Рік Росс в арсенальській футболці.

Чоловік з наркотою видобув щось із глибокої кишені і передав Харрі, прикривши долонею так, щоби не було видно. Харрі поглянув на пакет, який йому дали. Порошок був білий, але з маленькими темними цятками.

— Я маю до вас одне запитання, — сказав Харрі, засовуючи руку в кишеню.

Двоє арсенальців відразу ж напружилися, і Харрі побачив, як відповідальний за наркоту поліз рукою за спину. «Мабуть, там у нього малокаліберний пістолет за поясом», — подумав Харрі.

— Чи бачив хто-небудь з вас оцю дівчину? — спитав він, показуючи їм фото родини Ганссенів.

Двоє продавців придивилися до знімка й захитали головами.

— Я дам п’ять тисяч тому, хто повідомить мені хоч якусь наводку на неї, чутку чи щось таке.

Двоє перезирнулися. Харрі мовчки чекав. А вони знизали плечима й відвернулися від Харрі. Може, вони сприйняли його запитання спокійно тому, що вже чули його раніше, бо батько Ірен міг розшукувати її серед наркоманів Осло. Але їм забракло цинізму чи уяви, щоби вигадати якусь історію і взяти за це гроші.

— Гаразд, — мовив Харрі. — Тоді передайте від мене привіт чоловікові з Дубая і скажіть йому, що я маю для нього інформацію, яка може його зацікавити. Стосовно Олега. Тому нехай прийде до готелю «Леон» і спитається Харрі.

І тут з’явився він. Пістолет. Харрі мав рацію — той пістолет був схожий на «беретту» моделі «Чита». Дев’ять міліметрів. Кирпоноса й неоковирна штука.

— Ти хто — baosj?

Це означає «поліція». Знову чуркестанська норвезька.

— Ні, — сказав Харрі, намагаючись проковтнути клубок нудоти, яка завжди підступала йому до горла, коли він бачив перед собою дуло пістолета.

— Не бреши. Ти не колеш віолін, ти — прихований поліцай.

— Я не брешу.

Старший по наркоті кивнув Ріку Россу, той підійшов до Харрі і закотив йому рукав. Харрі спробував відірвати погляд від пістолета.

— Схоже, цей норвезький лох таки колеться, — сказав Рік Росс.

Харрі, йдучи за віоліном, взяв звичайну швацьку голку, нагрів її на запальничці і в п’яти місцях свого передпліччя зробив надрізи й проколи. Потім натер їх аміачним милом, щоби придати їм криваво-червоного кольору. А насамкінець проколов собі вену на лікті, щоби під шкірою виступила кров і утворила синець, який мав досить переконливий вигляд.

— А я гадаю, що він все одно бреше, — сказав чоловік з наркотою, розставляючи ноги і міцніше хапаючись за руків’я пістолета.

— Чому бреше? Дивись — у нього в кишені шприц та алюмінієва фольга.

— Тому, що він не переляканий.

— Та що ти в біса верзеш? Ти лишень поглянь на нього!

— Значить, недостатньо переляканий. Діставай свій шприц, поліцай.

— Ти що, здурів, Рейдже?

— Заткнися!

— Розслабся! Не дурій!

— Гадаєш, Рейджу сподобається, що ти назвав його по імені? — зауважив Харрі.

— Ти теж заткнися! Колись! Зі свого власного пакета.

Харрі ніколи не доводилося колотися раніше, принаймні у тверезому стані, але він колись вживав опіум і знав, як це робиться: речовина розплавляється до рідкої форми і набирається в шприц. Але чи вдасться йому це зробити? Він сів навпочіпки, насипав порошок на фольгу, і при цьому трохи порошку висипалося додолу. Харрі наслинив палець, зібрав ним увесь розсипаний порошок і втер в ясна, намагаючись виглядати як досвідчений наркоман. Порошок був гіркий на смак, як і всі решта порошків, які йому доводилося пробувати на смак під час роботи в поліції. Але там був ще якийсь присмак. Майже невловимий присмак аміаку. Ні, не аміаку. Він згадав — то був смак переспілої папаї. Він клацнув запальничкою, сподіваючись, що двоє арсенальців спишуть його легку незграбність на той факт, що йому доводиться колотися під дулом пістолета.

За дві хвилини шприц був «заряджений» і готовий.

До Ріка Росса знову повернулася холоднокровність справжнього гангстера. Він і сам закотив рукави до ліктів, став, широко розставивши ноги, і, схиливши голову набік, схрестив на грудях руки.

— Колися! — наказав він і, поморщившись, застережливо простягнув руку до свого напарника.

— Постривай, Рейдже.

Харрі поглянув на них обох. Рік Росс не мав слідів од голок на своїх передпліччях, а Рейдж мав дещо напружений вигляд. Харрі двічі зігнув руку в лікті, розтиснув пальці і встромив голку під рекомендованим кутом тридцять градусів. При цьому Харрі сподівався, що в очах тих, кому не доводилося колотися самим, він колеться досить професійно.

— О-о-о-о! — простогнав Харрі.

Достатньо професійно, щоби вони не здогадалися, що голка лише злегка увійшла в плоть, але не дістала до вени.

Він підкотив під лоба очі і підігнув коліна.

Достатньо професійно, щоби ці двоє повірили в його фальшивий кайф.

— Не забудьте передати привіт Дубаю, — прошепотів він.

А потім, похитуючись, вийшов на вулицю і поплентався зигзагами до Королівського палацу.

Випрямився Харрі лише тоді, коли дійшов до вулиці Дроннінгенс-гате.

А на вулиці Прінсенс-гате його наздогнав спізнілий ефект, спричинений тією частиною наркотику, яка спромоглася потрапити у кров обхідними шляхами через капіляри і дісталася до його мозку. То було наче далеке відлуння миттєвого кайфу від уколу прямо в артерію. Одначе Харрі відчув, як його очі налилися слізьми. Він мав таке відчуття, наче возз’єднався з коханою, яку боявся більше ніколи не зустріти. Його вуха наповнилися, але не райською музикою, а райським світлом. І Харрі швидко збагнув, чому цей наркотик назвали «віолін», що англійською означало «скрипка».

Була десята вечора, в Оргкримі вже вимкнули світло, а коридори збезлюділи. Але в кабінеті Трульса Бернтсена екран комп’ютера кидав блакитне світло на полісмена, який сидів, поклавши ноги на стіл. Він поставив тисячу п’ятсот на «Манчестер-Сіті» і, скоріш за все, мав програти. Але ось суддя призначив вільний удар. Вісімнадцять метрів до воріт, виконує Карлос Тевес.

Він почув, як відчинилися двері, і його вказівний палець автоматично натиснув кнопку «Escape». Але було надто пізно.

— Сподіваюся, ти не на бюджетні кошти граєш?

Мікаель Бельман сів на другий з двох стільців, які були у кабінеті. Трульс помітив, що у міру того, як Бельман піднімався ієрархічною драбиною, мінялася вимова, з якою вони разом зростали в Манглеруді. І лише тоді, коли він розмовляв з Трульсом, Мікаель інколи повертався до своїх коренів.

— Ти газети читав?

Трульс кивнув. Оскільки читати було більше нічого, то Трульс, проглянувши кримінальний та спортивний розділи, продовжив читати далі. В газеті було багато матеріалів про Ізабель Скоєн. Її почали фотографувати на прем’єрах та світських подіях після того, як друга за впливовістю та накладом норвезька газета «Verdens Gang» надрукувала її біографію, назвавши Ізабель Скоєн «прибиральницею вулиць». Їй віддавали належне за те, що саме вона організувала зачистку вулиць Осло від наркоманів, завдяки чому її політична постать виросла до загальнонаціональних масштабів. У всякому разі, під її началом виконавчий комітет досяг значних успіхів. Трульс подумки відзначив, що у міру того, як підтримка Ізабель Скоєн серед опозиційних політиків постійно підвищувалася, лінія її декольте так само постійно знижувалася, а її посмішка стала невдовзі так само широкою, як і її дупа.

— Я мав дуже неформальну бесіду з комісаром поліції, — сказав Бельман. — Вона збирається призначити мене шефом поліції, підзвітним міністру юстиції.

— От зараза! — вигукнув Трульс. Тевес, виконуючи вільний удар, лупонув м’ячем прямо в перекладину воріт.

Бельман підвівся.

— До речі, може, тобі буде цікаво дізнатися. Ми з Улою збираємося запросити декількох гостей наступної суботи…

Кожного разу, коли Трульс чув ім’я Ула, йому в серце наче ніж встромлявся.

— Сам розумієш — новий будинок, нова робота. А ти допоміг терасу збудувати.

«Допоміг? — обурено подумав Трульс. — Та я увесь той чортів будинок сам збудував!»

— Тож якщо ти не будеш сильно зайнятий… — сказав Бельман, кивнувши на екран, — то ласкаво просимо до нас.

Трульс подякував йому і прийняв запрошення. Як він робив завжди ще відтоді, коли вони були малими хлопчаками: погоджувався зображати із себе третього зайвого, погоджувався бути глядачем вистави під назвою «Щастя Мікаеля Бельмана та Ули». Погоджувався побути у них ще один день, змушений приховувати, хто він насправді і що відчуває.

— І ще одне, — сказав Бельман. — Пам’ятаєш того типа, якого я попросив тебе видалити зі списку відвідувачів на пункті пропуску?

Трульс кивнув, навіть оком не зморгнувши. Бельман зателефонував йому раніше і розповів, що до нього на роботу завітав такий собі Торд Шульц і виклав інформацію про контрабанду наркотиків, додавши при цьому, що серед них зачаївся спалювач. Бельман переймався безпекою Шульца, тому його ім’я треба було видалити з реєстру на той випадок, якщо той спалювач працював в управлінні поліції і мав до того реєстру доступ.

— Я кілька разів намагався йому додзвонитися, але він не відповів. І це мене трохи турбує. Ти абсолютно впевнений, що його ім’я видалили і про це більше ніхто, крім нас, не знає?

— Абсолютно впевнений, пане начальнику поліції, — відповів Трульс. «Манчестер» знову відійшов у захист і щойно заволодів м’ячем. — До речі, тобі більше не набридав отой надокучливий інспектор з аеропорту?

— Ні, — відповів Бельман. — Здається, він змирився з думкою про те, що в пакунку й справді було борошно. А що?

— Та так, нічого, просто цікавлюся, пане начальнику. Передавайте привіт вашій домашній тигриці.

— Не вживай більше цього виразу, добре?

Трульс знизав плечима.

— Ти ж сам її так звеш.

— Я маю на увазі не Улу, а «начальника поліції». Наразі це неофіційна інформація, все проясниться тижнів за два.

* * * * *

Керівник польотів зітхнув. Щойно йому телефонував авіадиспетчер і повідомив, що рейс на Берген довелося затримати, бо командир судна не з’явився і не попередив телефоном, тому їм довелося терміново підшукати заміну.

— Шульцу зараз непереливки, — сказав керівник польотів.

— Він і на дзвінки не відповідає, — зауважив диспетчер.

— Саме цього я й боявся. Часом, коли Шульц має вихідний, він іде в загул.

— Та знаю. Але зараз — не вихідний. Нам мало не довелося рейс скасувати.

— Йому зараз нелегко, я ж уже сказав. Я з ним поговорю.

— Нам усім зараз нелегко, Георге. І мені доведеться написати офіційну докладну, ясно?

Керівник польотів трохи помовчав. І вирішив не перечити.

— Гаразд, — погодився він.

Коли вони обидва поклали слухавки, в пам’яті керівника польотів виникла картина. Літнє надвечір’я, шашлики, вино «Кампарі», пиво «Будвайзер» і величезні біфштекси, доставлені прямісінько з Техасу одним з пілотів-курсантів. Ніхто не бачив, як вони з Ельзою прокралися до спальні. Вона тихо стогнала, достатньо тихо, щоби її не почули крізь дитячі верески, шум літаків, що заходили на посадку, та безтурботний сміх по той бік розчиненого вікна. Літаки сідали й злітали. Торд дзвінко сміявся, слухаючи класичні пілотські історії. А дружина Торда тихо стогнала.

18

— Ти що, купив віолін?!

Беата Льон отетеріло витріщилася на Харрі, який сидів у кутку її кабінету. Він відтягнув стілець від яскравого ранкового світла у затінок, де сидів, обхопивши долонями чашку кави, яку вона йому зробила. Свій піджак він накинув на спинку стільця, а на його обличчі липкою плівкою лежав піт.

— Невже ти?..

— Ти що, здуріла? — Харрі відсьорбнув гарячої кави. — Алкаші таким не займаються.

— Добре, бо інакше я б подумала, що то ти просто невдало вколовся.

Харрі поглянув на своє передпліччя. Окрім костюма, він мав лише троє трусів, змінні шкарпетки та дві сорочки з короткими рукавами. Решту необхідної одежі він вирішив придбати в Осло, але наразі не мав нагоди це зробити. А цього ранку Харрі прокинувся в стані, настільки схожому на похмілля, що в туалеті ледь не виригав. Синець, що виникнув у результаті введення наркотику в плоть, своїм червоним кольором та формою нагадував мапу Сполучених Штатів після переобрання президентом республіканця Рейгана.

— Я хочу, щоби ти зробила мені аналіз ось цього, — попрохав Харрі.

— Навіщо?

— Бо на фотографіях місця убивства видно той пакет, який ви знайшли в Олега.

— Та невже?

— У вас просто фантастичні фотоапарати. Видно навіть, що порошок чистого білого кольору. А порошок, який придбав я, має коричневі вкраплення. Мені хотілося б знати, що то таке.

Беата витягнула з шухляди збільшувальне скло і нахилилася над порошком, який Харрі насипав на обкладинку журналу «Експерт-криміналіст».

— Маєш рацію, — сказала вона. — Ті зразки дійсно були білого кольору, але впродовж кількох останніх місяців не було практично жодної конфіскації, тому це справді цікаво. Особливо в світлі того, що мені на днях телефонував інспектор з «Гардермоена» і казав приблизно те ж саме.

— Що він казав?

— Вони знайшли пакет з віоліном у ручному багажі одного пілота. Тому інспектор поцікавився, чому ми дійшли висновку, що то було картопляне борошно. Бо він бачив коричневі крупинки на власні очі.

— Інспектор вважає, що пілот займався контрабандою віоліну?

— Оскільки останнім часом не було жодної конфіскації наркотиків на кордоні, інспектору, скоріш за все, ніколи не доводилося його бачити. Більшість матеріалу, який потрапляє до нас, має коричневе забарвлення, тому, можливо, інспектор подумав, що дві субстанції просто змішали одну з одною. До речі, пілот не повертався з-за кордону, а збирався вилетіти за кордон.

— За кордон?

— Так.

— І куди ж?

— До Бангкоку.

— Може, то дійсно було борошно і призначалося воно якимсь норвежцям у Бангкоку, щоби вони зробили з нього білий соус для своїх рибних тефтельок. — Беата посміхнулася і почервоніла через власну невдалу спробу пожартувати.

— Гм. Це щось новеньке. Все навпаки. Я щойно прочитав про одного таємного агента, якого знайшли мертвим у порту Готенбург. Ходили чутки, що він був спалювачем. Ти чула щось подібне?

Беата похитала головою.

— Ні. Навпаки. Він славився тим, що з великою впертістю переслідував поганців. Перед тим, як його вбили, він говорив про те, що має на гачку велику рибу і що хоче витягнути її на берег самотужки.

— Самотужки.

— Більше він нічого не хотів нам розповідати, бо нікому не довіряв. Тобі це нікого не нагадує, Харрі?

Він підвівся і засунув руки у кишені свого піджака.

— Ти куди?

— Сходжу до одного старого приятеля.

— А я й не знала, що ти такого маєш.

— То — фігура мови. Я вже телефонував керівнику Крипо.

— Хаймену?

— Так. Я прохав його надати мені список людей, з якими Густо розмовляв по своєму мобільному перед тим, як його вбили. А він відповів, що це буцімто настільки прозора й нескладна справа, що такого списку вони не мають. По-друге, якби такий список існував, то вони все одно ніколи б не надали його… е-е-е, як це краще сказати… — Харрі заплющив очі і став рахувати, загинаючи пальці, — поліцейському, вигнаному з роботи, п’яниці і такому зраднику, як я.

— Я ж казала тобі, що в тебе немає старих друзів.

— Що ж, доведеться пошукати деінде.

— Гаразд, я зроблю аналіз цього порошку сьогодні.

Харрі зупинився на порозі.

— Ти казала, що нещодавно віолін уже з’явився в Ґетеборзі та Копенгагені. Це означає, що він з’явився там уже після Осло?

— Так.

— Зазвичай буває якраз навпаки, наскільки мені відомо? Спочатку новий дурман їде до Копенгагена, а вже потім поширюється на північ?

— Так, можливо, ти маєш рацію. А що?

— Та так, нічого. Я ще не впевнений. Як, ти кажеш, звали того пілота?

— Шульц. Торд Шульц. Щось іще?

— Так. Тобі не спадало на думку, що отой загиблий таємний агент мав рацію?

— Мав рацію?

— Стосовно необхідності тримати язика за зубами і не довіряти нікому. Мабуть, він знав, що десь має бути спалювач.

Харрі окинув поглядом великий і світлий, схожий на собор пропускний пункт штаб-квартири телекомунікаційної компанії «Теленор» у Форнебю. За десять метрів від себе він побачив двох людей, які стояли біля столу й чекали. Вони отримали перепустки, а потім біля перегородки їх зустрів і забрав чоловік, до якого вони прийшли. Компанія «Теленор» явно посилила пропускний режим, і тому його план нахрапом проникнути до кабінету Клауса Торкільдсена зазнав фіаско.

Харрі оцінив ситуацію.

Він не мав сумніву, що Торкільдсен буде не в захваті від його візиту. З тієї простої причини, що колись його застукали за не вельми респектабельним заняттям — він непристойно оголявся. Торкільдсену вдалося приховати цей факт від своїх підлеглих, але Харрі користувався цим кілька років, щоби змушувати його надавати доступ до інформації, інколи — далеко поза межами того, що дозволено телефонній компанії. Однак тепер, коли Харрі не мав владного авторитету, який надавало посвідчення співробітника поліції, Торкільдсен з ним навіть розмовляти не захоче.

Праворуч від чотирьох контрольованих проходів, що вели до ліфтів, був один великий прохід, який тільки-но відчинили, щоби пропустити чималу групу відвідувачів. Харрі швидко прийняв рішення. Підійшовши широкими кроками до групи, він проштовхався всередину натовпу. Натовп, повільно тупцюючи, наближався до представника фірми «Теленор», який тримав дверцята проходу розчиненими. Харрі повернувся до свого сусіда, чоловічка з китайськими рисами обличчя.

— Nin hao.

— Перепрошую?

Харрі побачив на перепустці ім’я візитера: «Юкі Накадзава».

— О, ви японець, — сказав Харрі і поплескав чоловічка по спині так, наче той був його старим приятелем. Юкі Накадзава обережно посміхнувся у відповідь.

— Гарна сьогодні погода, — мовив Харрі, і досі не знімаючи руки з плеча японця.

— Так, — погодився Юкі. — А ви з якої компанії?

— З «Телія Сонера», — відповів Харрі.

— Дуже, дуже добре.

Вони вже проминули співробітника «Теленору», який запускав відвідувачів, коли краєм ока Харрі побачив, як той рушив їм навздогін. Харрі приблизно знав, що він їм скаже. І мав рацію.

— Вибачте, пане, але я не можу пропустити вас без жетона з ім’ям.

Юкі Накадзава здивовано поглянув на нього.

* * * * *

Торкільдсену виділили новий кабінет. Пройшовши не менше кілометра по великому конторському приміщенню, Харрі нарешті уздрів за скляною перегородкою знайому кремезну фігуру.

І увійшов прямо до скляної клітки.

Чоловік сидів спиною до нього, притиснувши до вуха телефон. Він когось голосно шпетив, і на тлі вікна Харрі побачив маленькі бризки слини, які вилітали з рота Торкільдсена.

— Негайно відремонтуйте й запустіть той чортів сервер у роботу! Ви мене чуєте?!

Харрі обережно прокашлявся.

Обертальне крісло крутнулося. Клаус Торкільдсен був навіть товщим, ніж це здалося Харрі на відстані. Навдивовижу елегантному, зшитому на замовлення костюму частково вдавалося ховати під собою кавалки жиру, але ніщо не могло приховати той неприхований страх, який відбився на незвичайному обличчі Торкільдсена. А незвичайним робило його ось що: маючи у своєму розпорядженні такий великий обшир, очі, ніс та рот визнали за краще зібратися докупи на маленькому острівці посередині океану плоті. Погляд його очей впав на лацкан піджака Харрі.

— Юкі… Накадзава?

— Привіт, Клаусе, — мовив Харрі і з сяйною посмішкою простягнув йому обидві руки, щоби обнятися.

— Якого біса ти сюди припхався? — прошепотів Торкільдсен.

— Я також дуже радий тебе бачити. — Харрі опустив руки.

І примостився скраєчку столу. Там, де він завжди сидів. Вторгайся на чужу територію і захоплюй домінуючу висоту. Простий і ефективний спосіб диктувати свої умови. Торкільдсен ковтнув слину, і Харрі побачив, як на лобі у шефа виступили великі краплини поту.

— Ці типи з мобільної мережі Трондхейма просто задовбали, — роздратовано прогарчав Торкільдсен, кивнувши на телефон. — Мали відремонтувати сервер SW2 іще минулого тижня. Нікому не можна довіряти, чорти б його забрали! Я маю обмаль часу. Що тобі треба?

— Список дзвінків мобільного телефону Густо Ганссена починаючи з травня. — Харрі схопив зі столу ручку і написав на жовтому бланку ім’я.

— Тепер я — керівництво. І більше не працюю в низовій ланці.

— Так, але ти все одно маєш можливість роздобути мені номери телефонів.

— А ти маєш який-небудь дозвіл?

— Якби мав, то відразу б звернувся до знайомого з поліції, а не до тебе.

— Тоді чому б твоєму повіреному з поліції не організувати такий дозвіл?

Колишній Торкільдсен навіть не насмілився б питати його про дозвіл. Але Торкільдсен теперішній став жорсткішим. Набув більшої впевненості. Це на нього підвищення так вплинуло? Чи щось інше? Харрі помітив на столі фото в рамці, повернуте до нього своїм зворотним боком. Таке собі особисте фото, щоби нагадувати людині, що у неї хтось є. Якщо не пес, то, принаймні, жінка. А може, навіть дитина. Хто б міг подумати? Колишній ексгібіціоніст завів собі подругу!

— Я більше не працюю в поліції.

Торкільдсен зневажливо пирхнув:

— Не працюєш, а інформацію про розмови все одно хочеш отримати?

— Мені багато не потрібно, лише оцей мобільний.

— А з якого дива я маю надавати тобі цю інформацію? Якщо хтось про це дізнається, мене підсрачниками виженуть з роботи. І неважко зрозуміти, що в цій системі нової роботи я вже не знайду.

Харрі не відповів.

Торкільдсен похмуро розсміявся:

— Розумію. Той самий боягузливий трюк із шантажем, еге ж? Якщо я не дам тобі номери, порушивши при цьому інструкції, то ти зробиш усе, щоби мої колеги дізналися про мої гріхи.

— Ні, — відповів Харрі. — Я нікому нічого не скажу. Я просто прошу тебе зробити мені послугу, Клаусе. Це чисто особисте. Сину моєї колишньої подруги загрожує довічне ув’язнення за те, чого він не робив.

Харрі побачив, як подвійне підборіддя Торкільдсена сіпнулося й утворило хвилю плоті, яка покотилася шиєю і зникла, поглинута великою масою тулуба. Досі Харрі ніколи не звертався до нього по імені. Торкільдсен глянув на нього. Кліпнув очима. Зосередився. Краплини поту збільшилися чисельно і своїми розмірами, і Харрі побачив, як коліщатка його мозкового калькулятора швидко закрутилися, додаючи, віднімаючи і множачи. Нарешті вони видали результат. Торкільдсен здійняв догори руки і відхилився на спинку крісла, яке заскрипіло під його вагою.

— Вибач, Харрі, мені дуже хотілося б тобі допомогти. Але зараз я не можу поставитися до твого прохання з колишнім розумінням і співчуттям. Сподіваюся, ти мене зрозумієш.

— Звісно, — мовив Харрі, потираючи підборіддя. — Що ж тут незрозумілого.

— Дякую, — сказав Торкільдсен з явним полегшенням і почав натужно підніматися з крісла, щоби вивести Харрі зі своєї скляної клітки — і назавжди з ним попрощатися.

— Що ж, — мовив Харрі, — якщо ти не даси мені номерів, то про твій ексгібіціонізм дізнаються не лише колеги, а й твоя дружина. Діти є? Одно? Двоє?

Торкільдсен важко опустився в крісло. Отетеріло витріщився на Харрі, не вірячи своїм вухам. І знову перетворився на колишнього — перелякано-тремтливого Клауса Торкільдсена.

— Ти ж… казав… що не розповідатимеш…

— Вибач, — кинув Харрі. — Але зараз я не можу поставитися до тебе з колишнім розумінням та співчуттям.

Було десять хвилин на одинадцяту вечора, і ресторан «Шрьодер» був наполовину повен.

— Мені не хотілося б, щоби ти приходив до мене на роботу, — сказала Беата. — Телефонував Хаймен і сказав, що ти питав у нього список телефонних номерів і що він дізнався, що ти до мене приходив. Тому Хаймен попередив мене, щоби я не пхала носа в справу Густо.

— Ну що ж, — мовив Харрі. — Добре, що ти хоч сюди можеш приходити.

Спіймавши погляд Рити, яка подавала пиво у протилежному кутку кімнати, він підняв угору два пальці. Вона кивнула. Він не був тут уже три роки, але офіціантка й досі пам’ятала мову знаків свого колишнього клієнта: одне пиво для напарника й одну каву для алкоголіка.

— Ну як, допоміг тобі твій товариш з телефонними номерами?

— Дуже допоміг.

— І що ж ти знайшов?

— Напевне, незадовго до своєї смерті Густо був на мілині — його номер часто блокувався. Своїм телефоном він користувався мало, але вони з Олегом мали кілька коротких розмов. Доволі часто він телефонував своїй прийомній сестрі, Ірен, але ці розмови раптом припинилися за кілька тижнів до його загибелі. Решта дзвінків — до контори з термінової доставки піци. Опісля сходжу до Ракелі і пошукаю в Інтернеті всі решту імен. Що ти можеш розповісти мені про аналіз?

— Речовина, яку ти придбав, є майже ідентичною раннім зразкам віоліну, які ми досліджували. Але хімічний склад зазнав незначних змін. Ну, й оті коричневі цятки.

— Ну?

— Вони не являють собою активний фармацевтичний інгредієнт. То просто шматочки оболонки, яка часто використовується для пігулок, щоби надати їм кращого смаку або щоби пацієнту легше було їх ковтати.

— А можна простежити — хто виробник?

— Теоретично — так. Але я вже перевіряла, і виявилося, що виробники медпрепаратів виготовляють власну оболонку, і це означає, що у всьому світі їх нараховується багато тисяч.

— Значить, тут ми вперед не просунемося?

— З оболонками — навряд чи, — відповіла Беата. — Але на внутрішній частині декотрих фрагментів збереглися рештки самих пігулок. Це — метадон.

Рита принесла каву та пиво. Харрі подякував їй, і вона пішла.

— А я гадав, що метадон — це рідина і її фасують у пляшки.

— Той метадон, який використовують для так званої «медикаментозної» реабілітації наркоманів, дійсно фасують у пляшки. Тому я зателефонувала до шпиталю Святого Олафа. Там здійснюють дослідження опіатів та опіоїдів, і вони сказали мені, що метадон використовується для лікування болів.

— А віолін?

— Сказали, що, можливо, модифікований метадон може використовуватися для виробництва віоліну.

— Це означає лише, що віолін не виробляють просто так, навмання. Але чим цей висновок нам допоможе?

Беата обгорнула долонею келих з пивом.

— Річ у тім, що виробників метадонових пігулок дуже мало. І один з них знаходиться в Осло.

— «АВ»? «Нікомед»?

— Радієвий шпиталь. Вони мають власний дослідницький інститут і вже певний час виробляють пігулки метадону для блокування сильного болю.

— У пацієнтів, хворих на рак.

Беата кивнула. Одною рукою вона піднесла келих до рота, а другою поклала щось на стіл.

— Це — з Радієвого шпиталю?

Беата знову кивнула.

Харрі взяв пігулку. Вона була кругла, маленька, і на її коричневій оболонці виднілася витиснена літера R.

— Знаєш що, Беато?

— Ні.

— Гадаю, що в Норвегії з’явилася іще одна стаття експорту.

* * * * *

— Ти хочеш сказати, що хтось в Норвегії виробляє й експортує віолін? — спитала Ракель. Схрестивши руки, вона стояла, прихилившись до одвірка Олегової кімнати.

— Є, принаймні, два факти, які підтверджують, що цим хтось займається, — відповів Харрі, набираючи на клавіатурі ще одне ім’я з того списку, що його дав йому Торкільдсен. — По-перше, хвилі вже розійшлися за межі Осло. Ніхто в Інтерполі нічого не чув про віолін, допоки він не з’явився в Осло, а на вулицях Швеції та Данії він появився лише недавно. По-друге, ця речовина містить мелені пігулки метадону, котрі, як мені відомо на сто відсотків, виробляються в Норвегії. — Харрі натиснув кнопку «Пошук». — По-третє, в аеропорту «Гардермоен» заарештували пілота з речовиною, яка цілком імовірно могла виявитися віоліном. Але потім ту речовину підмінили.

— Підмінили?

— Це свідчить, що в нашому випадку ми маємо спалювача, вмонтованого в систему. Однак річ у тім, що той пілот вилітав з Норвегії до Бангкока.

Харрі, сидячи за комп’ютером, відчув запах парфумів Ракелі і збагнув, що вона відійшла від порога Олегової кімнати і стала біля нього. Мерехтіння екрана комп’ютера було єдиним світлом у темній кімнаті.

— «Фоксі». Хто це? — Голос Ракелі прозвучав близько біля його вуха.

— Ізабель Скоєн. Міськрада. Одна з тих, кому телефонував Густо. А якщо точніше, вона сама йому телефонувала.

— Футболка донора крові, мабуть, замала для її розміру грудей, еге ж?

— Може, то є частиною обов’язків політика — рекламувати здавання крові.

— А хіба звичайну секретарку міськради можна віднести до категорії політиків?

— Як би там не було, а ця жінка каже, що в неї кров четвертої групи з негативним резусом, а окрім того здавати кров — це просто громадянський обов’язок.

— Дійсно, рідкісна група. Ти саме через це так довго витріщаєшся на її фотку?

Харрі посміхнувся.

— В Інтернеті на неї багато посилань. Вона і кіннозаводчик, і «прибиральниця вулиць».

— Саме їй віддають належне за те, що всі наркобанди опинилися за ґратами.

— Вочевидь, не всі. Цікаво, яка у них з Густо могла бути спільна тема розмови?

— Ну, вона очолює роботу комітету із соціальних послуг у царині боротьби з наркотиками, тому могла використовувати того хлопця для збору загальної інформації.

— О першій ночі?

— Отакої!

— Треба в неї запитати.

— Ага. Їй це дуже сподобається.

Харрі повернув до неї свою голову. Її лице було так близько, що він навіть ледь зміг сфокусувати на ньому свій погляд.

— Що я чую, кохання моє? Чи то мені здалося?

— Та ні. Жарт. На вигляд вона — вульгарна дешевка, — слабко посміхнулася Ракель.

Харрі повільно вдихнув її запах. Вона не відсторонилася.

— А чому ти гадаєш, що мені не подобаються вульгарні дешевки? — спитав він.

— А чому ти шепочеш? — Її губи притулилися так близько, що Харрі відчув потік повітря, який виходив разом із її словами.

Дві довгі секунди було чути лише слабеньке гудіння комп’ютерного вентилятора. А потім Ракель різко випросталася. Кинула на Харрі відсторонений погляд, немов здалеку, і притулила до своїх щік руки, немов для того, щоби їх остудити. А потім обернулася й пішла.

Харрі відкинувся на спинку, заплющив очі і тихо вилаявся. Почув, як Ракель торохтить тарілками на кухні. Кілька разів вдихнув і видихнув. Вирішив, що того, що тільки-но сталося, насправді не було. Спробував зібрати докупи думки. А потім продовжив роботу.

Він почав гуглити решту імен. Декотрі вискочили з інформацією десятирічної давнини про участь у лижних змаганнях чи повідомленням про родинну вечірку, а про інших навіть таких відомостей не було. Траплялися люди, яких насправді вже не було, яких викинуло зі сфери прискіпливої уваги майже всюдисущої преси і які знайшли собі похмурі закапелки, де сиділи, дожидаючись чергової дози, яка стала єдиним сенсом їхнього буття.

Харрі кинув погляд на стіну, на плакат із зображенням хлопця з перами на голові. Внизу був напис — «Jonsi». Харрі смутно пригадалося, що той плакат мав якийсь стосунок до ісландської групи «Sigur Ros». Ефемерні звуки та невтомно-безжальний фальцет. Бліда подоба «Megadeath» та «Slayer». Втім, Олег міг змінити свої смаки. Або на нього хтось вплинув. Харрі сидів, відкинувшись на спинку і заклавши руки за голову.

Ірен Ганссен.

Він був здивований тим, наскільки часто вони спілкувалися. Густо й Ірен розмовляли по телефону майже кожного дня, але потім раптово припинили. І після цього він навіть не намагався їй подзвонити. Наче вони посварилися. Або Густо знав, що їй не можна додзвонитися. Однак за кілька годин до своєї смерті він намагався зателефонувати на свою домашню адресу по стаціонарному телефону. Йому відповіли. Розмова тривала одну хвилину й двадцять секунд. Щось у цьому факті видалося йому дивним. Харрі спробував пригадати, коли і як у нього вперше з’явилася ця думка. Але змушений був полишити свої спроби. І зателефонував по цьому стаціонарному номеру. Відповіді не отримав. Спробував додзвонитися Ірен. Записаний голос повідомив йому, що цей номер тимчасово заблокований через несплату рахунків.

Грошей немає.

Все починалося й закінчувалося грішми. Так завжди буває з наркотиками. Харрі спробував пригадати ім’я, яке дала йому Беата. Ім’я пілота, якого заарештували з пакетом порошку в його багажі. Чіпка пам’ять поліцейського його не підвела. Харрі вдрукував ТОРД ШУЛЬЦ у вікно довідника.

Вискочив номер мобільного телефону.

Харрі висунув шухляду Олегового столу, щоби взяти там ручку. Піднявши журнал «Masterful Magazine», він помітив вирізку з газети в пластиковому швидкозшивачі. І відразу ж упізнав на тій вирізці своє обличчя, тільки молодше. Харрі взяв швидкозшивач і погортав інші вирізки. Всі вони стосувалися тих справ, над якими працював Харрі, або містили його ім’я чи фото. Там було також його старе інтерв’ю, що він дав колись журналу із психології (наскільки йому пам’ятається, не без деякого роздратування), в якому відповідав на запитання про серійні убивства. Харрі засунув шухляду. Озирнувся довкола. Відчув сильну потребу щось розбити. А потім вимкнув комп’ютер, зібрав свою маленьку валізку, вийшов у залу й вдягнув піджак. З’явилася Ракель. І змахнула з його лацкана уявну порошинку.

— Так дивно, — сказала вона. — Я сто років тебе не бачила, вже почала тебе забувати, аж раптом ти взяв і приїхав.

— Еге ж, — сказав Харрі. — А це добре чи погано?

По обличчю Ракелі промайнула легка, мов тінь, посмішка.

— Не знаю. І добре, і погано. Розумієш?

Харрі кивнув і притягнув її до себе.

— Ти — найгірше, що зі мною коли-небудь траплялося, — сказала вона. — І найкраще. Навіть зараз, лише через те, що ти зараз тут, у мене, я готова забути все решту. Ні, я не думаю, що це добре.

— Знаю.

— А це що таке? — спитала вона, показуючи на валізку.

— Піду влаштуюся в готелі «Леон».

— Але ж…

— Поговоримо завтра. Добраніч, Ракель.

Харрі поцілував її в лоба, відчинив двері і вийшов у теплий осінній вечір.

Хлопець за столиком реєстратора сказав, що Харрі не треба заповнювати форму, і запропонував йому той самий номер, що й минулого разу — 301. Харрі погодився, але за тієї умови, що вони відремонтують поламаний карниз для штори.

— Знову поламаний? — спитав хлопець. — То попередній постоялець його зламав. Мабуть, був у поганому гуморі. — Він подав Харрі ключ. — Той постоялець також був із поліції.

— Постоялець?

— Так.

— Один з постійних мешканців. Таємний агент, як це у вас називається.

— Гм. Виходить, що не такий уже він був і таємний — якщо ти знаєш, про що я кажу.

Хлопець посміхнувся.

— Зараз піду подивлюся, чи немає в коморі додаткового карниза, — сказав хлопець і пішов.

— Чоловік у береті був дуже схожий на тебе, — сказав шведською низький голос. Харрі обернувся.

У кімнаті, яку з невеличкою натяжкою можна було назвати вестибюлем, сидів у кріслі Като. Із задумливим виглядом він хитав головою.

— Дуже схожий на тебе, Харрі. Дуже емоційний. Дуже впертий — на жаль. Звісно, не такий високий, як ти, і з сірими очима. Але вони мали той самий поліцейський вираз і так само самотній вираз. І загинув він у тому ж місці, де загинеш і ти. Тобі треба було їхати геть, Харрі. Треба було сісти на літак і летіти геть. — Като зобразив своїми довгими пальцями щось незрозуміле. Вираз його обличчя був настільки скорботним, що на якусь мить Харрі здалося, що старий ось-ось розплачеться. Коли Харрі обернувся до хлопця, він важко зіп’явся на ноги.

— Це правда — те, що він каже?

— Хто і що каже? — спитав хлопець.

— Він, — відповів Харрі, обертаючись і показуючи на Като. Але того вже й слід прохолов. Мабуть, розчинився у темряві на сходах.

— Чи правда, що таємний агент поліції загинув тут, у моїй кімнаті?

Хлопець витріщився на Харрі і відповів не одразу:

— Ні, він зник. А потім його винесло на берег біля Оперного театру. Боюся, що штиря у нас не лишилося, але, може, нейлонова нитка підійде? Ви можете пронизати її крізь штори і прив’язати до стойок карниза.

Харрі повільно кивнув.

Була друга година ночі з гаком. Харрі і досі не спав і курив останню цигарку. На долівці лежали штори та тонка нейлонова нитка. Він дивився на жінку по той бік двору; вона танцювала беззвучний вальс сама, без партнера. Харрі прислухався до звуків міста і дивився, як дим сигарети кільцями піднімається до стелі. Він вивчав звивистий курс тих кілець, придивлявся до тих, на перший погляд випадкових, фігур, які вони утворювали, і намагався побачити в цьому якусь закономірність.

19

Зачистка почалася через два місяці після зустрічі діда й Ізабель.

Першими загриміли за ґрати в’єтнамці. Газети розповідали, що поліціанти завдали удару в дев’ятьох місцях одночасно, знайшли п’ять партій героїну і заарештували тридцять шість в’єтконгівців. Тиждень по тому настала черга косовських албанців. Поліція послала спецназ на штурм квартири в районі Хельсфюр, про яку, на думку ватажка албанців, ніхто не знав. Потім підоспіла черга північноафриканців та литовців. Тип, що був керівником відділу боротьби з організованою злочинністю, такий симпатичний, як у рекламі, з довгими віями, заявив у газеті, що їм надійшли анонімні наводки. Упродовж кількох наступних тижнів усіх вуличних продавців — від чорних як смола сомалійців до білих як молоко норвежців заарештували й кинули до буцегарні. Але жоден з нас, хто був у арсенальській футболці, під цю роздачу не потрапив. І ми швидко відчули, як нам стало просторіше, а черги до нас почали довшати. Дідок взяв на роботу декого з колишніх вуличних продавців, але свого слова дотримувався: торгівля героїном у центрі Осло майже не велася. Імпорт героїну ми різко знизили, бо на віоліні заробляли набагато більше. Віолін був дорогий, тому дехто спробував перейти на морфін, та невдовзі все одно ті люди повернулися до нас.

Ми продавали швидше, ніж Ібсен встигав виробляти.

У вівторок ми розпродалися вже о дванадцятій тридцять, і оскільки користуватися мобілками було суворо заборонено — дідок думав, що тут якийсь довбаний Балтимор, а не провінційний Осло, — я подався на вокзал і зателефонував російському босу з таксофону. Андрій сказав, що він зайнятий, але спробує прислати що зможе. Опісля ми з Олегом та Ірен сиділи на східцях на вулиці Скіппергата і махали руками, відганяючи геть охочих наркоманів, бо у нас при собі не було товару. Десь за годину я побачив, як до нас кульгає знайома постать. То був Ібсен власною персоною. Він був страх як розлючений. Матюкався і горлопанив. Допоки не помітив Ірен. Після цього шторм значно ущух і його тон став більш примирливим. Потім ми пішли до одного внутрішнього двору, де він передав нам пластиковий пакет із сотнею пакунків.

— Двадцять тисяч, — сказав він, простягнувши свою клешню. — За доставку — готівку.

Я відвів його убік і пояснив, що коли наступного разу в нас скінчиться товар, ми зможемо самі до нього прийти.

— Мені не потрібні візитери, — відказав він.

— Я ж заплачу більше двохсот за пакет, — сказав я.

Ібсен підозріло поглянув на мене.

— Ти що, плануєш розпочати власний бізнес? А що на це скаже твій бос?

— Це залишиться строго поміж нами, — відповів я. — Мова йде про невеличкі партії. Від десяти до двадцяти пакетиків для друзів та знайомих.

Він розсміявся.

— Я приведу з собою дівчину, — пообіцяв я. — До речі, її звуть Ірен.

Кульгавий відразу ж кинув сміятися. Поглянув на мене. Потім знову хотів розсміятися, але не зміг. Усе було видно по його очах. А там величезними літерами було написано: «САМОТНІСТЬ. ПОЖАДЛИВІСТЬ. СТРАХ». І бажання. Пристрасне бажання.

— У п’ятницю ввечері, — сказав він. — О восьмій. Вона п’є джин?

Я кивнув, подумавши: «Якщо треба — питиме й джин».

І він дав мені свою адресу.

Два дні по тому старий запросив мене на обід. На якусь мить мені здалося, що то Ібсен мене здав, бо мене настрашив вираз обличчя дідка. Нам подавав Петро. Ми сиділи зі старим у холодній їдальні, і він сказав мені, що згорнув імпорт героїну по всій країні та з Амстердама і зараз його привозили нам з Бангкока двоє пілотів. Він поговорив про цифри, пересвідчився, чи я його вірно зрозумів, а потім повторив своє звичне запитання: чи я й досі утримуюся від прийому віоліну? Потім старий деякий час сидів собі в напівтемній кімнаті і мовчки витріщався на мене, а згодом позвав Петра і наказав йому відвезти мене додому. В авто мені дуже кортіло запитати Петра, чи дідок уже імпотент, але не наважився.

Ібсен мешкав у типовому холостяцькому барлозі в багатоквартирному будинку на пагорбі Екеберг. Великий плазмовий екран, маленький холодильник і голі стіни. Він налив нам дешевого джину з ніяким на смак тоніком, без лимона, зате з трьома кубиками льоду. Ірен спостерігала за дійством. Вона мило посміхалася, поводилася чемно, а розмову вів я. Ібсен сидів з ідіотською усмішкою на своїй мармизі, витріщаючись на Ірен, хоча встигав закривати свою пащеку кожного разу, коли з неї ось-ось мала потекти слина. Він включив якусь довбану класичну музику. Я взяв свої пакуночки, і ми домовилися, що я заскочу до нього за два тижні. З Ірен.

Потім з’явилося перше повідомлення про зниження числа смертей від передозування. Тільки газетярі чомусь забули написати, що віолінщики-початківці лише після кількох тижнів прийому товпилися в черзі з витріщеними очима, здригаючись від синдрому ломки. А коли, простоявши в черзі зі своїми зім’ятими сотенними купюрами, дізнавалися, що ціна піднялася, вони просто плакали і скиглили.

Після нашого третього візиту до Ібсена він відвів мене убік і сказав, щоби наступного разу Ірен прийшла сама. Я сказав «добре», але в такому разі мені потрібно п’ятдесят пакунків по сто крон кожен. Ібсен погодився.

Переконати Ірен виявилося не так просто, і вперше мої старі прийоми не спрацювали. Мені довелося проявити жорсткість. Пояснити, що це — мій шанс. Наш із нею шанс. Спитав її, чи не набридло їй спати на матраці в приміщенні для репетицій. І наприкінці вона промимрила, що набридло. Але їй все одно не хочеться… А я відказав, що ні до чого її не змушую, просто їй слід виявити чемність і повагу до самотнього немолодого чоловіка, бо йому дуже нудно сидіти вдома зі своєю кульгавою ногою. Вона кивнула на знак згоди і тільки попрохала мене, щоби я Олегу не розповідав. Після того, як Ірен подалася до лігва Ібсена, мені стало так гидко, що я розбавив пакетик віоліну, а отриманий надлишок викурив разом із цигаркою. Прокинувся я від того, що мене хтось штовхав. Вона стояла над матрацом і плакала так, що її сльози капали мені на обличчя і щипали очі. Ібсен спробував нагнути її, але їй вдалося вирватися й втекти.

— А пакети ти принесла? — спитав я.

Це запитання було явно зайвим. Вона розклеїлася повністю. І я сказав Ірен, що маю дещо, від чого все знову стане ОК. Я зарядив шприц, і вона витріщилася на мене своїми великими заплаканими очима, а я знайшов на її тоненькій біленькій шкірі синю вену і встромив у неї голку. Натиснувши на поршень шприца, я відчув, як спазми з її тіла перейшли до мого. Її рот розкрився у мовчазному оргазмі. А потім екстаз закрив її очі яскравою ширмою.

Може, Ібсен і був старим мерзотним негідником, але свою хімію він знав добре.

Я знав також, що я втратив Ірен. Я побачив це тоді, коли спитав її про пакети. І збагнув, що віднині життя змінилося безповоротно й назавжди. Тої ночі я побачив, як разом із Ірен в благословенне забуття канули й мої шанси стати мільйонером.

А дідок продовжував заробляти мільйони. Однак йому хотілося більше. І швидше. Наче він хотів щось спіймати, хотів віддати якийсь борг, що його термін сплати наближався. Здавалося, йому самому гроші були непотрібні: будинок залишався таким самим, лімузин — теж таким самим, хоча його регулярно мили й начищали, а кількість персоналу теж не змінювалася і складалася з двох чоловік: Андрія й Петра. Ми й досі мали одного конкурента — Лос-Лобос, — і вони також розширили свої вуличні продажі. Вони найняли в’єтнамців та марокканців, які ще не встигли опинитися за ґратами і які продавали віолін не лише в центрі міста, а й в Конгсвінгері, Тромсьо, Трондхеймі і — якщо вірити чуткам — навіть у Гельсінкі. Може, Одін та Лос-Лобос і заробляли більше за старого, але вони поділили між собою ринок, бійок за територію не було, і ці два конкуренти багатіли, як на дріжджах. Будь-який притомний бізнесмен з нормальним мозком був би радий з такого статусу, курва його мати, кво.

На чистому блакитному небі були лише дві хмаринки.

Одна — це таємний агент в отому ідіотському головному уборі. Ми знали, що поліції дано вказівку не вважати наразі арсенальців пріоритетною ціллю, але Чоловік-берет все одно нишпорив довкола, всюди пхаючи свого носа. Другою був той факт, що Лос-Лобос почали продавати віолін в Ліллестрьомі і Драммені, і це означало, що декотрі наркомани не лінилися їздити туди поїздом.

Одного дня мене викликав дідок і наказав передати повідомлення одному поліцейському. Звали його Трульс Бернтсен, і це повідомлення треба було передати з великою обережністю. Я спитав, чому він не використає для цього Андрія чи Петра, але дідок пояснив, що не бажає будь-якого контакту, який зможе потім вивести поліцію на нього. Це був один з його принципів. І навіть якщо я мав інформацію, яка могла поставити його під загрозу, я був єдиною людиною, окрім Петра та Андрія, якій він довіряв. «Наркобарон довіряє Крадію», — подумав я.

Повідомлення полягало в тім, що він домовився про зустріч з Одіном, щоби обговорити проблему Ліллестрьома та Драммена. Вони мали зустрітися з Одіном в «МакДональдсі» на Кіркевеєн у вівторок о сьомій. Замовили увесь перший поверх начебто для приватної дитячої вечірки. Уявляю собі: яскраві повітряні кульки, різнокольорові стрічечки, паперові капелюхи та довбані клоуни. Та вони повсираються на місці, коли побачать, хто прийшов до них у гості на день народження: м’ясисті дебелі байкери з жагою вбивства в очах та шипами на кісточках пальців, так само дебелі сибірські урки та Одін з дідком, які будуть змагатися, наминаючи картоплю фрі, — хто кого переморгає.

Трульс Бернтсен мешкав сам-один у багатоквартирному будинку в Манглеруді, та коли я завітав до нього рано-вранці одної неділі, вдома нікого не було. Його сусід, вочевидь почувши, як у Бернтсена задзеленчав дзвоник, вистромив голову з веранди й гукнув, що Трульс у Мікаеля терасу будує. І поки я йшов за адресою, яку дав мені сусід, мені подумалося, що, напевне, Манглеруд — жахливий район, бо тут усі всіх знають. Або майже всіх.

Мені вже колись доводилося бувати в Хоєнгаллі. Це щось типу Беверлі-Хіллз в Манглеруді. Великі особняки з видом на Квернердален, центр та Гольменколлен. Я став на дорозі і поглянув на скелет наполовину закінченого будинку. Перед ним стояли якісь типи без сорочок та з бляшанками пива в руках. Вони сміялися й показували на фундамент того, що, вочевидь, мало стати терасою. Я негайно упізнав одного з тих чоловіків. Рекламного красеня з довгими віями. То був новий голова відділу боротьби з організованою злочинністю. Забачивши мене, чоловіки замовкли. І я здогадувався чому. Ці чоловіки були полісменами, кожен з них, і вони відразу ж нюхом зачули бандита. Виникла непевна ситуація. Я не питав у старого, але чомусь мені спало на думку, що Трульс Бернтсен і є отим «повіреним» у поліції, якого дідок радив знайти Ізабель.

— Слухаю вас, — сказав чоловік з довгими віями. Він був також у дуже добрій фізичній формі. М’язи живота — наче камені бруківки. Я й досі мав змогу дати задній хід і побачитися з Бернтсеном пізніше того ж дня. Тому я не знаю, навіщо я зробив те, що зробив.

— Я маю повідомлення для Трульса Бернтсена, — гучно і чітко вимовив я.

Решта обернулися до одного чоловіка, який поставив свою бляшанку з пивом і неквапливо, не зупиняючись, підійшов до мене на своїх кривих ногах так близько, що інші не могли нас чути. Він мав світле волосся, потужну випнуту щелепу, яка висіла мов та шухляда, витягнута зі столу. Його маленькі свинячі очиці світилися ненавистю й підозрою.

Якби він був домашньою твариною, то його слід було би відбракувати з чисто естетичних причин.

— Не знаю, хто ти, — прошепотів кабан, — але здогадуюсь, і тому не бажаю, щоби мені робили отакі візити, чорт забирай. Зрозуміло?

— Зрозуміло.

— Кажи, чого прийшов, і хутчіш.

Я повідомив йому про заплановану зустріч та про її час. І що Одін попередив: заявиться з усією бандою.

— Це все, на що він наважиться, — невдоволено прогарчав Бернтсен.

— Ми маємо інформацію, що він щойно отримав величезну партію героїну, — сказав я. Чуваки на терасі знову взяли свої бляшанки з пивом, але я бачив, що шеф Оргкрима час від часу кидав на нас погляди. Я говорив тихо і зосереджено, щоби не пропустити жодної деталі. — Той героїн зберігається зараз у клубі на Альнабрю, але через пару днів він збирається перевезти його до іншого місця.

— Схоже, доведеться зробити кілька арештів, а після них — невеличку облаву, — знову прогарчав Бернтсен, і тільки тоді я зрозумів, що оте гарчання мало означати сміх.

— Це все, — сказав я і повернувся, щоби піти.

Та не встиг я пройти й кількох метрів, як почув, що хтось мене гукає. Мені не треба було озиратися, щоби побачити — хто. Я це відразу ж помітив у його погляді. Зрештою, це ж моя спеціальність — погляди тлумачити. Він підійшов до мене і зупинився поруч.

— Ти хто? — спитав він.

— Густо. — Я прибрав волосся з очей, щоби йому краще було їх видно. — А ти хто?

Якусь мить він з подивом витріщався на мене, наче то було вкрай тяжке запитання. А потім злегка посміхнувся й відповів:

— Мікаель.

— Привіт, Мікаелю. А де ти тренуєшся?

Він прокашлявся.

— Е-е-е, а що ти тут робиш?

— Те, що вже сказав. Приніс повідомлення Трульсу. Можна твого пива сьорбнути?

Раптом химерні білі плями на його обличчі неначе спалахнули червоним світлом. Коли Мікаель заговорив знову, його голос бринів від гніву.

— Якщо ти вже виконав те, для чого сюди прийшов, то раджу тобі мотати звідси.

Я витримав його лютий погляд. Несамовитий погляд. Мікаель Бельман був такий потрясаюче вродливий, що мені захотілося покласти руку йому на груди. Відчути зігріту сонцем спітнілу шкіру під кінчиками моїх пальців. Відчути, як механічно напружуються м’язи, шоковані моїм нахабством. Коли я затисну його сосок між великим та вказівним пальцями, він стане твердим. І прекрасний неповторний біль — то він б’є мене, щоби врятувати своє добре ім’я й репутацію. Мікаель Бельман. Я відчув бажання. Моє власне довбане бажання.

— Побачимося, — сказав я.

І тої ночі мене несподівано осінило: як мені зробити те, що тобі, гадаю, ніколи не вдавалося. Бо якби вдалося, ти б мене не позбувся, еге ж? Як мені стати цілісним. Як стати людиною. Як стати мільйонером.

20

Сонце блищало на поверхні фіорду так сильно, що Харрі, навіть начепивши свої жіночі окуляри, все одно примружився.

Осло не лише зазнавав пластичної хірургії на своєму обличчі в Бйорвіці, він також отримував силіконові цицьки у вигляді нового району, який, колись будучи пласкогрудим та нецікавим, тепер гордо випирався у фіорд. Це силіконове чудо називалося Тьювгольмен і було коштовним на вигляд. Коштовні квартири з недешевими видами на фіорд, коштовні причали для яхт, коштовні крамниці для коштовної біжутерії, мистецькі галереї з паркетом із тропічної деревини, про яку ви ніколи не чули, галереї, які самі по собі є значно видовищнішими, аніж самі мистецькі твори, що висять на їхніх стінах. На вістрі найбільш просунутого краю фіорду розташувався ресторан з такими цінами, які дозволили Осло обійти Токіо у змаганні за звання найдорожчого міста у світі.

Харрі увійшов до того ресторану, і його приязно привітала старша офіціантка.

— Я шукаю Ізабель Скоєн, — сказав Харрі, окидаючи поглядом кімнату. Здавалося, вона була набита відвідувачами аж до стелі.

— А ви знаєте, на яке ім’я був замовлений столик? — спитала офіціантка з легкою посмішкою, даючи Харрі зрозуміти, що всі столики були тут замовлені ще кілька тижнів тому.

Жінка, яка відповіла, коли Харрі подзвонив до комітету із соціальних послуг міськради, спочатку сказала лише, що Ізабель Скоєн зараз обідає. Та коли Харрі повідомив, що саме через це й телефонує, бо хоче з нею пообідати в «Континенталі» і вже там на неї чекає, секретарка від страху ляпнула, що Ізабель Скоєн пішла пообідати до «Сйомагазінету».

— Ні, не знаю, — відповів Харрі. — А нічого, якщо я піду погляну?

Офіціантка завагалася. Поглянула на його костюм.

— Не турбуйтеся, — сказав він. — Я її впізнаю.

І він пройшов повз офіціантку, перш ніж та встигла прийняти остаточне рішення.

Харрі розпізнав обличчя й позу зі знімків в Інтернеті. Спершись ліктями на стійку, вона стояла, прихилившись до бару й обличчям до залу. Здогадно, вона когось чекала, але то скоріше виглядало так, наче вона вийшла на сцену. А коли Харрі поглянув на чоловіків за столиками, то зрозумів, що вона, вочевидь, робить і перше, і друге. Її грубе, майже чоловіче обличчя розсікав навпіл ніс, схожий на лезо сокири. Одначе Ізабель Скоєн мала ту привабливість, яку інші жінки визначили б як «елегантність». Сильно нафарбовані очі та сузір’я цяточок довкола холодних блакитних зіниць надавали її обличчю хижого, майже вовчого виразу. Через це її волосся виглядало комічним контрастом: грива лялькової блондинки, зібрана гарненькими гірляндами по боках її мужоподібного обличчя. Але принадою для чоловічих очей було не обличчя Ізабель, а її тіло.

Вона мала високу атлетичну фігуру з широкими плечима та стегнами. Тугі чорні брюки підкреслювали її великі й мускулисті ноги. Харрі дійшов висновку, що її груди були справжніми — або підтримані якимось хитрим ліфчиком, або самі по собі були такими вражаючими. Пошук в Інтернеті виявив, що Ізабель Скоєн розводила коней на фермі в Рігге; двічі розлучалася, останній раз — з фінансистом, який чотири рази примудрявся заробити купу грошей, а тричі — їх проциндрити; брала участь в національних змаганнях зі стрільби; здавала кров, потрапила в скандальну історію через те, що вигнала з роботи свого колегу по партії, бо той був «скиглієм і безвідповідальною особою»; а з особливим ентузіазмом вона позувала фотографам на театральних та кінематографічних прем’єрах.

Коротше кажучи — жінка хоч куди.

Харрі увійшов у поле її зору і, пройшовши майже півзалу, відчував, що її чіпкий погляд і досі не відпускає його. Вона дивилася на нього так, наче мала на це повне право. Харрі підійшов до неї, повністю свідомий того, що принаймні дюжина очей зараз втупилася йому в спину.

— Ви — Ізабель Скоєн, — сказав він.

Вона поглянула на нього так, наче збиралася проігнорувати, але потім передумала і, схиливши голову набік, зауважила:

— Оце і є основним недоліком страшенно дорогих ресторанів Осло. Кожен, хто сюди заходить, гадає, що він — велике цабе. Отже… — І вона злегка розтягнула звук «о», змірюючи Харрі з ніг до голови. — Хто ви?

— Харрі Холе.

— Щось віддалено знайоме… Ви на телебаченні не з’являлися?

— Багато років тому. Іще до оцього. — І Харрі показав на шрам на своїй щоці.

— А, ви — той полісмен, що спіймав серійного вбивцю, еге ж?

У цьому моменті можна було вибрати два варіанти гри. Харрі вибрав прямий.

— Так, то був я. Але я більше не поліцейський.

— А чим ви зараз займаєтеся? — спитала вона без особливої цікавості, і її погляд уже пішов блукати через його плече, до входу. Стиснула свої напомаджені червоні губи і кілька разів розширила й звузила очі. Розминка. Напевне, чекає на обід якусь важливу особу.

— Займаюся одягом та взуттям, — відповів Харрі.

— Бачу. Маєте шикарний костюм.

— А ви маєте шикарні чоботи. Це — «Рік Оуенс»?

Ізабель поглянула на нього, знову відчувши до нього цікавість. Щось хотіла сказати, але спіймала поглядом рух за його спиною.

— Прийшла людина, з якою у мене призначено обід. Може, ще побачимося, Харрі.

— Гм. А я сподівався, що ми зможемо поговорити зараз.

Ізабель розсміялася й нахилилася вперед.

— Я б і не проти, Харрі. Але зараз дванадцята година, я твереза, як скло, і мене вже запросили на обід. Бувай.

І вона пішла геть, цокаючи своїми високими каблуками.

— Густо Ганссен був вашим коханцем?

Харрі сказав це тихим голосом, а Ізабель Скоєн уже встигла відійти від нього на три метри. Однак вона заклякла, наче спіймала частоту, яка прорізалася крізь цокання каблуків, голоси відвідувачів, тихеньке завивання Діани Кролл на задньому фоні і встромилася в її барабанну перетинку.

Ізабель Скоєн обернулася.

— Ви телефонували йому тої ночі, останній дзвінок був за двадцять шість хвилин до другої. — Харрі сів на високий стілець біля бару. Ізабель Скоєн пройшла три метри назад і нависла над ним. У цей момент Харрі пригадав казку про маленьку Червону Шапочку та страшного Вовка. І його співрозмовниця аж ніяк не нагадувала маленьку Червону Шапочку.

— А що, власне, тобі треба, хлопчику Харрі? — спитала вона.

— Хочу знати все, що ви знаєте про Густо Ганссена.

Ніздрі носа-колуна роздулися, а пишні груди піднялися. Харрі помітив, що її шкіра мала великі темні пори, як у коміксах.

— Будучи одним з нечисленних представників нашого міста, які турбуються про збереження життів наркоманів, я є також однією з тих, хто знав Густо Ганссена. Ми втратили його, і це дуже сумно. А ці дзвінки пояснюються тим, що його номер збережений в пам’яті мого телефону. Колись ми запрошували Густо на нараду в комітеті RUNO. Я маю доброго друга, чий номер схожий на номер Густо, й інколи натискаю не на ту кнопку. Таке іноді трапляється.

— Коли ви востаннє бачилися з ним?

— Послухай-но сюди, Харрі Холе, — стиха просичала вона, роблячи наголос на його прізвищі і ще нижче нахиляючи до нього своє обличчя. — Якщо я тебе вірно зрозуміла, ти — не полісмен, а той, хто працює з одежею та взуттям. Тому я не бачу причини розмовляти з тобою.

— Річ у тім, — мовив Харрі, прихиляючись до прилавка, — що мені страшенно хочеться з ким-небудь поговорити. Якщо не з вами, то, скажімо, з журналістом. А вони так люблять поговорити про скандали в середовищі людей відомих та знаменитих…

— Знаменитих? — спитала вона, відповідаючи сліпучою посмішкою, але не Харрі, а чоловіку в костюмі, який стояв біля старшої офіціантки і махав їй рукою, підзиваючи до себе. — Я — всього-на-всього секретарка, Харрі. Випадкове фото в газеті ще не робить тебе знаменитістю. Лишень пригадай, як швидко забули тебе.

— А я вважаю, що газетярі вбачають у вас висхідну зірку.

— Та невже? Можливо, але навіть найгірші таблоїди потребують хоч якоїсь конкретики, а ви не маєте на мене нічого. Те, що я зателефонувала на невірний номер…

— …може трапитися з кожним. Однак є й те, що не може трапитися з кожним… — Харрі глибоко вдихнув. Вона мала рацію: він на неї нічого не мав. Тому, може, то була дійсно не така вже й гарна ідея — грати напряму. — Наприклад те, що кров четвертої групи з негативним резусом цілком випадково з’являється у двох місцях, що стосуються одної і тої самої справи про вбивство. Така група крові трапляється в одної людини з двохсот. Тому коли в звіті криміналістів ідеться, що кров під нігтями Густо належить до четвертої групи з негативним резусом, а газети пишуть, що ви маєте саме таку групу, то старий досвідчений детектив просто не може не скласти два і два докупи. Все, що мені треба, — це зробити ДНК-аналіз, і ми зі стовідсотковою впевненістю дізнаємося — в кого уп’яв свої пазурі Густо перед своєю смертю. Ну як — схоже на газетний заголовок, здатний викликати підвищений інтерес у читачів, пані Скоєн?

Секретарка міськради стояла й мовчки кліпала, наче кліпання якимось чином зможе допомогти їй розкрити рота.

— А скажіть, кронпринц — він зараз у Соціалістичній партії? — спитав Харрі, примруживши очі. — Як там його звуть?

— Ми з вами поговоримо, — сказала Ізабель Скоєн. — Пізніше. Але для цього вам доведеться присягнутися, що ви триматимете язика за зубами.

— Де й коли?

— Дайте мені ваш номер, і я зателефоную вам після роботи.

А надворі блищав і палахкотів на сонці фіорд. Харрі начепив свої окуляри і закурив цигарку, щоби відсвяткувати свій вдалий блеф. Сів на краю бухти, насолоджуючись кожною затяжкою і відкидаючи тривожне відчуття, яке гризло йому душу. Щоби відволіктися, він зосередився на спогляданні бездумно-дорогих цяцьок, які найбагатші у світі робітники спорудили вздовж набережної. А потім загасив недопалок, сплюнув у фіорд і приготувався до наступного візиту у своєму списку.

Харрі сказав жінці, яка сиділа на пункті пропуску Радієвого інституту, що у нього тут призначена зустріч, і вона дала йому бланк. Харрі заповнив рядки для імені та номера телефону, але рядок «фірма» залишив порожнім.

— Приватний візит?

Харрі похитав головою. Він знав, що це — професійна звичка досвідчених вахтерів: бачити загальну ситуацію, збирати інформацію про людей, які приходили й уходили, а також про тих, хто працював в установі. Коли він, ще працюючи детективом, потребував конфіденційної інформації про ту чи іншу людину в якійсь організації, він, економлячи час і зусилля, відразу ж ішов до вахтера.

Жінка показала йому на офіс в кінці коридору. Йдучи туди, Харрі пройшов повз зачинені двері та засклені рами, що виходили у кімнати, де виднілися люди в білих халатах, стелажі з колбами, стенди з пробірками та великі сталеві шафи, замкнені великими навісними замками. Харрі подумав, що то — справжнісіньке Ельдорадо для наркоманів.

У кінці коридору Харрі зупинився і, про всяк випадок, перед тим як постукати в двері, прочитав табличку з ім’ям: Стіг Нібак. Не встиг він постукати один раз, як почувся лункий голос: «Заходьте!»

Нібак стояв за столом, тримаючи біля вуха телефон, але помахом руки запросив Харрі увійти і вказав на крісло. Після трьох «так» і двох «ні», одного «ну і ну!» і щирого сміху він вимкнув телефон і зосередив свої іскристі очі на Харрі, який, будучи вірним собі, сповз по спинці крісла і випростав ноги.

— Здрастуйте, Харрі Холе. Ви, можливо, не пам’ятаєте мене, але я вас пам’ятаю.

— Мені доводилося заарештовувати стількох людей… — мовив Харрі.

І знову щирий сміх.

— Ми з вами ходили до школи в Оппсалі. Я був на два класи молодший за вас.

— Так, зазвичай молодші учні пам’ятають старших, але не навпаки.

— Це дійсно так. Але, якщо чесно, по школі я вас не пам’ятаю. Ви з’явилися в телевізорі, і хтось сказав мені, що ви вчилися в школі в районі Оппсал і товаришували з Треско.

— Гм, — мугикнув Харрі й уставився на кінчики своїх черевиків, даючи зрозуміти, що він не зацікавлений у тому, щоб їхня розмова переходила у приватну площину.

— Значить, ви стали детективом? А яке вбивство ви розслідуєте зараз?

— Я розслідую одну смерть, пов’язану з наркотиками, — почав Харрі, намагаючись триматися якомога ближче до правди. — Ви зробили аналіз речовини, яку я вам надіслав?

— Так. — Нібак знову підняв слухавку, набрав номер і нервово почесав за вухом, чекаючи на відповідь. — Мартіне, ти можеш до мене зайти? Так, це стосовно аналізу.

Нібак поклав слухавку, і настала тиша, яка тривала три секунди. Нібак посміхнувся; Харрі збагнув, що його мозок похапливо шукає тему, якою можна було б заповнити паузу. Харрі не сказав нічого. Нібак прокашлявся.

— Колись ви жили у жовтому будинку біля гравійної дороги. А я виріс у червоному будинку на вершечку пагорба. Ви пам’ятаєте родину Нібаків?

— Так, — збрехав Харрі, ще раз продемонструвавши самому собі, як погано він пам’ятав своє дитинство.

— А ви й досі маєте той будинок?

Харрі схрестив ноги. І відповів, знаючи, що йому не уникнути розмови, допоки не прийде отой Мартін:

— Мій батько помер кілька років тому. Продаж будинку дещо затягнувся, але…

— Привиди…

— Перепрошую?

— Важливо вигнати привидів до того, як продавати будинок, чи не так? Моя мати померла минулого року, але будинок і досі порожній. Ви одружені? Маєте дітей?

Харрі похитав головою. І буцнув м’яч на протилежну половину поля.

— А ви, я бачу, одружений.

— А звідки ви знаєте?

— Перстень. — Харрі кивнув на руку свого співбесідника. — Колись і в мене такий був.

Нібак підняв руку з перснем і посміхнувся.

— Колись був? Ви — розлучений?

Харрі подумки матюкнувся. І на біса ото люди базікають? Розлучений? Та яка в біса різниця?! Звісно, він розлучений. Розлучений з тією, кого кохав. З тими, кого кохав. Харрі прокашлявся.

— Нарешті, — сказав Нібак.

Харрі обернувся. З порога на нього примружено дивився сутулий індивід у блакитному халаті. Довгий чорний чуб на блідому, майже крейдяному обличчі. Глибоко посаджені очі. Харрі навіть не почув, як цей тип підійшов.

— Знайомтеся, це — Мартін Пран, один з наших найкращих науковців, — сказав Нібак.

«Більше схожий на горбуна з Нотр-Дам», — подумав Харрі.

— Ну як, Мартіне? — спитав Нібак.

— Те, що ви називаєте віоліном, це насправді не героїн, а наркотик, подібний до леворфанолу.

Харрі занотував назву.

— А леворфанол — це…

— …це високоактивний опіоїд, — втрутився Нібак. — Надзвичайно сильний болезаспокійливий препарат. Від шести до восьми разів сильніший за морфін. І втричі потужніший за героїн.

— Справді?

— Справді, — підтвердив Нібак. — І діє він удвічі довше за морфін. Від восьми до дванадцяти годин. І якщо прийняти лише три міліграми леворфанолу, то можна говорити про повну анестезію. Половина цієї дози вводиться ін’єкційно.

— Гм. Схоже, цей препарат досить небезпечний.

— Не такий небезпечний, як може здатися попервах. Помірні дози чистих опіоїдів типу морфіну не руйнують організм. Руйнує його, головним чином, залежність.

— Вірно. Наркомани-героїнщики мруть як мухи.

— Так, але, в основному, через дві обставини. По-перше, героїн змішується з іншими речовинами, які перетворюють його на справжню отруту. Якщо, наприклад, змішати героїн з кокаїном і…

— Спідболом, — додав Харрі. — Відомо, що Джон Белуші…

— Най спочиває він у мирі. Другою поширеною причиною смертності є те, що героїн пригнічує респірацію. Якщо людина приймає надто велику дозу героїну, то вона просто припиняє дихати. А оскільки рівень чутливості до наркотику підвищується, наркоман кожного разу приймає дедалі більші дози. Але що цікаво стосовно леворфанолу, це те, що він, у порівнянні з героїном, значно менше пригнічує респірацію. Чи не так, Мартіне?

Горбун кивнув, не піднімаючи очей.

— Гм, — задумливо мугикнув Харрі, дивлячись на Прана. — Сильніший за героїн, ефект триває довше і значно менша можливість померти від передозування. Схоже на заповітну мрію наркоманів.

— Залежність, — промимрив Горбун. — І ціна.

— Перепрошую?

— Ми бачимо це по наших пацієнтах, — зітхнув Нібак. — Вони стають залежними майже миттєво. Ось так. — І він для підсилення своєї думки клацнув пальцями. — Але коли йдеться про ракових хворих, то залежність не є проблемою. Ми змінюємо тип знеболювального і підвищуємо його дозу згідно з графіком. Тут мета полягає в усуненні болю, а не в усуненні його причини. А виробництво чи імпорт леворфанолу обходяться недешево. Саме тому ми, мабуть, і не бачимо його на вулицях.

— На вулицях продається не леворфанол.

Харрі і Нібак одночасно повернули свої голови до Мартіна Прана.

— То — його модифікація. — Пран підняв голову. І Харрі здалося, що він помітив, як засвітилися його очі, немов у них увімкнулося світло.

— А яким чином він модифікований?

— Для того, щоб це дізнатися, знадобиться час, але здається, що одну з молекул хлору замінили молекулою фтору. І таким чином знизили собівартість виробництва.

— Господи, — сказав Нібак. — Це те саме, що зробив Дресер?

— Можливо, — відповів Пран з ледь помітною посмішкою.

— Сили небесні! — вигукнув Нібак, з ентузіазмом почухавши потилицю. — Тоді йдеться про витвір генія. Або короткочасний і випадковий успіх.

— Боюся, що я не зовсім у темі, хлопці, — зауважив Харрі.

— Ой, вибачте, — сказав Нібак. — Йдеться про Гайнріха Дресера. Того, що винайшов 1897 року аспірин. Опісля він працював над модифікацією діацетилморфіну. Не треба робити багато — молекула тут, молекула там, і — гоп! Маємо препарат, який діє на інші рецептори людського тіла. Одинадцять днів по тому Дресер винайшов новий лікарський препарат. Аж до 1913 року його продавали як засіб від кашлю.

— І як же називався той препарат?

— Його назва мала містити каламбур з натяком на хоробру жінку.

— Тобто «героїн». Майже «героїня», — зазначив Харрі.

— Саме так.

— А як же стосовно глазурі? — поцікавився Харрі, поглянувши на Прана.

— Це — не глазур, а оболонка, — поправив його Горбун. — А чому вас це цікавить? — Він стояв обличчям до Харрі, але погляд його був спрямований кудись у стіну. «Наче тварина, яка гарячково шукає шлях втечі», — подумав Харрі. Або стадна тварина, що не бажає стикатися з ієрархічним викликом істоти, яка дивиться йому прямо у вічі. Чи просто людина із соціальними амбіціями, трохи вищими за середні. Але було в Прані ще щось, що привернуло увагу Харрі, щось у тому, як він стояв, у його сутулій поставі.

— Річ у тім, — мовив Харрі, — що криміналісти стверджують, що оті коричневі крупинки у віоліні насправді є тонко подрібненою оболонкою певної пігулки. І ця оболонка є аналогічною тій, яку ви використовуєте для покриття пігулок метадону, що виробляються тут, у Радієвому шпиталі.

— Ну і що? — виклично спитав Пран.

— Чи можна припустити, що віолін виробляє тут, у Норвегії, якийсь індивід, що має доступ до ваших метадонових пігулок?

Стіг Нібак та Мартін Пран обмінялися поглядами.

— Зараз ми постачаємо пігулки метадону і до інших шпиталів, тому певна обмежена кількість людей дійсно мають до них доступ, — сказав Нібак. — Але віолін — це хімія високого рівня. — Лопочучи губами, він видихнув повітря. — Що скажеш, Пране? Чи маємо ми, згідно з даними норвезьких наукових кіл, необхідні кадри й ресурси, щоби самостійно розробити таку речовину?

Пран похитав головою.

— А якщо це сталося випадково? — спитав Харрі.

Пран знизав плечима.

— Тоді з таким же успіхом можна припустити, що Брамс чисто випадково написав свій «Німецький реквієм».

У кімнаті запала тиша. Здавалося, навіть Нібак не міг нічого додати.

— Ну, гаразд, — сказав Харрі, підводячись.

— Сподіваюся, що ми хоч трохи стали в пригоді, — сказав Нібак, простягаючи Харрі руку через стіл. — Передавайте привіт Треско. Мабуть, він і досі працює в «Хафслунд Енерджі» на нічних змінах, тримаючи руку на рубильнику, через який у місто подається електричний струм?

— Щось у такому дусі.

— А йому що, денне світло не до вподоби?

— Йому не до вподоби, коли набридають.

Нібак про всяк випадок посміхнувся.

Виходячи, Харрі двічі зупинявся. Один раз — щоби понишпорити в темній лабораторії, де вже скінчили роботу і вимкнули світло. А вдруге — біля дверей, на яких красувалася табличка: «Мартін Пран». Під дверима виднілося світло. Харрі обережно натиснув на ручку. Замкнено.

Перше, що зробив Харрі, сідаючи до орендованого авто, — це перевірив свій мобільний. Побачив один пропущений дзвінок від Беати Льон, але від Ізабель Скоєн і досі нічого не було. Біля стадіону «Уллевол» Харрі збагнув, що погано розрахував у часі свою мандрівку за місто. Представники нації з найкоротшим у світі робочим днем уже поверталися додому. Щоби добратися до Каріхаугена, він витратив п’ятдесят хвилин.

* * * * *

Сергій сидів у своєму авто, барабанячи пальцями по керму. Теоретично його робоче місце було розташоване праворуч безперервного потоку автомобілів у годину пік, та коли він їхав на вечірню зміну, то все одно примудрявся застрягнути в заторах машин, що прямували з міста. Ці автомашини наближалися до Каріхаугена, наче застигаюча лава. Він знайшов того полісмена в Інтернеті. Поклацав по старих новинах. Справи, пов’язані з розслідуванням убивств. Він знешкодив серійного вбивцю в Австралії. Сергій запам’ятав це тому, що того самого ранку дивився програму з Австралії по каналу «Планета тварин». Вся програма була присвячена розумовим здібностям крокодилів у Північних територіях; йшлося про те, як крокодили вивчають повадки своєї жертви. Коли люди ставали табором у буші, вони зазвичай ішли вранці стежиною вздовж стариці набрати води. Бо на стежині вони були убезпечені від крокодилів, що лежали у воді й чатували. Якщо люди залишалися й на другий день, то наступного ранку ця процедура повторювалася. Коли ж вони залишалися й на третю добу, то все одно ходили тією самою стежиною, вже встигнувши забути про небезпеку крокодилів. А тим часом крокодил вискакував із куширів, хапав свою жертву й тягнув її до води.

Той полісмен виглядав на фото в Інтернеті так, наче йому було некомфортно. Наче йому не подобалося, коли його фотографували. Чи просто дивилися на нього.

Задзвонив телефон. То був Андрій. Він відразу ж перейшов до справи:

— Він зупинився в готелі «Леон».

Південносибірський діалект насправді звучить різко й уривчасто, наче автоматна черга. Але Андрій уповільнив його так, щоби його слова лилися плавно, як той потік машин, в якому застрягнув Сергій. Він двічі чітко й розбірливо повторив адресу, щоби Сергій добре її запам’ятав.

— Гаразд, — відповів він, намагаючись придати ентузіазму своєму голосу. — Я спитаю номер його кімнати. І якщо вона — не в кінці коридору, то я чекатиму його там, у кінці. Щоби, вийшовши з кімнати і рушивши до ліфта, він підставив мені спину.

— Ні, Сергію.

— Чому?

— В готелі не можна. В «Леоні» він нас чекатиме.

— Чекатиме? — Сергій аж сіпнувся від здивування.

Він змінив смугу руху і прилаштувався за орендною машиною, а тим часом Андрій пояснив йому, що той полісмен увійшов у контакт з двома продавцями і запросив отамана до готелю «Леон». Від цієї пропозиції за версту смерділо пасткою. Тому отаман дав чіткий наказ, щоби Сергій виконав свою роботу деінде.

— Але ж де?

— Підстережи його на вулиці біля готелю.

— Але ж де я це зроблю?

— Маєш вибір, — відповів Андрій. — Особисто я віддаю перевагу засідкам.

— Засідкам?

— Так, Сергію. Це завжди має бути засідка. І ще одне…

— Що?

— Він починає проникати у сфери, де він становитиме для нас небезпеку. І це означає, що справа стає невідкладною.

— Що… це означає?

— Отаман каже, що ти маєш певний час, але не більше того. Сьогодні краще, ніж завтра. І значно краще, ніж післязавтра. Зрозуміло?

Коли вони закінчили розмову, Сергій і досі стирчав в автомобільному заторі. Ніколи в житті не було йому так самотньо.

Година пік була у розпалі, і хвіст затору розсмоктався аж біля Бергера, якраз перед перехрестям Скедсмо. На той час Харрі вже встиг провести в авто близько години, переключаючи радіоканали і зупинившись, насамкінець, чисто на знак протесту, на каналі, що транслював класичну музику. Через двадцять хвилин він побачив з’їзд до аеропорту «Гардермоен». Вдень він уже кільканадцять разів телефонував на номер Торда Шульца, але так і не додзвонився. Колега Шульца, якого Харрі вдалося знайти серед персоналу авіалінії, сказав йому, що Торд зазвичай сидів удома, коли не був у рейсі. І підтвердив його адресу, яку Харрі знайшов в Інтернеті.

На землю вже опускалася темрява, коли Харрі дізнався з дорожнього знака, що прибув туди, куди слід. Він повільно рушив щойно заасфальтованою дорогою поміж однакових, мов коробки для взуття, будинків. По будинках, які були достатньо освітлені, щоби бачити їхні номери, Харрі вирахував будинок Торда Шульца. Він стояв у повній темряві.

Харрі припаркував авто. Озирнувся. З чорного неба вигулькнув сріблястий літак, вигулькнув нечутно, мов хижий птах. Світло його посадочних фар ковзнуло дахами будинків — і літак зник позаду нього, тягнучи за собою оглушливий шум, наче фату нареченої.

Харрі підійшов до парадних дверей, притулився обличчям до шибки і подзвонив. Трохи почекав. І знову подзвонив. Почекав хвилину.

А потім ударом ноги розбив скляну панель.

Просунувши в отвір руку, намацав клямку і відімкнув двері.

Переступивши через друзки скла, він, не зупиняючись, пішов до великої кімнати.

Перше, що його вразило, — це темрява, бо в кімнаті було надто темно навіть для неосвітленого приміщення. І він збагнув, що то — через запнуті штори. То були товсті світлоізолюючі штори, схожі на ті, які використовувалися у військовому таборі в регіоні Фіннмарк для захисту від сонця.

Друге, що його вразило, — це відчуття, що він не сам. А оскільки досвід підказував Харрі, що подібні відчуття майже завжди супроводжувалися істотними чуттєвими враженнями, він зосередився на цих враженнях і вгамував власну природну реакцію: пришвидшений пульс і бажання вибратися геть тим самим шляхом, яким і прийшов. Харрі прислухався, але все, що почув, — це цокання годинника, можливо, десь у сусідній кімнаті. Харрі принюхався. Різкий затхлий запах, але було щось іще, щось далеке, але знайоме. Він заплющив очі. Як правило, йому вдавалося побачити їх ще до того, як вони з’являлися. За довгі роки він виробив ефективний спосіб відганяти їх. Але зараз вони накинулися на нього, перш ніж він встигнув зачинити двері на засув. Привиди. Приміщення пахло так, як пахне місце злочину.

Він розплющив очі, і його на мить засліпило світло. Воно пронеслося долівкою великої кімнати. Потім почувся звук літака, а ще через мить кімната знову поринула в темряву. Але Харрі побачив його. І було вже неможливо стримувати пришвидшений пульс і бажання забратися геть.

То був «жук». Він висів у повітрі якраз перед його обличчям.

21

Обличчя являло собою криваве місиво.

Харрі увімкнув світло у великій кімнаті і став, дивлячись на мертвого чоловіка.

Його праве вухо було прибите гвіздками до паркетної підлоги, а в обличчі виднілися шість темних кривавих отворів. Йому не треба було шукати знаряддя вбивства: воно висіло перед ним на рівні його голови. На кінці вірьовки, перекинутої через брус, виднілася цеглина. А з тої цеглини стирчали шість закривавлених гвіздків.

Харрі сів навпочіпки і простягнув руку. Чоловік був холодний, і, незважаючи на тепло кімнати, мертвецьке заціпеніння вже настало. Те ж саме стосувалося й посмертної синюшності шкіри; поєднання сили тяжіння й відсутності кров’яного тиску дозволяло крові скупчуватися в найнижчих точках тіла і надавало внутрішнім сторонам рук червонувато-синього кольору. Харрі припустив, що цей чоловік був мертвий уже понад дванадцять годин. Біла напрасована сорочка задерлася, і з-під неї виднілася частина живота. Живіт ще не мав того зеленуватого відтінку, який свідчив, що труп починають пожирати бактерії, — цей бенкет зазвичай починався за дві доби і ширився вгору від живота.

Окрім сорочки, на чоловікові була послаблена краватка, чорні брюки з костюма і начищені черевики. «Наче він щойно прийшов з похорону або з роботи, де потрібен певний стиль вбрання», — подумав Харрі.

Він витягнув свій телефон і подумав, куди зателефонувати: чи то до оперативного відділу, чи то відразу до групи боротьби зі злочинністю. Натиснувши насамкінець номер оперативного відділу, він озирнувся. Жодного сліду проникнення зі зламом не було видно, не було видно й слідів боротьби. Окрім цеглини та трупа, більше не було аніяких речових доказів, і Харрі знав, що коли сюди прибудуть люди з відділу спецоперацій, то вони не знайдуть тут анічогісінько. Ні відбитків пальців, ні відбитків взуття, ні зразків ДНК. І детективам також поталанить не більше: жодного сусіда, який що-небудь бачив, жодної камери спостереження на сусідній заправці, яка записала б знайоме обличчя, жодної викривальної розмови по телефону загиблого. Нічого. Чекаючи відповіді на дзвінок, Харрі увійшов до кухні. Він інстинктивно ступав, виявляючи обережність, намагаючись нічого не зачепити. Його погляд упав на кухонний стіл, де стояла тарілка з недоїденими хлібом та ковбасою. На спинці стільця висів піджак, що співпадав з брюками на трупі. Харрі понишпорив у кишенях і видобув звідти чотириста крон, перепустку відвідувача, залізничний квиток та картку посвідчення працівника авіалінії. Торд Шульц. Обличчя з професійною посмішкою було схоже на тлінні рештки того обличчя, яке він бачив у великій кімнаті.

— Черговий слухає.

— У мене тут труп. За адресою…

В цю мить Харрі звернув увагу на перепустку відвідувача.

— Слухаю вас!

Щось у тій перепустці видалося йому знайомим.

— Алло!

Харрі взяв перепустку. У верхній її частині був напис ВІДДІЛОК ПОЛІЦІЇ ОСЛО. Під ним виднілося ТОРД ШУЛЬЦ і дата. Він був в управлінні поліції або у відділку два дні тому. І ось тепер Торд Шульц мертвий.

— Алло!

Харрі вимкнув телефон.

Сів.

І замислився.

Півтори години обшукував він будинок. Опісля витер скрізь, де міг залишити відбитки своїх пальців, і зняв з голови пластиковий пакет з еластичною стрічкою, який він начепив для того, щоби ніде не залишити бодай волосини зі своєї голови. Існувало встановлене правило, згідно з яким усі детективи та інші поліцейські, які потенційно могли побувати на місці злочину, мали реєструвати свої відбитки пальців та ДНК. Якби він залишив хоча б одну зачіпку, то поліція вже через п’ять хвилин знала б, що там побував Харрі Холе. Плодами його трудів стали три маленькі пакетики з кокаїном і чотири пляшки того, що, на його думку, було контрабандним спиртним. Окрім цього, все було так, як він і припускав: нічого.

Харрі зачинив двері, сів у машину і поїхав геть.

Отже, загиблий побував у відділку поліції Осло.

Чорт, чорт, чорт!

Добравшись до центру міста, він припаркувався і відкинувся на спинку, витріщившись у вітрове скло перед собою. А потім зателефонував Беаті.

— Привіт, Харрі.

— Маю два питання. Перше — чи не можеш ти надати мені послугу? Друге — я хочу дати тобі цілком анонімну наводку про те, що в цій справі з’явився ще один труп.

— Мені щойно повідомили.

— Значить, ти вже знаєш? — здивувався Харрі. — Цей спосіб називається «жук».

— Ти про що?

— Про цеглину з гвіздками.

— Яку цеглину?

Харрі глибоко вдихнув.

— А ти про що кажеш?

— Про Гойке Тошича.

— Хто це такий?

— Той тип, що напав на Олега.

— І?

— І його знайшли мертвим у власній камері.

Харрі поглянув прямо у фари, що до нього наближалися.

— Як?..

— Наразі перевіряють. Схоже, він повісився.

— Самознищився. Вони й пілота убили.

— Що?

— Торд Шульц лежить мертвий на підлозі вітальні свого помешкання в аеропорту «Гардермоен».

Перш ніж Беата відповіла, минуло кілька секунд.

— Я повідомлю про це оперативний відділ.

— Гаразд. А яке друге питання?

— Що?

— Про яку послугу ти хотів мене попросити?

— А, ледь не забув, — сказав Харрі, витягуючи з кишені перепустку відвідувача. — Ти не могла б перевірити реєстр відвідувачів на пункті пропуску в управлінні поліції? Подивитися, до кого приходив Торд Шульц два дні тому.

Знову тиша.

— Беато?

— А ти впевнений, що я захочу влізати в цю халепу, Харрі?

— Я впевнений, що ти не хочеш влізати в цю халепу.

— Іди в сраку.

Харрі натиснув кнопку.

Залишивши своє авто на багатоповерховій автостоянці в районі Квадратурен, Харрі рушив до готелю «Леон». Він пройшов повз бар, і музика, що линула з нього крізь розчинені двері, нагадала йому про той вечір, коли він щойно прибув до Осло: тоді звучала композиція групи «Нірвана» «Come as you are». Він не усвідомив, що увійшов до бару, аж поки не опинився перед прилавком у звивистому, як кишечник, приміщенні.

На стільцях сиділи, згорбившись, троє відвідувачів. Здавалося, вони вже сидять тут, не міняючи поз, не менше місяця. І ніхто не насмілювався порушити цю картину. В приміщенні смерділо розлитим спиртним та немитою плоттю. Бармен, повільно знімаючи корок зі штопора, кинув на Харрі погляд, який читався чітко й недвозначно: замовляй або йди під три чорти. На його широкій шиї виднілися три татуйовані готичні літери: EAT.

— Що будемо пити? — гукнув бармен, примудрившись перекричати вокаліста «Нірвани» Курта Кобейна, який запрошував Харрі прийти як друга.

Харрі облизав губи, які несподівано пересохли. Поглянув, як бармен вправляється зі штопором. То був штопор найпростішого типу, який потребує сильної тренованої руки і всього кількох обертів, щоби проштрикнути корок, а потім швидко витягнути його. І бармен проштрикнув корок. Одначе це був не винний бар. Що ж вони тут іще подають? Харрі побачив спотворене власне зображення у дзеркалі позаду бармена. Своє спотворене обличчя. Але там було не лише його обличчя: всі їхні обличчя, всі привиди — всі вони були там. А Торд Шульц був серед них новачком. Погляд Харрі ковзнув по пляшках на дзеркальній полиці і, наче ракета з тепловим наведенням, знайшов свою ціль. Старий ворог. Джим Бім.

Курт Кобейн не мав пістолета.

Харрі прокашлявся. Всього один раз. І все.

Не мав він пістолета.

Харрі зробив замовлення.

— Що? — гукнув бармен, подаючись вперед.

— Джим Бім.

Шкода, що він пістолета не має.

— Джин як?

Харрі ковтнув слину. Кобейн з «Нірвани» повторив слово «memoria». Харрі чув цю пісню раніше сотні разів, але тільки зараз збагнув, що йому завжди здавалося, що Кобейн співав «the more», після чого йшли якісь інші слова.

In memoriam. В пам’ять про… Де ж він бачив цей напис? На могильній плиті?

Він помітив у дзеркалі якийсь рух. І в цю мить у нього в кишені задзвонив телефон.

— Джин — що? — гаркнув бармен, кладучи штопор на прилавок.

Харрі витягнув свого мобільника. Поглянув на дисплей: «Р». І відповів на дзвінок.

— Привіт, Ракель.

— Привіт, Харрі.

Знову якийсь рух позаду нього.

— Я нічого не чую, окрім шуму. Ти де, Харрі?

Харрі обернувся і швидкими кроками пішов до виходу. Вдихнув забруднене вихлопами, але чистіше вуличне повітря.

— Чим ти зараз займаєшся? — спитала Ракель.

— Думаю, куди повернути — праворуч чи ліворуч, — відповів Харрі. — А ти?

— Спати лягаю. Ти тверезий?

— Що?

— Що почув. Я теж тебе чую. І завжди відчуваю, коли ти нервуєш. Схоже, ти в барі.

Харрі витягнув з кишені пачку «Кемела». Видобув з неї цигарку і помітив, як тремтять його руки.

— Добре, що ти зателефонувала, Ракель.

— Харрі!

Він підкурив цигарку.

— Що?

— Ганс Крістіан домовився, щоби Олега тримали в ув’язненні в таємному місці. Воно в області Естланд, але ніхто не знає, де конкретно.

— Непогано.

— Він добра людина, Харрі.

— Не сумніваюся.

— Харрі?

— Я слухаю.

— Може, підкинути якийсь доказ? Щоби я отримала строк за вбивство замість Олега. Ти мені допоможеш?

Харрі зробив затяжку.

— Ні.

— Чому ні?

За Харрі відчинилися двері. Але він не почув кроків, що віддаляються.

— Я зателефоную тобі з готелю, добре?

Харрі вимкнув телефон і, не обернувшись, широкими кроками пішов по вулиці.

Сергій побачив, як чоловік підтюпцем перебіг на той бік вулиці.

Побачив, як він увійшов до готелю «Леон».

Він же був так близько. Так близько! Спершу в барі, а тепер отут, на вулиці.

Рука Сергія й досі стискала в кишені ніж з руків’ям з оленячого рогу. Лезо було назовні і різало йому підкладку брюк. Двічі він ледь-ледь не наважився зробити крок уперед, схопити його за волосся лівою рукою і дугою півмісяця полоснути ножем по горлу. Той полісмен дійсно виявився вищим, аніж він собі уявляв, але то не було проблемою.

Ніщо не було проблемою. І коли його пульс уповільнився, Сергій відчув, як до нього повернувся спокій. Спокій, який він нещодавно втратив, спокій, який був зруйнований його страхом. І Сергій знову відчув прагнення, прагнення виконати завдання, втілити в життя історію, вже розказану в його татуюванні.

Бо саме це місце було місцем для засідки. Дуже зручним місцем. Сергій бачив очі полісмена, коли він витріщався на пляшки. Такий самий погляд мав його батько, коли повернувся з тюрми. Сергій був крокодилом, що причаївся в стариці, крокодилом, який знав, що той чоловік піде тією ж стежиною, щоби купити спиртного, знав, що треба лише дочекатися.

Харрі лежав на ліжку в номері 301 і, випускаючи дим у стелю, слухав по телефону її голос.

— Я знаю, що ти робив речі навіть гірші, ніж підкидання фальшивих доказів, — сказала вона. — Тож чом би й ні? Чому не піти на це заради того, кого любиш?

— Ти зараз п’єш біле вино, — сказав Харрі.

— А звідки ти знаєш, що воно не червоне?

— На відстані відчуваю.

— Тож поясни мені, будь ласка, чому ти не хочеш мені допомогти?

— А треба?

— Так, Харрі.

Харрі загасив цигарку в порожній кавовій чашці, яка стояла на нічному столику.

— Я, порушник закону і звільнений з роботи полісмен, вважаю, що закон щось та важить. Це не видається тобі дивним?

— Продовжуй.

— Закон — це паркан, який ми спорудили на краю безодні. Кожного разу, коли хтось порушує закон, він ламає той паркан. Тому ми маємо ремонтувати його. Винувата сторона має спокутувати гріхи.

— Ні, спокутувати гріхи має хтось інший. Хтось інший має понести покарання, щоби продемонструвати суспільству, що вбивство є неприйнятним. Будь-який офірний цап може відремонтувати той паркан.

— Ти видовбуєш ті шматки закону, які тобі підходять. Бо ти — юрист. Ти краще в цьому розбираєшся.

— Я — мати, хоча працюю юристом. А ти, Харрі? Ти — полісмен? Ось ким ти став — роботом, рабом мурашника та ідей, придуманих іншими людьми.

— Гм.

— Відповідай, якщо є що сказати.

— А як ти гадаєш, навіщо я приїхав до Осло?

Пауза.

— Харрі?

— Що?

— Вибач.

— Не плач.

— Та то нічого. Вибач.

— Не вибачайся.

— Добраніч, Харрі. Я…

— Добраніч.

Харрі прокинувся. Йому щось почулося. Щось таке, в чому потонув звук його кроків, коли він тікав коридором від лавини. Він поглянув на годинник. 01:34. Зламаний штир карниза, прихилений до віконної рами, утворював силует, схожий на тюльпан. Харрі встав з ліжка, підійшов до вікна і глянув униз на внутрішній двір. Контейнер для сміття лежав на боці, і досі здригаючись та торохтячи. Харрі притулився лобом до скла.

22

Було ще рано, і ранковий автомобільний затор повз, мов слимак, до Грьонландслейрет, а тим часом Трульс уже наближався до управління поліції. Щойно він підійшов до дверей з отворами для стеження, як в око йому впала червона афіша на липі. Трульс Бернтсен обернувся і спокійно пішов назад. Пішов повз авто, що повільно повзли по вулиці Осло-гате, і звернув до цвинтаря.

Як і зазвичай, в таку ранню годину на цвинтарі не було ані душі. Принаймні, стосовно живих душ. Трульс зупинився перед надгробком А. К. Руда. На ньому не було написано нічого, отже, сьогодні мав бути день оплати.

Він сів навпочіпки і розрив землю біля надгробка. Намацав коричневий конверт і витягнув його. Долаючи спокусу розкрити його і перерахувати гроші тут, на місці, Трульс запхав його до кишені. Він уже був піднявся, але раптове відчуття, що за ним стежать, змусило його залишитися в зігнутій позі ще на кілька секунд, немов розмірковуючи над долею А. К. Руда, скороминущою природою життя і тому подібними бздурами.

— Не рипайся, Бернтсене.

На нього впала тінь. А з нею — і прохолода, немов сонце сховалося за хмарами. Трульсу Бернтсену здалося, що він полетів униз у прірву, і його шлунок підскочив до грудей. Значить, он як воно буває. Коли тебе викривають.

— Цього разу у нас є для тебе інша робота.

Трульс знову відчув під ногами тверду землю. Голос з легким акцентом. Так, то він. Трульс поглянув убік. Побачив постать, що стояла зі схиленою головою, наче молячись.

— Ти маєш знайти, де вони сховали Олега Фауке. Дивись поперед себе, не обертайся!

Бернтсен втупився у надгробок перед собою.

— Я намагався, — сказав він. — Але його переведення ніде не було зареєстроване. Принаймні, в тих документах, до яких я маю доступ. І ніхто із тих, з ким я говорив, нічого не чув про того хлопця, тому я підозрюю, що вони дали йому інше ім’я.

— Поговори з тими, хто в курсі. Поговори з адвокатом. Із Сімонсеном.

— А чому б не з матір’ю? Вона має…

— Жодної жінки! — Ці слова прозвучали, як удар батога. Якби на кладовищі були інші люди, вони неодмінно почули б їхню розмову. А потім уже тихіше і спокійніше: — Спробуй поговорити з адвокатом. А якщо й це не спрацює…

Під час нетривалої паузи, яку зробив його співрозмовник, Бернтсен почув, як порив вітру свиснув у верхівках дерев, що росли на цвинтарі. Он воно що — вітер піднявся. Тому навкруги й стало так холодно.

— …а якщо й це не спрацює, то є такий собі чоловік на ім’я Кріс Редді. На вулиці він відомий під прізвиськом Адідас. Адідас торгує…

— Спідом. Адідас означає амфета…

— Стули пельку, Бернтсене. І мовчки слухай.

Бернтсен стулив пельку і став мовчки слухати. Так, як він стуляв пельку кожного разу, коли знайомий голос наказував йому заткнутися. Слухався, коли вони наказували йому порпатися в лайні. Наказували…

Голос дав йому адресу.

— Ти, напевне, чув, що Адідас вештається по місту й скрізь вихваляється, що це він застрелив Густо Ганссена. Тому маєш заарештувати його й допитати. І він має зробити добровільне чистосердечне зізнання. Думай сам, як продумати всі деталі, щоби це зізнання виглядало правдивим на сто відсотків. Але найголовніше — спробуй розговорити Сімонсена. Зрозуміло?

— Так, але чому Адідас…

— Чому — це не твоя проблема, Бернтсене. Твоє єдине запитання — це «скільки».

Трульс Бернтсен ковтнув слину. А потім ковтнув ще раз. Йому вже не раз доводилося длубатися в лайні. Їсти те лайно.

— Скільки?

— Оце вірне запитання. Шістдесят тисяч.

— Сто тисяч.

Мовчання.

— Агов!

Але все, що він почув у відповідь, — це далекий шепіт ранкового потоку автомобілів.

Бернтсен випростався. Зиркнув убік. Там уже нікого не було. Відчув, як сонце знову починає зігрівати його. А шістдесят тисяч — це не так уже й погано. Навіть добре.

О десятій ранку, коли Харрі різко звернув до головної будівлі ферми, яка належала Скоєн, над землею і досі висів туман. Ізабель Скоєн стояла на сходах, посміхаючись і ляскаючи невеличким верховим батіжком по халяві своїх чорних бриджів для верхової їзди. Виходячи з машини, Харрі почув, як під її чоботями захрустів гравій.

— Доброго ранку, Харрі. Що ви знаєте про коней?

Харрі гепнув дверцятами авто.

— Знаю те, що на них я втратив багато грошей. Це щось вам проясняє?

— Ага, так ви теж авантюрист за вдачею?

— Теж?

— Я теж трохи позаймалася детективною роботою і про дещо дізналася. Ваші плюси врівноважуються вашими мінусами. Принаймні, так кажуть ваші колеги. Ви втратили ті гроші в Гонконгу?

— Так, на перегонах в Хепі Велі. Це трапилося лише одного разу.

Ізабель рушила до низького червоного будинку, і йому довелося пришвидшити крок, щоби за нею встигати.

— А ви коли-небудь їздили верхи, Харрі?

— Мій дід мав старого, але міцного коня в Ондальснесі.

— Значить ви — досвідчений вершник.

— Знову мимо. Мій дідо казав, що коні — то не іграшки. Казав, що їздити на конях верхи просто так, для забави — це вияв неповаги до цих корисних робочих тварин.

Вона зупинилася перед дерев’яним стендом, на якому висіли два вузьких шкіряних сідла.

— Жоден з моїх коней ніколи не побачить ані воза, ані плуга. Поки я осідлаю, можете пройти он туди… — Ізабель показала на фермерський будинок. — У стінній шафі ви знайдете підходящу одіж мого колишнього чоловіка. Ми ж не будемо псувати ваш елегантний костюм, еге ж?

У шафі Харрі знайшов светр та джинси, які були йому якраз. Однак, вочевидь, колишній чоловік Ізабель мав маленькі ступні, бо Харрі не зміг знайти собі підходящого взуття, аж поки в глибині шафи не натрапив на розтоптані армійські кросівки.

Коли він знову з’явився у дворі, там його вже чекала Ізабель з двома засідланими кіньми. Харрі відчинив з пасажирського боку дверцята свого орендованого авто, сів, висунувши ноги назовні, і перевзувся, залишивши устілки на долівці автомашини. Простягнувши руку до відсіку для рукавичок, він дістав звідти свої сонцезахисні окуляри.

— Я готовий.

— Це — Медуза, — сказала Ізабель, поплескавши по морді велику гніду кобилу. Ольденбурзька порода, ідеальна для дресирування. Їй десять років, і вона — вожак табуна. А це — Бальдер, йому п’ять років, мерин, тому він слухатиметься Медузу.

Вона подала йому віжки Бальдера, а сама легко заскочила на Медузу.

Харрі вставив ліву ногу в ліве стремено, піднявся у сідло, і кінь, не чекаючи команди, жваво рушив услід за Медузою.

Харрі трохи применшив власні заслуги, коли сказав, що їздив верхи всього один раз, але цей кінь дуже відрізнявся від неквапливої й непохитної, як лінкор, старої конячини діда. Йому довелося балансувати в сідлі, а коли він притискався колінами до нешироких боків коня, то відчував його ребра та рух його м’язів. А коли Медуза прискорилася стежиною, яка йшла через поле, а Бальдер також пришвидшився слідом за нею, Харрі здалося, що під ним — гоночний кінь з «Формули-1».

Наприкінці поля вони виїхали на стежину, що губилася в лісі і вела до кряжу пагорба. Там, де стежина огинала дерево, Харрі спробував скерувати Бальдера ліворуч, але кінь проігнорував його команду і пішов слід у слід за Медузою праворуч.

— А я гадав, що вожаки табуна — це жеребці, — сказав Харрі.

— Як правило, так воно і є, — відповіла Ізабель через плече. — Але все залежить від характеру. Сильна, амбітна та розумна кобила здатна взяти гору над будь-яким жеребцем, якщо забажає.

— А ви маєте таке бажання.

Ізабель Скоєн розсміялася.

— Звісно. Якщо ти чогось бажаєш, то доведеться змагатися. Політика — це вміння здобувати владу.

— І вам подобається змагатися?

Він побачив, як вона знизала плечима.

— Конкуренція — це природно. Це означає, що рішення приймають найсильніші й найкращі, і ці рішення йдуть на користь усього табуна.

— І розумна й амбітна кобила сама вибирає, з ким їй паруватися?

Ізабель не відповіла. Харрі не спускав з неї очей. Її спина була гнучка, як лозина, а тверді сідниці наче масували кобилу, легенько рухаючись з одного боку в другий разом із легенькими рухами її стегон. Вони виїхали на галявину. Світило сонце, а внизу, під ними, виднілися пухкі шматочки туману, розкидані по сільському краєвиду.

— Нехай коні відпочинуть, — сказала Ізабель Скоєн, вибираючись із сідла і спішуючись. Після того, як вони прив’язали коней до дерева, вона лягла на траву і кивнула Харрі, щоби він зробив те ж саме. Він сів поруч і поправив свої окуляри.

— А ви впевнені, що це — окуляри для чоловіків? — піддражнила вона.

— Їхня функція — захищати від сонця, — відказав Харрі, дістаючи пачку цигарок.

— Мені подобається.

— Що вам подобається?

— Мені подобаються спокійні й впевнені в собі чоловіки.

Харрі поглянув на неї. Ізабель сперлася на лікоть і розстебнула ґудзик на своїй блузці. Він сподівався, що його окуляри достатньо темні. Вона посміхнулася.

— Отже, що ви можете мені розповісти про Густо? — спитав Харрі.

— Я люблю чоловіків, які є щирими й непідробними, — відповіла вона. І її посмішка стала ширшою.

Повз них продзижчала коричнева бабка, здійснюючи, можливо, свій останній осінній політ. Харрі не сподобалося те, що він побачив в очах Ізабель. Те, що бачив безперервно відтоді, як приїхав до неї на ферму. Очікування насолоди. А не зацькований вираз людини, якій загрожує скандал, здатний зруйнувати її кар’єру.

— Я не люблю фальші, — продовжила Ізабель. — Наприклад, мені не подобається, коли блефують.

В її підфарбованих синім очах світився тріумф.

— Як ви вже здогадалися, я зателефонувала своїй людині в поліції. І на додачу до розповіді про легендарного детектива Харрі Холе, мені також повідомили, що жодного аналізу крові у справі Густо Ганссена не здійснювалося. Вочевидь, зразок був знищений. Тому немає нігтів, під якими була кров, що співпадає з моїм типом крові. Ти блефував, Харрі.

Харрі запалив цигарку. Відчув, що ані його щоки, ані його вуха анітрохи не почервоніли. Подумав: «Може, я вже застарий, щоби червоніти від сорому?»

— Гм, якщо твої контакти з Густо обмежувалися кількома безневинними бесідами, то чому ти так переполохалася, коли я сказав, що кров послали на аналіз?

Ізабель хихикнула.

— А хто сказав, що я переполохалася? А може, мені просто захотілося заманити тебе сюди? Природою насолодитися і таке інше.

Підтверджуючи, що він і справді був застарий, щоби спалахувати ніяковим рум’янцем, Харрі ліг і випустив дим у неправдоподібно блакитне небо. Заплющив очі і спробував знайти якісь серйозні причини не займатися сексом з Ізабель Скоєн. І знайшов таких причин багацько.

— І що ж тут поганого? — спитала вона. — Я кажу тільки те, що я — самотня доросла жінка зі своїми природними потребами. Це не означає, що я легковажна. Я би ніколи не стала зв’язуватися з тим, кого вважала б не рівнею собі. Наприклад, з Густо. — Харрі почув, що її голос наблизився до нього. — Зате з високим дорослим мужчиною… — Вона хтиво поклала свою руку йому на живіт.

— А ти з Густо лежала отак, як ми зараз лежимо з тобою? — тихо спитав Харрі.

— Що?

Харрі сперся на лікті і кивнув на свої блакитні кросівки. — Твій гардероб повен недешевого чоловічого взуття сорок другого розміру. А оці шкарбуни виявилися там єдиними, які мали сорок п’ятий розмір.

— Ну то й що? Хіба раніше до мене не міг завітати гість, який носить взуття сорок п’ятого розміру? — Її рука погладжувала живіт Харрі вгору і вниз.

— Ці кросівки були зроблені певний час тому для Збройних сил, а коли армія перейшла на нову модель, увесь запас, що був на складах, передали благодійним організаціям, які, в свою чергу, роздали ті кросівки нужденним людям. Ми в поліції називали їх наркоманські шкарбуни, бо їх роздавала Армія порятунку в кафе «Сторожова Вежа». Звісно, виникає запитання: як це випадковий гість примудрився забути свої кросівки сорок п’ятого розміру? Очевидне пояснення, мабуть, повинно бути таким: він, скоріш за все, поміняв їх на нові.

Ізабель Скоєн кинула гладити рукою живіт Харрі. І він продовжив:

— Я бачив знімок місця злочину. Коли Густо загинув, на ньому були дешеві брюки, але надзвичайно дорогі черевики. Альберто Фашіані, якщо я не помиляюся. Щедрий подарунок, нічого не скажеш. Скільки ти за них заплатила? П’ять тисяч?

— Навіть не розумію, про що ти кажеш, — кинула Ізабель і прибрала свою руку.

Харрі невдоволено поглянув на свій настовбурчений прутень: у такому стані він погано поміщався в чужих тіснуватих джинсах. Він випростав ноги.

— Свої устілки я залишив в авто. Ти знаєш, що взуття — чудовий матеріал для ДНК-аналізів? Ми, можливо, знайдемо якісь мікроскопічні рештки шкіри. А в Осло не так уже й багато крамниць, що торгують взуттям Альберто Фашіані. Одна? Дві? Як би там не було, але це буде легко перевірити, звіривши з твоєю кредитною карткою.

Ізабель Скоєн випрямилася й сіла. Й уставилася поперед себе.

— Ти ферми бачиш? — спитала вона. — Які вони гарні, еге ж? Я дуже люблю упорядковані сільські краєвиди. А ліси терпіти не можу. Окрім штучних насаджень. Я ненавиджу хаос.

Харрі уважно придивився до її профілю. Схожий на сокиру ніс мав відверто загрозливий та небезпечний вигляд.

— Розкажи мені про Густо Ганссена.

Вона знизала плечима.

— А навіщо? Ти й сам, вочевидь, майже про все здогадався або дізнався.

— Кому ти бажаєш давати інтерв’ю: мені чи газеті «Verdens Gang»?

Вона стримано засміялася.

— Густо був молодий і вродливий. Такий жеребець, як він, має потрясаючий вигляд, але водночас він має й непевні гени. Його рідний батько — кримінальник, а мати — наркоманка, якщо вірити прийомному батькові. Не той кінь, якого ти вирощуєш, а той, на якому приємно проїхатися верхи, якщо… — вона замовкла і глибоко зітхнула. — Він приїхав сюди, і ми займалися сексом. Час від часу я давала йому гроші. Він і з іншими жінками зустрічався, тож у цьому не було нічого особливого.

— І ти його через це ревнувала?

— Ревнувала? — Ізабель похитала головою. — Я ніколи не ревнувала через секс. Бо я також зустрічалася з іншими чоловіками. А згодом зустріла одного особливого чоловіка. І кинула Густо. Втім, може, на той час він уже сам кинув мене. Схоже, йому більше не були потрібні ті гроші на дрібні витрати, які я йому давала. Але потім він поновив зі мною зв’язок. І став мені набридливим тягарем. Гадаю, у нього з’явилися фінансові проблеми. І на додачу — проблема з наркотиками.

— Яким він був?

— Егоїстичним, ненадійним, але чарівливим. Такий собі самовпевнений вилупок.

— А що йому треба було?

— Я схожа на психолога, Харрі?

— Ні.

— Отож. Люди не настільки мені цікаві, щоби я була психологом.

— Дійсно нецікаві?

Ізабель Скоєн похитала головою. Поглянула вдалечінь. Її очі заблищали.

— Густо був самотній, — сказала вона.

— А звідки ти знаєш?

— Хто-хто, а я знаю, що таке самотність, повір мені. А ще він був повен самозневаги.

— Самовпевненість і самозневага?

— Насправді тут ніякої суперечності немає. Ти знаєш, чого можеш досягти, але це не означає, що ти вважаєш себе людиною, здатною викликати до себе любов інших людей.

— А чим пояснити його самовпевненість і самозневагу?

— Кажу тобі, я не психолог.

— Так, дійсно не психолог.

Харрі мовчав.

Ізабель прокашлялася.

— Його батьки відмовилися від нього. Як, на твою думку, це вплинуло на хлопця? Незважаючи на всю його міміку, жести та суворий вираз обличчя, він у глибині душі був людиною, яка вважала себе маловартісною. Як і ті, хто порвав з ним стосунки. Проста логіка, чи не так, пане несправжній поліцейський?

Харрі поглянув на неї і кивнув. Помітив, що від його прискіпливого погляду їй стало некомфортно. Але він утримався від запитань, котрі, як вона вже здогадувалася, були готові зірватися з його вуст: а що вона може розповісти про себе? Наскільки самотньою вона була? Наскільки сильну огиду відчувала до самої себе по той бік благополучного фасаду?

— А як стосовно Олега? Ти з ним зустрічалася?

— Це той хлопець, якого заарештували за вбивство? Ніколи. Але Густо згадував пару разів якогось Олега, сказав, що то його найліпший друг. Мені чомусь здається, що то був його єдиний друг.

— А як щодо Ірен?

— Він про неї також згадував. Вона була йому як сестра.

— Вона дійсно була йому сестрою.

— Не по крові, Харрі. Це зовсім не одне й те ж.

— Ти так вважаєш?

— Люди — наївні і вірять, що вони здатні на безкорисливе кохання. Але все зводиться до того, щоби передати гени, які будуть максимально близькими до твоїх. Займаючись розведенням коней, я бачу це кожного дня, повір мені. А люди — вони дійсно як коні, бо ми є стадними тваринами. Батько захищатиме свого рідного сина, а брат — свою рідну сестру. В будь-якому конфлікті ми стаємо на сторону тих, які більше за інших нагадують нас самих. Уяви собі, що ти — в джунглях і за якимось поворотом зустрічаєш білого чоловіка, вдягненого, як ти, котрий б’ється з напівголим чорним чоловіком з бойовою розкраскою на тілі. Вони обидва мають ножі і б’ються не на життя, а на смерть. Ти маєш пістолет. Яким буде твоє інстинктивне рішення? Встрелити білого чоловіка, щоби врятувати чорного? Звісно, що ні.

— Гм. І в чому ж полягає твій доказ?

— Мій доказ полягає в тому, що твоя лояльність є біологічно визначеною. Круги, що ширяться від центра, а цим центром є ми і наші гени.

— І ти застрелиш одного з них, щоби захистити свої гени?

— Не задумуючись.

— А може, варто убити обох — про всяк випадок? Може, так буде безпечніше для тебе?

Ізабель здивовано поглянула на нього.

— Що ти хочеш сказати?

— Що ти робила в той вечір, коли убили Густо?

— Що? — Вона примружилася на сонце, а потім поглянула на нього широко розкритими очима. — Ти що, Харрі, підозрюєш мене в тому, що я вбила Густо? І що я полюю за отим…Олегом?

— Просто дай відповідь на моє запитання.

— Я пам’ятаю, де я була, бо якраз згадала про це, коли побачила повідомлення про вбивство у газеті. Я сиділа на нараді з представниками поліції з відділу боротьби з наркотиками. Вони можуть виступити надійними свідками. Тобі потрібні імена?

Харрі похитав головою.

— Щось іще?

— Так. Отой Дубай. Що ти про нього знаєш?

— Гм, Дубай… Не більше, ніж усі інші. Розмов багато, але поліція наразі мало просунулася вперед у цій справі. Це дуже типово: професіонали, які стоять за вуличними продавцями, завжди примудряються вийти сухими з води. — Харрі придивився — чи не змінився розмір її зіниць і колір її щік. Якщо Ізабель Скоєн і брехала, то була дуже вправною брехухою.

— Я питаю про це тому, що ти зачистила вулиці Осло від усіх продавців дурману, окрім дубайців та двох-трьох дрібних банд.

— То не я зачистила вулиці, Харрі. Я — лише секретарка міськради, яка виконує накази комітету із соціальних проблем і втілює в життя політику міськради. А те, що ти називаєш «зачисткою» вулиць, це, строго кажучи, є функцією поліції.

— Гм. Норвегія — це маленька казкова країна. Але останні кілька років я провів у реальному світі, Скоєн. І той реальний світ рухають два типи людей: ті, хто прагне влади, і ті, хто прагне грошей. Першим потрібна слава і пам’ятники, другим — задоволення й розваги. А валюта, якою користуються перші й другі під час своїх переговорів з метою здобути те, що їм потрібне, називається «корупція».

— Я маю робити свою роботу, Харрі. А що збираєшся робити ти?

— Те, на що в інших забракло хоробрості або уяви. Якщо ти живеш у місті достатньо довго, то зазвичай бачиш ситуацію в ньому як мозаїку деталей, котрі ти знаєш дуже добре. Але той, хто повертається до міста і цих деталей не знає, бачить лише загальну картину. І ця загальна картина полягає в тому, що нинішня ситуація в Осло є вигідною для двох груп: наркоторговців, які поділили між собою ринок, і політиків, яким віддають належне за те, що вони вичистили вулиці міста.

— Ти хочеш сказати, що я — корумпована?

— Це справді так?

Він побачив у її очах лють. Справжню, непідробну. Тільки в одному мав сумнів — то була лють праведної людини чи людини, загнаної в куток. А потім, ні з того ні з сього, вона розсміялася. Вібруючим, навдивовижу дівчачим сміхом.

— Ти мені подобаєшся, Харрі. — Вона підвелася. — Я добре знаю чоловіків, знаю, що в сутужній ситуації вони скиглять і ховаються в кущі. Здається, що ти в цьому відношенні — виняток.

— Що ж, — мовив Харрі. — Принаймні, ти знаєш, чого від мене можна чекати.

— Реальний світ кличе назад, мій любий.

Харрі обернувся і побачив, як Ізабель Скоєн повертається до коней, граючи на ходу своїми масивними сідницями.

Він пішов слідом. Устромив ногу в стремено. Сів на Бальдера. Підняв очі і зустрівся поглядом з Ізабель. На її жорсткому, але вродливому, наче виточеному обличчі з’явилася легка зухвало-задирлива усмішечка. Вона склала губи в уявному поцілунку. Видала ними хтивий смоктальний звук і вдарила п’ятами по боках Медузи. Велика тварина стрибнула вперед, і спина Ізабель гойднулася.

Бальдер зреагував миттєво і рвонув їй услід, але Харрі міцно тримався в сідлі.

Ізабель знову йшла першою, і з-під копит Медузи дощем полетіли шматки сирої землі. Потім кобила пришвидшила темп, і Харрі побачив, як Ізабель, змахнувши «хвостом» своєї зачіски, зникла за поворотом. Він вхопився за віжки вище, як учив його дід, але не став їх натягувати. Стежина була така вузька, що гілки хльостали його, але він нагнувся і міцніше притиснувся колінами до коня. Харрі знав, що не зможе зупинитися, тому зосередився на тому, щоб тримати ноги в стременах, а голову — якомога нижче. По краях його поля зору дерева проскакували повз нього жовтими й червоними розмитими плямами. Він машинально піднявся у сідлі, перенісши свою вагу на стремена та коліна. А під ним хвилеподібно грали м’язи. Він мав таке враження, що сидить на удаві. Тепер вони увійшли в ритм, супроводжуваний громоподібним барабанним боєм копит об землю. Почуття страху боролося з почуттям захвату від несамовитого гону, яке повністю охопило його. Стежина вирівнялася, і за півсотні метрів попереду він побачив Медузу й Ізабель. На якусь мить той образ зупинився, мов стоп-кадр, наче кінь з вершницею завмерли у польоті над землею. А потім Медуза продовжила свій галоп. Минула ще одна секунда, і тільки тоді Харрі збагнув.

То була дорогоцінна секунда.

У поліцейській школі він читав наукові звіти, які свідчили, що під час катастроф мозок людини намагається обробити величезний обсяг інформації за кілька секунд. У декотрих працівників поліції це спричинялося до паралічу і нездатності до дії; у других викликало таке відчуття, наче час починав рухатися уповільнено, що життя наче проходить перед ними, і вони отримують змогу здійснити вражаючу кількість спостережень ситуації та її оцінок. Тому коли на швидкості майже сімдесят кілометрів на годину вони проскочили двадцять метрів, до розщелини, через яку щойно перестрибнула Медуза, залишалося ще тридцять метрів та дев’яносто секунд.

Здалеку неможливо було побачити, наскільки широкою була та розщелина.

Медуза була тренованим дорослим і добре дресированим конем з досвідченою вершницею на спині, а Бальдер був молодший, менший і на своїй спині ніс новачка вагою близько дев’яноста кілограмів.

Бальдер був стадною твариною, і Ізабель Скоєн добре це знала.

Зупинятися було надто пізно.

Харрі послабив руки на віжках і глибше увігнав п’яти в боки Бальдера. Відчув його останній ривок. А потім усе завмерло. Барабанний дріб вмить ущух. Вони летіли. Далеко внизу він побачив вершечок дерева і рівчак. А потім Харрі відчув, як його кинуло вперед, і він вдарився головою об шию коня. Вони впали.

23

Ти теж був крадієм, татку? Бо я завжди знав, що стану мільйонером. Мій девіз був такий: красти лише тоді, коли воно того варте, тому я виявляв терплячість і чекав. І знову чекав. Чекав так довго, що коли нарешті випала нагода, я подумав, що я її, чорт забирай, заслужив.

План був геніально простий. Поки банда байкерів Одіна зустрічатиметься з дідом у «МакДональдсі», ми з Олегом поцупимо частину їхньої партії героїну в Альнабрю. По-перше, у приміщенні клубу не буде нікого, бо всіх своїх бойовиків Одін візьме з собою. По-друге, Одін ніколи не дізнається про те, що його обікрали, бо в «МакДональдсі» його заарештують. Коли він сидітиме на лаві підсудних, то матиме ще подякувати мені й Олегу за те, що ми зменшили число кілограмів, яке лягаві конфіскують під час облави. Єдиною проблемою будуть поліцаї та старий. Якщо поліцаї здогадаються, що хтось випередив їх на крок і прорідив заначку, і про це дізнається старий, то нам гаплик. Ця проблема розв’язувалася сама собою так, як мене навчав старий: рокіровка і формування стратегічних альянсів. Я пішов прямо до багатоквартирного будинку в Манглеруді і цього разу застав Трульса Бернтсена вдома.

Коли я йому пояснював, він скептично поглядав на мене, але мене це не дуже хвилювало. Бо я побачив дещо в його очах. Пожадливість. Іще один з тієї породи людей, які вірять, що за гроші зможуть купити ліки від самотності, відчаю й люті. Що справедливість існує не сама по собі, а є чимось на зразок споживацького товару. Я пояснив, що нам знадобиться його фахова поміч, щоби прикрити нас і знищити всі зачіпки, які зможе знайти поліція, та «попалити» все, що вона знайде. Навіть скерувати підозру на інших, якщо виникне потреба. Я побачив, як блиснули його очі, коли сказав, що ми заберемо п’ять з двадцяти кілограмів героїну, котрий зберігався в заначці. По два нам з ним, один — Олегу. Я побачив, як він зробив калькуляцію: один і дві десятих мільйона помножити на два, отже, йому випадає два цілих і чотири десятих мільйона крон.

— А той Олег — він єдиний, з ким ти про це говорив?

— Ось вам хрест.

— Зброю якусь маєте?

— Одна «Одеса» на двох.

— Не зрозумів?

— Спрощений варіант пістолета Стєчкіна.

— Гаразд. Навряд чи детективи звертатимуть прискіпливу увагу на кількість кілограмів, якщо не буде ознак проникнення зі зламом, але ти, напевне, боїшся, що Одін буде тебе переслідувати?

— Ні, — відповів я. — На Одіна мені начхати. Свого боса — ось кого я боюся. Не знаю чому, але я просто впевнений, що він знає до грама, скільки героїну сховано в тій заначці.

— Я хочу половину, — сказав Трульс. — А ви з Борисом розділите решту.

— З Олегом.

— Радій, що я маю погану пам’ять. Зате вона працює в обох напрямах. Мені знадобиться лише півдня, щоби знайти тебе, і секунда — щоби знищити. — Він з явним задоволенням розтягнув «з» у слові «знищити».

Саме Олег придумав, як ми закамуфлюємо грабунок. Це було так просто й очевидно, що я дивуюся, чому сам до цього не допер.

— Замість того, що ми поцупимо, ми підкладемо картопляне борошно. Поліція звітується про кількість кілограмів конфіскованого героїну, а не про його хімічну чистоту, правда ж?

Як я вже сказав, план був геніальний у своїй простоті.

Того самого вечора, коли Одін зі своєю гвардією святкували день народження в «МакДональдсі» і вели перемовини зі старим про ціну на віолін у Драммені та Ліллестрьомі, Бернтсен і ми з Олегом стояли у темряві біля паркана, що огороджував клуб на Альнабрю. Бернтсен стояв на стрьомі, а ми з Олегом начепили нейлонові панчохи, чорні куртки та рукавички. В наших рюкзаках ми мали пістолет, свердло, викрутку, фомку та шість кілограмів пластикових пакетів з картопляним борошном. Ми з Олегом знали, де Лос-Лобос розташували свої камери спостереження, тому, перебравшись через паркан, відразу ж рвонули ліворуч під стіну, щоби увесь час перебувати в «сліпій» зоні тих камер. Ми знали, що маємо змогу здіймати який завгодно шум, бо гуркіт від потоку автомобілів на автостраді Е6 такий сильний, що поглине всю решту звуків. Бернтсен просвердлив отвір у стіні, а ми з Олегом стояли на чатах, я мугикав пісню «Спійманий під час крадіжки», яка була звуковою доріжкою одної з комп’ютерних ігор. Олег сказав, що то пісня групи «Наркоманка Джейн», хоча я це й так добре знав, бо то була шикарна назва, краща за всі їхні пісні, якщо чесно. Ми з Олегом знаходилися на знайомій території, а клубний будинок був розпланований дуже просто: він складався з одного приміщення для відпочинку. Та оскільки всі вікна були вкрай завбачливо закриті дерев’яними віконницями, наш план полягав у тому, щоби просвердлити спостережний отвір і пересвідчитися, що в клубі нікого нема, і лише після того проникати всередину. На цьому наполіг Бернтсен, бо йому не вірилося, що Одін міг наважитися залишити без охорони двадцять кіло героїну, чия роздрібна вулична вартість складала двадцять п’ять мільйонів. Ми краще знали Одіна, але погодилися. Бо спершу — безпека.

— Готово, — сказав Бернтсен, виймаючи свердло, яке ревнуло наостанок і замовкло. Я притулився оком до отвору. І ні фіга не побачив. Або хтось світло вимкнув, або Бернтсен не до кінця просвердлив. Я обернувся до Бернтсена, який витирав свердло.

— Що це в біса за ізоляція? — з огидою спитав він, витираючи зі свердла щось схоже на яєчний жовток вперемішку з волоссям.

Ми перейшли на кілька метрів убік і просвердлили ще одну дірку. Я зазирнув у неї. І побачив старий знайомий клуб. З тими самими старими шкіряними кріслами, тим самим баром і тим самим фото Карен МакДугал, «Подружки року», причепленим на якийсь розцяцькований мотоциклет. Я так і не второпав, від чого вони так перлися — від жінок чи від своїх байків.

— Усе спокійно, — сказав я.

Задні двері були всипані завісами та замками.

— Ти наче казав, що тут усього один замок! — сказав Бернтсен.

— Тут і дійсно був раніше один замок. Вочевидь, в Одіна розвинувся параноїчний страх.

План полягав у тому, щоби висвердлити замок електродрилем, а потім, перед тим як іти, всвердлити його назад, щоби не було видно слідів проникнення зі зламом. Така можливість і досі зберігалася, але часу для цього могло знадобитися значно більше. Ми взялися за роботу.

Через двадцять хвилин Олег поглянув на свій годинник і сказав, що ми повинні поспішати. Ми не знали достеменно, коли мала початися облава, знали тільки, що вона має розпочатися через певний час після арештів, а арешти мали початися вже досить скоро, бо Одін не захоче вештатися біля «МакДональдса», коли дізнається, що старий не приїде.

Цілих півгодини ми возилися з тими замками — втричі довше, ніж розраховували. Ми повитягували пістолети, начепили на голови панчохи й увійшли всередину, Бернтсен — перший. Щойно ми переступили поріг, як він упав на одне коліно і виставив уперед свою стрілялку, тримаючи її двома руками, наче якийсь довбаний спецназівець.

Під західною стіною сидів якийсь чувак. То був Туту. Одін залишив його на стрьомі, як сторожового пса. На його колінах лежав обріз рушниці. Але той сторожовий пес сидів, прихилившись головою до стіни, із заплющеними очима та відвислою щелепою. Ходили чутки, що Туту заїкався, навіть коли хропів уві сні, але зараз він спав міцно, мов немовля.

Бернтсен підвівся і, тримаючи перед собою пістолет, навшпиньки підійшов до Туту. Ми з Олегом пішли слідом, теж навшпиньки.

— Там лише одна дірка, — прошепотів мені Олег.

— Що? — пошепки запитав я.

Але потім сам здогадався.

Бо побачив останню з просвердлених нами дірок. І прикинув: а де ж друга?

— Матір Божа! — прошепотів я. Хоча второпав, що говорити пошепки вже не було потреби.

Бернтсен дійшов до Туту. І легенько його штовхнув. Туту завалився набік і гепнувся з крісла на підлогу. Він упав долілиць на бетонну долівку, і у нього в потилиці ми побачили округлий отвір.

— Свердло пройшло акурат крізь стіну в голову, — сказав Бернтсен. І вставив палець в отвір у стіні.

— От зараза! — тихо сказав я Олегу. — Це ж треба так! Один шанс із тисячі — і це трапилося.

Але Олег не відповів. Він витріщався на труп Туту так, наче вагався — чи то блювати, чи то ридати.

— Густо, — нарешті сказав він, — що ми наробили?

Не знаю, що на мене найшло, але я почав реготати. Кривоногий поліцай з масивною нижньою щелепою, відчай на обличчі Олега, приплюснутому тугою нейлоновою панчохою, і Туту з роззявленим ротом, Туту, котрий, як виявилося, таки мав мозок, який намотав на своє свердло Бернтсен. Я так реготав, що почав вити. Аж поки мене не хряснули по щоці так, що з моїх очей іскри посипалися.

— Візьми себе в руки, бо зараз буде ще один труп, — сказав Бернтсен, потираючи затерплу долоню.

— Дякую, — сказав я, і сказав цілком серйозно. — Давайте знайдемо наркоту.

— Спочатку треба вирішити, що нам робити з цим просвердленим вилупком, — заперечив Бернтсен.

— Надто пізно, — сказав я. — Тепер вони все одно дізнаються, що це було пограбування зі зламом.

— Не дізнаються, якщо ми затягнемо Туту в автомобіль і знову прикрутимо замки, — проскиглив Олег пронизливим переляканим голосом. — Якщо вони виявлять, що частина наркоти зникла, то подумають, що це він поцупив і вшився геть.

Бернтсен поглянув на Олега й кивнув.

— Маєш розумного напарника, Пусто. Ходімо.

— Спочатку наркота, — заперечив я.

— Спочатку — просвердлений вилупок, — сказав Бернтсен.

— Наркота, — повторив я.

— Вилупок.

— Сьогодні увечері я хочу стати мільйонером, ти, пелікан!

Бернтсен підняв руку.

— Вилупок.

— Заткніться! — то крикнув Олег. Ми ошелешено вирячилися на нього.

— Це — проста логіка. Якщо Туту не буде лежати в багажнику авто до того, як сюди припхається поліція, ми втратимо і наркоту, і нашу свободу. Якщо в багажнику лежатиме Туту, а не дурман, то ми втратимо лише гроші.

Бернтсен обернувся до мене.

— Схоже, Борис зі мною згоден, Пусто. Двоє проти одного.

— Гаразд, — кажу я. — Ви несіть труп, а я пошукаю дурман.

— Та ні, — каже Бернтсен. — Ми понесемо труп, а ти вимиєш за нами всі кізяки. — І він показав на раковину на стіні біля бару.

Я набрав відро води, а Олег з Бернтсеном вхопили Туту за ноги і поволокли до дверей, залишаючи за собою тоненьку цівку крові. Під спокусливим поглядом Карен МакДугал я зішкріб зі стіни мозок та кров, а потім вимив підлогу. Щойно я закінчив і вже був готовий кинутися на пошуки наркоти, як з дверей, що виходили на автостраду Е6, до мене долетів звук. Я спробував переконати себе, що той звук лунає деінде, а не тут. Може, мені лише ввижається, що звук стає дедалі гучнішим? То були сирени поліції.

Я перевірив бар, офіс і туалет. То було просте приміщення, без другого поверху, без льоху, без численних ніш та закутків, де можна було б сховати двадцять кіло героїну. І тут мій погляд упав на ящик з інструментами. Він був замкнений навісним замком. Того ящика там раніше не було.

Олег щось крикнув мені з порога.

— Дай мені фомку! — крикнув я йому у відповідь.

— Нам треба мотати звідси! Вони вже на дорозі, яка веде до клубу!

— Фомку!

— Мерщій тікай, Густо!

Я знав, що наркота — в тому ящику. Двадцять п’ять мільйонів крон, прямо переді мною, в якомусь огидному дерев’яному ящику. І я почав копати той замок ногою.

— Стріляю, Густо!

Я обернувся до Олега. Він стояв, націливши на мене свою довбану «Одесу». Я сумнівався, що він влучить у мене з відстані понад п’ятнадцять метрів, але мені щось не дуже хотілося, щоби він відточував на мені свої навички стрільби.

— Якщо вони спіймають тебе, то спіймають і нас! — гукнув він зі слізьми у голосі.

— Стріляй!

Я знову накинувся на замок. А сирени вили гучніше й гучніше. Але особливістю сирен є те, що вони завжди виють ближче, аніж насправді.

Щось луснуло в стіну наді мною, наче хтось батогом ляснув. Я озирнувся на двері, і у мене кров похолола. То був Бернтсен. Він стояв на порозі, і в його руці димів поліцейський пістолет.

— Наступна куля влучить у тебе, — спокійно сказав він.

Я гепнув той ящик останній раз — і побіг.

Ми ледь встигли перелізти через паркан і зняти наші панчохи, як опинилися у світлі фар поліцейських машин. Як нічого не було, ми невимушено пішли їм назустріч. Вони промчали повз нас і звернули до клубного будинку.

Ми помчали на пагорб, де Бернтсен припаркував своє авто. Сіли й поїхали. Коли ми проїздили повз клуб, я обернувся і поглянув на Олега, який сидів на задньому сидінні. Блакитне світло реклами вихопило з темряви його обличчя, червоне від сліз та тугої панчохи. Він виглядав повністю зламаним і витріщався в темряву поглядом людини, готової померти.

Ніхто з нас нічого не казав, аж поки Бернтсен не заїхав на автобусну зупинку в Сінсені.

— Ну ти й напартачив, Пусто, — сказав він.

— Я не міг знати про замки, — відказав я.

— Це називається підготовка до операції, — сказав Бернтсен. — Оцінка ситуації. Тобі знайомий цей вираз? А тепер ми знайдемо відчинені двері з викрученим замком.

До мене дійшло, що під словом «ми» Трульс мав на увазі поліцію. Слизький тип.

— Я забрав із собою і замок, і завіси, — пирхнув Олег. — Тому це виглядатиме так, наче Туту, зачувши сирени, наклав у штани й чкурнув геть, навіть не встигнувши замкнути за собою двері. А дірки від шурупів — так вони запросто могли лишитися після спроби пограбування, зробленої коли завгодно минулого року, еге ж?

Бернтсен поглянув на Олега в дзеркало заднього виду.

— Вчися у свого колеги, Пусто. А взагалі — не треба. Нам в Осло не потрібні кмітливі крадії.

— Та отож, — піддакнув я. — Але зупинитися на подвійній жовтій лінії на автобусній зупинці та ще й з жмуром у багажнику — це також не дуже розумно.

— Згоден, — сказав Бернтсен. — Тоді виходьте.

— А труп?

— Я сам з Просвердленим розберуся.

— Як?

— Не твоє діло. Ідіть геть!

Ми вийшли, а Трульс Бернтсен на своєму «саабі» рвонув із зупинки, верескнувши колесами. Ми провели його поглядами.

— Відтепер нам слід триматися від цього чувака подалі, — сказав я.

— Чому?

— Він убив людину, Олеже. І має тепер позбутися всіх речових доказів. Спершу йому треба знайти підходяще місце, де сховати труп. Але опісля…

— …йому доведеться позбутися свідків.

Я кивнув. І відчув страшенний депресняк. Та невдовзі мені в голову прокралася оптимістична думка: «Не одному мені погано. Уявляю, як доведеться попотіти Трульсу, щоби надійно сховати труп Туту!»

— Я хотів витратити ці гроші на переїзд до Бергена з Ірен, — сказав Олег.

Я обернувся й глянув на нього.

— Маю можливість вивчати право в тамтешньому університеті. Ірен зараз у Трондхеймі зі Штайном. Я подумував з’їздити туди й умовити її поїхати разом зі мною.

Ми сіли в автобус до міста. Я більше не міг терпіти порожнього погляду Олега. Його треба було чимось заповнити.

— Іди сюди, — сказав я йому.

Готуючи шприц у приміщенні для репетицій, я бачив, як Олег кидав на мене нетерплячі погляди, наче сам хотів цим зайнятися, бо я, на його думку, готував укол надто повільно й незграбно. А коли він закотив свій рукав, я зразу зрозумів причину його нетерплячості: геть уся його рука аж до ліктя була всипана слідами від голки.

— Коли Ірен повернеться, я відразу ж зав’яжу з наркотою, — сказав він.

— Ти маєш власну заначку? — спитав я.

Олег похитав головою:

— Її вкрали.

Тої ночі я навчив його, де і як слід робити правильну заначку.

Трульс Бернтсен чекав більше години у багатоповерховій автостоянці, коли, нарешті, на вільне місце заїхало авто з позначкою, що воно орендоване адвокатською конторою «Бах і Сімонсен». Трульс вирішив, що автостоянка буде найбільш підходящим місцем, і не прогадав: за час його чекання сюди під’їхали лише дві автомашини, а камер спостереження тут не було. Бернтсен побачив, що номер авто був той самий, що він знайшов у довіднику AUTOSYS. Схоже, Ганс Крістіан встав пізно. А може, він і не спав, може, був з якоюсь жінкою. Чоловік, який вийшов з авто, мав русявий хлопчачий чубчик, модний серед бовдурів із Західного Осло, коли Трульс був іще пацаном.

Бернтсен начепив свої сонцезахисні окуляри, засунув руки в кишені піджака і стиснув руків’я пістолета — то був «Steyr», напівавтоматичний пістолет австрійського виробництва. Він не взяв із собою стандартного поліцейського револьвера, щоби адвокат не мав на нього жодної небажаної зачіпки. Він пішов швидко, щоби перехопити Сімонсена на півдорозі, поки той був поміж автомашинами. Погроза спрацьовує, якщо вона швидка й агресивна. Якщо жертва не встигне вчасно зреагувати, і в її голові не буде жодної думки, а лише страх за своє життя, то можна відразу ж отримати бажане.

Трульсу здавалося, що його кров наповнилася шипучим порошком: щось сичало й бухкало у його вухах, пахові та горлі. Він уявив собі, як це має статися. Пістолет, націлений в обличчя Сімонсена, до того ж так близько, що він зможе запам’ятати лише одне: дульний отвір. «Де Олег Фауке? Відповідай швидко й точно, бо вб’ю на місці». Відповідь. «Якщо ти кого-небудь попередиш або розкажеш про цю розмову, ми повернемося й уб’ємо тебе. Второпав?» Так. Або мовчазне кивання головою. Або навіть мимовільне випускання сечі у штани. Трульсу ця думка сподобалася, і він посміхнувся. Пришвидшив кроки. Гупання й сичання поширилося на його живіт.

— Сімонсене!

Адвокат озирнувся. І його обличчя просіяло.

— О, привіт, Бернтсене! Ви ж Трульс Бернтсен, еге ж?

Права рука Трульса заклякла в кишені його піджака. Мабуть, на його обличчі з’явився похоронний вираз, бо Сімонсен щиро розсміявся.

— Я маю добру пам’ять на обличчя, Бернтсене. Ви з вашим босом, Мікаелем Бельманом, розслідували справу про розтрату коштів у музеї Гайдера. Я виступав тоді адвокатом захисту. На жаль, ви виграли тут справу.

Сімонсен знову розсміявся. Життєрадісним і наївним сміхом мешканця Західного Осло. Сміхом людини, що виросла серед людей, які не бажали зла ближньому, бо були вони достатньо заможними, щоби цього не робити. Трульс ненавидів усіх Сімонсенів цього світу.

— Може, потрібна якась допомога?

— Та… — Трульс Бернтсен затнувся, підшукуючи підхожі слова. Але це не було його сильною стороною — приймати миттєві рішення перед лицем… перед лицем кого? Перед людьми, які швидше знаходили потрібні слова, буквально на ходу? Отоді, на Альнабрю, він був з двома хлопцями і швидко взяв ситуацію в свої руки. А Сімонсен мав солідний костюм, освіту, зверхність і зовсім іншу манеру говорити, він… от зараза!

— Я просто хотів привітатися.

— Привітатися? — сказав Сімонсен, і на його обличчі та в його інтонації відбилася запитальна нотка.

— Так, привітатися, — запевнив Трульс, натужно зображаючи посмішку. — Не переймайтеся за оту справу. Візьмете над нами гору наступного разу.

Після цих слів Бернтсен пришвидшеною ходою рушив до виходу, відчуваючи на спині погляд Сімонсена. Розгрібає лайно. Жере лайно. Та пішли вони всі в сраку!

Спробуй дізнатися в адвоката, а якщо не вийде, то є такий чоловік на ім’я Кріс Редді, якого всі знають як Адідаса.

Торговець спідом. Трульс сподівався, що під час арешту у нього з’являться підстави вдатися до насильства.

Харрі поплив до світла, до поверхні. Світло ставало дедалі сильнішим. І потім він виринув на поверхню. Розплющив очі. Й уставився на небо. Він лежав на спині. Щось з’явилося в полі його зору. Кінська голова. А потім ще одна.

Він прикрив очі рукою. На коні хтось сидів, але його сліпило світло.

Здалеку долетів голос:

— А мені здалося, наче ти казав, що колись їздив верхи, Харрі.

Харрі застогнав і зіп’явся на ноги, пригадуючи все, що сталося. Бальдер перелетів через розщелину і приземлився своїми передніми ногами на її протилежному боці. Харрі кинуло вперед, ударило об шию Бальдера, він ковзнув униз, не випускаючи з рук віжки і тягнучи за собою коня; але швидко випустив їх і відштовхнувся від тварини, щоби його не роздавили п’ятсот кілограмів її ваги.

Спини він не відчував, але загалом був цілий і неушкоджений.

— Шкапа мого батька не стрибала через каньйони, — відповів Харрі.

— Каньйони? — розсміялася Ізабель, подаючи йому віжки Бальдера. — Та це ж невеличка розщелина п’ять метрів завширшки. Я сама можу запросто перестрибнути її навіть без коня. Не думала, що ти такий нервовий, Харрі. Ну що, повертаємося до ферми?

— Бальдере, — мовив Харрі, поплескуючи коня по морді і проводжаючи поглядом Медузу та Ізабель Скоєн, які мчали до чистого поля, — ти коли-небудь чув про таку кінську ходу, як інохідь?

* * * * *

Харрі зупинився на заправці на автостраді Е6 і купив собі чашку кави. А потім сів у авто і поглянув у дзеркало. Ізабель заліпила пластиром подряпину на його лобі, запросила піти з нею на прем’єру «Дона Джованні» в Оперному театрі («коли я на високих шпильках, то не можу знайти собі кавалера, вищого за моє підборіддя… на фото в газетах це виглядає досить кумедно…») і на прощання міцно обняла. Харрі витягнув свого мобільника і прийняв повідомлення.

— Де ти був? — спитала Беата.

— Та трохи займався оперативною роботою, так би мовити.

— На місці злочину в «Гардермоені» нам не вдалося знайти нічого цінного для слідства. Мої люди все перерили. Голяк. Єдине, про що ми дізналися, — це те, що цвяхи вироблені зі стандартної сталі і мають надвеликі алюмінієві шляпки шістнадцять міліметрів завширшки. Цеглина, можливо, походить з маєтності в Осло, збудованої наприкінці XVIII сторіччя.

— Ну і?

— В будівельному розчині ми знайшли свинячу кров та кінське волосся. Колись в Осло був відомий каменяр, який домішував їх у розчин, і такий розчин часто трапляється в житлових багатоквартирних будинках у центрі міста. В будівельний розчин можна домішувати все, що завгодно.

— Гм.

— Тому тут теж немає жодної зачіпки.

— Теж?

— Так. Стосовно отого візиту, про який ти мені казав. Він, напевне, ходив кудись в інше місце, але не до управління поліції, бо ніякого Торда Шульца там не зареєстровано. На перепустці відвідувача написано «Відділок поліції Осло», і схожі перепустки можуть видавати в кількох відділках поліції.

— Добре, дякую.

Харрі понишпорив у кишенях і нарешті знайшов, що шукав. Перепустку Торда Шульца. І свою, отриману того дня, коли він приходив до Хагена з групи боротьби зі злочинністю в перший день свого перебування в Осло. Він поклав обидві перепустки на панель приборів. Уважно роздивився їх. Зробив висновок і знову засунув обидві перепустки до кишені. Повернув ключ запалення, втягнув крізь ніздрі повітря і, переконавшись, що від нього й досі тхне конем, вирішив зробити візит своєму колишньому супернику в Хоєнгаллі.

24

Приблизно о п’ятій почало дощити, і коли Харрі о шостій натиснув дзвінок великого будинку, в Хоєнгаллі було вже темно, як Різдвяної ночі. Будинок мав усі ознаки щойно збудованого: біля гаража виднілися мішки із залишками будматеріалів, а під сходами Харрі побачив порожні банки з-під фарби та упаковку з-під ізоляційних матеріалів.

Потім він побачив, як за декоративним призматичним склом рухається постать, і волосся на його потилиці стало дибки.

Відчинилися двері — їх швидко і рвучко відчинив чоловік, якому нема кого боятися. Одначе він закляк як вкопаний, коли побачив перед собою Харрі.

— Добривечір, Бельмане, — привітався Харрі.

— Харрі Холе. Оце так-так, мушу сказати.

— Сказати що?

Бельман хихикнув.

— Сказати, що оце так несподіванка — бачити тебе біля моїх дверей. Звідки ти дізнався, де я живу?

— Всі знають мавпу, але мавпа не знає нікого. У більшості інших країн керівник відділу боротьби з організованою злочинністю зазвичай має охоронця, тобі це відомо? Я нічого не перервав?

— Та ні, — сказав Бельман, потираючи підборіддя. — Просто я думаю: запрошувати тебе чи не запрошувати?

— Знаєш, — відказав Харрі, — тут мокро, до того ж я прийшов з миром.

— Для тебе слово «мир» — іншомовне, — сказав Бельман, відчиняючи ширше двері. — Ноги витирай.

Мікаель Бельман провів Харрі крізь залу, повз вежу з картонних коробок, кухню, де ще не було господарчого обладнання — і аж до вітальні. Не такої розкішної, які йому доводилося бачити в деяких будинках Західного Осло, але достатньо солідної й просторої для одної родини. Вид на долину Квернер, Центральний вокзал Осло та міський центр був просто фантастичний. І Харрі це помітив.

— Ділянка землі коштувала майже стільки, скільки сам будинок, — зауважив Бельман. — Вибач за розгардіяш. Ми щойно перебралися. А входини відзначимо наступного тижня.

— А мене забув запросити? — спитав Харрі, знімаючи свій мокрий піджак.

Бельман посміхнувся.

— Випивку я можу запропонувати тобі прямо зараз. Що питимеш?

— Я не п’ю, — посміхнувся у відповідь Харрі.

— Ой, вибач, — сказав Бельман без тіні каяття, — все так швидко забувається. Ти пошукай собі стілець, а я поки що пошукаю кавоварку та дві чашки.

Десять хвилин по тому вони сиділи біля вікна, що виходило на терасу, з якої відкривався чудовий краєвид. Харрі відразу ж перейшов до справи. Мікаель Бельман вислухав його не перебиваючи, навіть коли Харрі бачив у його очах недовіру. Коли Харрі закінчив, Бельман підсумував почуте.

— Значить, ти гадаєш, що отой пілот, Торд Шульц, вивозив віолін з Норвегії. Його заарештували, але відпустили після того, як спалювач з посвідченням поліцейського підмінив віолін на картопляне борошно. І що Шульца вбили у його помешканні після звільнення, можливо, через те, що його роботодавець дізнався, що Шульц побував у поліції, і тому перелякався, що пілот «розколеться».

— Еге ж.

— І своє припущення, що Шульц ходив до управління поліції, ти підкріплюєш наявністю перепустки з написом «Відділок поліції Осло»?

— Я порівняв його перепустку з тою, яку видали мені, коли я приходив до Хагена. Літера «Р» у слові «районна» в обох випадках є бляклою. Мабуть, той самий принтер.

— Не питатиму тебе, як ти роздобув перепустку Шульца, але чому ти такий впевнений у тому, що то не був якийсь звичайний візит? Може, він хотів пояснити, звідки в його багажі взялося картопляне борошно, хотів переконати нас, щоби ми повірили йому.

— Тому, що його ім’я прибрали з реєстру відвідувачів. Комусь було потрібно, щоби про той візит так ніхто й не дізнався.

Мікаель Бельман зітхнув.

— Саме про це я завжди й думав, Харрі. Нам слід було працювати один з одним, а не один проти одного. Тобі б сподобалася робота у відділі кримінальної поліції.

— Ти про що?

— Перш ніж продовжити, я маю попросити у тебе про одну послугу. Будь ласка, помовкуй про те, що я тобі зараз розповім.

— Згода.

— Ця справа вже й так поставила мене в дуже скрутне становище. Шульц приходив до мене. І ти маєш рацію — він дійсно збирався розповісти мені все, що знав. Серед іншого, він розповів мені про те, що я вже давно підозрював: поміж нами зачаївся спалювач. Хтось, хто працює, на мою думку, в управлінні і має безпосередній стосунок до справ, які веде відділ боротьби з організованою злочинністю. Я сказав йому чекати вдома, допоки я не переговорю зі своїм начальством. Я мав діяти вкрай обачливо, щоб не сполохати спалювача. Але обережність часто означає, що справа рухається вкрай повільно. Я говорив із шефом поліції, який невдовзі йде на пенсію, але він сказав, щоби цю проблему я розгрібав сам.

— Чому?

— Як я вже сказав, він іде на пенсію. І тому не бажає мати на руках справу, до якої причетний якийсь продажний полісмен, як вихідний подарунок.

— Тому він хотів тримати все це в таємниці, допоки не піде на пенсію?

Бельман уставився на свою чашку з кавою.

— Цілком можливо, Харрі, що наступним шефом поліції стану я.

— Ти?

— Так, він, вочевидь, подумав, що нехай краще я почну на новому місці з цієї гівняної справи. Проблема в тім, що я надто пізно прийняв рішення. Я сушив собі голову. Ми могли примусити Шульца викрити ім’я спалювача, але тоді б усі решта поховалися по шпаринах. Я подумав, що, може, краще встановити за Шульцом спостереження, щоби він вивів нас на тих, за якими ми вже полювали? Хтозна, може, він вивів би нас на самого Пана Велике Цабе, наркобарона Осло?

— На Дубая.

Бельман кивнув.

— Проблема полягала ось у чому: кому я можу довіритися в управлінні, а кому не можу? Щойно я підібрав власноручно невеличку групу працівників поліції, ретельно їх перевірив, і ось тобі маєш: ми отримуємо повідомлення про анонімну наводку…

— Торда Шульца знайшли мертвим, — сказав Харрі.

Бельман кинув на нього гострий погляд.

— І тепер, — продовжив Харрі, — твоя проблема полягає в тому, що коли дізнаються про твій прорахунок, то це може встромити велику палицю в колесо на твоєму шляху до призначення шефом поліції.

— Це дійсно так, — погодився Бельман. — Але не це мене турбує найбільше. Проблема ось у чім: ніщо з того, що повідомив мені Шульц, не можна використати в роботі. Ми анітрохи не просунулися далі. Той начебто полісмен, який відвідав Шульца в його камері і начебто підмінив наркотик…

— Що?

— Він представився співробітником поліції. Інспектор з «Гардермоена» начебто пам’ятає, що його звали Томас такий-то. У нас в управлінні працюють п’ять Томасів, але він не впізнав жодного з них. Тому, наскільки мені відомо, той спалювач може навіть і не бути працівником поліції.

— Гм. Значить, якийсь індивід з фальшивим посвідченням? Чи, можливо, хтось такий, як я, — колишній полісмен?

— Чому ти так вважаєш?

Харрі знизав плечима.

— Щоби обдурити полісмена, треба самому бути полісменом.

Парадні двері клацнули.

— Кохана! — гукнув Бельман. — Ми тут.

Двері вітальні розчинилися, і на порозі показалося миле засмагле обличчя жінки років тридцяти з гаком. Її світле волосся було зібране хвостиком, і вона нагадала Харрі колишню дружину Тайгера Вудса.

— Я залишила дітей у мами. Ти йдеш, любий?

Бельман прокашлявся.

— У нас гість.

Вона схилила набік голову.

— Бачу, любий.

Бельман поглянув на Харрі з винуватим виразом типу «ну що я можу вдіяти?».

— Привіт, — сказала вона, кинувши на Харрі задерикуватий погляд. — Ми тут з татком причіп з новим вантажем притягнули. Не бажаєте допомогти?

— Спина розболілася, та й щось додому раптово захотілося, — промимрив Харрі, швидко допиваючи каву й підхоплюючись на ноги.

— І ще одне, — сказав Харрі, коли Бельман проводжав його на ґанку. — Той візит, про який я розповідав тобі, — до Радієвого шпиталю.

— Ну?

— Там працює один науковець, Мартін Пран. Це просто внутрішній інстинкт, але чи не міг би ти перевірити його для мене?

— Для тебе?

— Вибач, стара звичка. Звісно, що для поліції. Для нашої країни. Для людства.

— Кажеш, внутрішній інстинкт?

— За великим рахунком, оце і все, що я можу запропонувати стосовно цієї справи. Ти б не міг повідомити мене про свої знахідки?

— Я подумаю.

— Дякую, Мікаелю. — Харрі відчув, наскільки чужим було ім’я цієї людини для його язика. «А чи промовляв я його коли-небудь взагалі?» — подумав він.

Мікаель відчинив двері в дощову погоду, і всередину влетів порив холодного повітря.

— Прикро було чути про хлопця, — сказав Бельман.

— Про якого?

— Та про обох.

— Гм.

— А знаєш що? Я одного разу бачив Густо Ганссена. Він приходив сюди.

— Сюди?

— Так. Навдивовижу привабливий хлопець. З тих, хто… — Бельман замовк, підшукуючи потрібні слова. Але так і не знайшов. — Ти ж був закоханий в Елвіса Преслі, коли був малим хлопцем? Трапляється, що чоловік захоплюється іншим чоловіком, як кажуть американці.

— Та як сказати, — мовив Харрі, витягуючи пачку цигарок. — Мабуть, що ні.

Він міг присягнутися, що в цю мить побачив, як білі пігментні плями Бельмана спалахнули червоним.

— Той хлопець мав таке привабливе обличчя. І харизму.

— А що йому тут треба було?

— Поговорити з якимсь полісменом. Мені того дня допомагала група моїх колег. Коли живеш на одну зарплату поліцейського, то майже все доводиться робити самому, ти ж знаєш.

— А з ким він розмовляв?

— З ким? — Бельман поглянув на Харрі, але його очі зосередилися десь-інде, на чомусь, що він колись бачив. — Не пам’ятаю. Ці бовдури-наркомани завжди готові «закласти» кого завгодно, якщо отримають за це тисячу крон на новий укол. Добраніч, Харрі.

Харрі йшов районом Квадратурен. Поперед нього на вулиці біля чорної проститутки зупинився жилий автофургон. Двері фургона розчинилися, і з нього вискочили три хлопці віком не старше двадцяти років. Один знімав на камеру, а другий звернувся до жінки. Вона похитала головою. Мабуть, не захотіла зніматися у фільмі про груповий секс, який потім з’явиться в Інтернеті на YouPorn. Бо там, звідки вона приїхала, також є Інтернет. Сім’я, родичі. Мабуть, вони думали, що гроші, які ця жінка відсилає додому, вона заробила, працюючи офіціанткою. А може, вони нічого не думали, а просто воліли не питати. Коли Харрі підійшов ближче, один з хлопців сплюнув на асфальт і сказав верескливим п’яним голосом, що зривався на фальцет: «Ти, дешева чорна дупа!»

Харрі зустрівся очима із втомленим поглядом жінки. Вони кивнули одне одному так, наче вже колись зустрічалися. Двоє інших хлопців помітили Харрі і випрямилися. Великі вгодовані хлопці. Щоки наче яблука, біцепси, накачані в тренажерному залі, може, не менше року займалися кік-боксингом або карате.

— Добрий вечір, люди добрі, — посміхнувся Харрі не зупиняючись.

А коли він пройшов трохи далі, то почув, як гепнули, зачинившись, двері автофургона і заревів двигун.

Знову почулася та сама мелодія: «Come as you are» — «Приходь таким, як ти є». Запрошення.

Харрі уповільнив крок. Лише на мить.

А потім знову пришвидшив ходу і пішов, жодного разу не озирнувшись.

Наступного ранку Харрі прокинувся від дзвінків свого мобільного. Він сів у ліжку, примружився на світло, що линуло крізь вікно без штори, і, простягнувши руку до піджака, що висів на спинці крісла, нишпорив там доти, поки не знайшов телефон.

— Слухаю.

— Це — Ракель. — Від захвату їй аж дух перехоплювало. — Олега випустили, Харрі! Він вільний!

25

Осяяний ранковим світлом, Харрі стояв посеред готельного номера. Окрім телефону, яким він прикривав своє ліве вухо, він був голий. У кімнаті по той бік двору сиділа жінка і дивилася на нього заспаними очима, схиливши голову набік і повільно жуючи шматок хліба.

— Гансу Крістіану не повідомили про це, аж поки він не з’явився на роботі п’ятнадцять хвилин тому, — пояснила Ракель. — Олега випустили під вечір учора. Бо у вбивстві Густо Ганссена зізнався хтось інший. Хіба ж це не фантастика, Харрі?

«І дійсно, — подумав Харрі. — Справді фантастично. І просто не-ймо-вір-но».

— А хто зізнався у його вбивстві?

— Хтось на ім’я Кріс Редді на прізвисько Адідас. Наркоман. Він застрелив Густо, бо був винен йому багато грошей за амфетаміни.

— А де Олег зараз?

— Ми не знаємо. Бо нам щойно сказали.

— Добряче подумай, Ракель! Де він може бути?! — Голос Харрі прозвучав навіть суворіше, аніж він хотів.

— Що… А в чім, власне, справа?

— У зізнанні. У зізнанні справа, Ракель.

— А що не так із зізнанням?

— Не розумієш? Оте зізнання Адідаса — це фальсифікація!

— Ні, ні, ні! Ганс Крістіан каже, що воно дуже детальне й надзвичайно достовірне. Саме тому Олега й випустили.

— Той Адідас каже, що вбив Густо через те, що заборгував йому гроші. Значить, він цинічний, холодний як крига убивець. Хіба в нього можуть виникнути докори сумління, які змусять його зізнатися?!

— Але коли він дізнався, що за це вбивство можуть засудити безневинного хлопця…

— Про що ти кажеш! У кінченого наркомана на думці одне: піймати кайф. У його голові вже не лишається місця для совісті, повір мені. Цей Адідас так несамовито прагне вколотися чи нанюхатися, що запросто зізнається у вбивстві, а потім забере своє зізнання назад — коли головного підозрюваного випустять. Ти що, не бачиш тут хитрого розрахунку? Якщо кіт не може дістатися до пташки, яка сидить у клітці, то…

— Припини! — закричала Ракель і розридалася.

Та Харрі не припинив.

— …то треба пташку випустити з клітки.

Він почув, як вона плаче. Здогадався, що сказав те, про що вона підсвідомо здогадувалася сама.

— Скажи що-небудь, щоби мене заспокоїти, Харрі.

Він не відповів.

— Я більше не можу перебувати в стані страху, я не хочу, щоби мене знову лякали, — прошепотіла вона.

Харрі увібрав повні легені повітря.

— Нам вдавалося впоратися з проблемами й раніше, впораємося й цього разу.

Харрі вимкнув телефон. І тут його знову вразила та сама думка: він став довершеним брехуном.

Жінка у вікні напроти ліниво помахала йому трьома пальцями.

Харрі потер рукою обличчя.

Тепер найголовніше — хто перший знайде Олега: вони чи він.

Думай.

Олега випустили учора під вечір, десь в Естланді. Випустили з тюрми наркомана із залежністю до віоліну. Якщо він не має заначки, то спробує дістатися найкоротшим шляхом до Плати в Осло. До квартири на вулиці Гаусманнс-гате він потрапити не зможе, бо місце злочину й досі опечатане й замкнене. Де ж він тоді спатиме — без грошей та без друзів? На Уртегата? Ні. Олег знав, що там його помітять і підуть чутки.

Залишалося одне місце, де міг бути Олег.

Харрі зиркнув на годинника. Було вкрай важливо дістатися туди, коли ще й пташки не заспівають.

На стадіоні було безлюдно, як і тоді, коли він востаннє був на «Валле Говін». Перше, що побачив Харрі, коли звернув до роздягалень, це що одна з шибок на рівні вулиці була розбита. Він зазирнув усередину. Долівка була всіяна друзками розбитого скла. Тож він швидко підійшов до дверей, відімкнув їх ключем, який він тримав при собі, й увійшов.

І потрапив під товарний поїзд.

Харрі лежав, хапаючи ротом повітря й борсаючись, а до підлоги його придавило щось важке. Щось смердюче, мокре й несамовите. Харрі крутнувся, намагаючись вирватися з хватки. Придушуючи в собі інстинктивне бажання завдати удару у відповідь, він натомість вхопив передпліччя нападника, потім руку — і загнув їх назад. Важко піднявся на коліна, притискаючи обличчя нападника до підлоги.

— Ой, боляче! Відпусти, суко!

— Це я. Олеже, це — Харрі.

Він відпустив Олега, підняв його і кинув на лаву роздягальні.

Хлопець мав жахливий вигляд. Блідий, худючий, з виряченими очима. Від нього смерділо якоюсь незрозумілою сумішшю медикаментів та екскрементів. Але він не був під кайфом.

— Мені здалося… — почав був Олег.

— Тобі здалося, що я — це вони.

Олег закрив обличчя руками.

— Ходімо надвір, — сказав Харрі.

Вони сіли на трибуні стадіону. А на потрісканий бетонний настил падало бліде вранішнє світло. Харрі пригадалося, як він колись не раз тут сидів, спостерігаючи, як тренується на ковзанах Олег, слухаючи, як леза ковзанів ріжуть лід, і дивлячись на віддзеркалення прожекторів у спочатку синьо-зеленій, а під кінець тренування — сніжно-білій поверхні льоду.

Вони сиділи поруч так близько, наче на трибунах була тиснява.

Харрі якийсь час мовчав, прислухаючись до дихання Олега, а потім заговорив:

— Хто вони, Олеже? Ти мусиш вірити мені. Якщо тебе знайшов я, то вони також можуть тебе знайти.

— А як ти мене знайшов?

— За допомогою процесу, відомого як дедукція.

— Я знаю, що це таке. Відкинь усе неможливе і зважай на те, що в тебе лишилося.

— Коли ти сюди потрапив?

Олег знизав плечима.

— Та учора ввечері. Десь близько дев’ятої.

— Чому ти не зателефонував своїй матері після того, як тебе випустили? Ти ж знаєш, що тобі небезпечно бути тут зараз.

— Вона б лише кудись відвезла мене й сховала. Разом з отим Нільсом Крістіаном.

— Його звуть Ганс Крістіан. Він з матір’ю шукатиме тебе, ти ж знаєш.

Олег поглянув на свої руки.

— Я гадав, що ти приїдеш до Осло, щоби «відремонтуватися», — сказав Харрі. — Але ти не під кайфом.

— Я не колюся вже понад тиждень.

— Чому?

Олег не відповів.

— Це через неї? Через Ірен?

Олег поглянув на бетонне покриття, наче побачивши в ньому себе. Наче почувши вищання ковзанів, коли він, по черзі відштовхуючись ногами, мчав по льоду. І повільно кивнув.

— Я — єдиний, хто намагається її знайти. У неї немає нікого, крім мене.

Харрі нічого не сказав.

— Та коробка з коштовностями, яку я вкрав у мами…

— Що?

— Я продав, щоби наркоти купити. Окрім того персня, який подарував їй ти.

— А чому ж ти і його не продав?

Олег посміхнувся.

— По-перше, за нього багато не дали б.

— Що? — Харрі випростався, і на його обличчі з’явився нажаханий вираз. — Невже мене надурили?

Олег розсміявся.

— Золотий перстень з почорнілою тріщиною? Це називається оцтовокисла мідь. До якої додають трохи свинцю для ваги.

— А чому ж ти в такому разі просто не викинув його?

— Мама його більше не носила. Тому мені захотілося подарувати його Ірен.

— Мідь, свинець і позолота.

Олег знизав плечима.

— Воно гарно сиділо. І давало позитивне відчуття. Пам’ятаю, як раділа мама, коли ти вдягнув той перстень їй на палець.

— А що ще ти пам’ятаєш?

— Неділя. Вестканторгет. Ми йдемо, шерехтячи товстим шаром осіннього листя, а на нас падають косі сонячні промені. Ви з мамою посміхаєтеся і з чогось смієтеся. Мені хотілося триматися за твою руку, але ж я вже був дорослий хлопець, правда ж? Ти купив той перстень на стенді з миючими засобами для домашнього господарства.

— Невже ти все це пам’ятаєш?

— Так. І тому мені подумалося, що коли Ірен зрадіє хоча б наполовину так, як мама, то…

— Ну і як — вона зраділа?

Олег поглянув на Харрі. Закліпав очима.

— Не пам’ятаю. Напевне, коли я подарував його Ірен, ми були з нею під кайфом.

Харрі ковтнув клубок, що підкотився до горла.

— Вона у нього, — сказав Олег.

— У кого?

— У Дубая. Ірен у нього. Він тримає її заручницею, щоби я не розколовся.

Харрі витріщився на Олега, а той похнюпив голову.

— Саме тому я нічого й не сказав.

— Так ти про це знав? І вони погрожували, що коли ти почнеш говорити, то вони її знищать?

— Їм не треба було цього робити. Я ж не бовдур. Але їм треба було заткнути рота і їй. Вони схопили її, Харрі.

Харрі нервово завовтузився. Йому пригадалося, як вони часто сиділи отак само на стадіоні перед важливими змаганнями. Схиливши голови, немов зосередившись разом на одній думці. Олегу потрібні були поради. А Харрі їх не мав. Утім, Олегу просто подобалося так сидіти.

Харрі прокашлявся. Зараз — не Олегові перегони. Зараз змагається він, Харрі.

— Якщо ми хочемо отримати хоч якийсь шанс на порятунок Ірен, ти маєш допомогти мені знайти Дубая.

Олег поглянув на Харрі. Підсунув руки під стегна і погойдав ногами. Як любив робити раніше. А потім кивнув головою.

— Починай з убивства, — сказав Харрі. — І не поспішай, намагайся пригадати все.

Олег на кілька секунд заплющив очі. А потім знову розплющив.

— Я був під кайфом, бо вколов собі віолін біля річки неподалік нашої квартири на вулиці Гаусманнс-гате. Там було безпечніше. Якби я замислив відремонтуватися в квартирі, коли інші були вже під ломкою, вони накинулися б на мене і відібрали дозу. Розумієш?

Харрі кивнув.

— Перше, що я побачив, піднімаючись сходами, це двері до офісу напроти. Вони були зламані. Уже вкотре. Побачив — і забув. Увійшов до вітальні, а там — Густо. І якийсь чоловік у балаклаві[2]. Він націлював свій пістолет на Густо. Не знаю, може, то на мене так наркота подіяла, але я чомусь відразу ж збагнув, що то не грабунок. Що Густо збираються вбити. Тому я зреагував миттю — кинувся на руку, в якій той тип тримав пістолет. Але було надто пізно: убивець уже встиг зробити один постріл. Я впав додолу, а коли підняв погляд, то збагнув, що лежу поряд з Густо, а до моєї голови приставлено пістолет. Чоловік і слова не сказав, але я не сумнівався, що й мені зараз буде гаплик. — Олег замовк і глибоко вдихнув. — Та, схоже, чоловік у балаклаві завагався. А потім провів пальцем по горлу, показуючи, що зі мною трапиться, якщо я буду розпатякувати.

Харрі кивнув.

— Він знову повторив той жест, і я кивнув, що, мовляв, зрозумів. А потім убивця пішов геть. Густо кровоточив, мов заколота свиня, і я бачив, що йому терміново необхідна допомога. Але я не насмілився й рипнутися, бо не сумнівався, що чоловік з пістолетом і досі стоїть за дверима. Я не чув його кроків на сходах і боявся, що коли він мене знову побачить, то передумає й застрелить.

Олег нервово засовав ногами.

— Я помацав пульс Густо, спробував з ним поговорити, сказав, що зараз приведу допомогу. Та він не відповідав. А потім я вже не зміг намацати його пульсу. І не зміг там більше залишатися. Я втік. — Олег випрямився, наче в нього спина заболіла, склав руки й обхопив ними потилицю. Коли він продовжив, його голос був хрипкий і невиразний. — Я був під кайфом, тому не міг ясно міркувати. Мені спало на думку піти скупатися. Може, мені пощастить, й я потону. А потім почулися сирени. І приїхали вони… Все, про що я думав, — це про палець, яким убивця провів по горлу. І що я маю мовчати як риба. Бо знав, що то за люди, і чув, як вони розповідали про те, що вони роблять.

— І що ж вони роблять? — спитав Харрі.

— Вони б’ють у твоє найбільш вразливе місце. Спершу я злякався за маму.

— Але їм було простіше захопити Ірен, — сказав Харрі. — Ніхто ж бо не зреагує, коли якась дівчина ненадовго зникне з очей.

Олег поглянув на Харрі. Ковтнув слину.

— Ти мені віриш?

Харрі знизав плечима.

— Стосовно тебе мене обдурити досить легко, Олеже. Мабуть, саме так воно здебільшого й буває, коли ти… коли маєш…ну, ти знаєш, про що я.

В очах Олега показалися сльози.

— Але… але ж це так неправдоподібно… Бо всі докази…

— Все співпадає, — сказав Харрі. — Рештки пороху потрапили тобі на руку, коли ти кинувся на пістолет. Кров Густо на твоїй руці, бо ти міряв його пульс. Тоді ж ти залишив на ньому і свої відбитки пальців. А причина того, що після пострілу ніхто не бачив, щоб хтось виходив з будинку, полягає в тому, що вбивця увійшов до сусіднього офісу, вибрався через вікно і спустився пожежними сходами до річки. Через це ти й не чув його кроків на сходах.

Олег задумливо уставився в точку на грудях Харрі.

— Але чому убили Густо? І хто його убив?

— Не знаю. Але, на мою думку, його убив хтось із тих, кого ти знаєш.

— З тих, кого я знаю?

— Так. Саме тому убивця спілкувався з тобою жестами замість говорити. А балаклаву він начепив на голову, бо боявся, що хтось із представників наркотичного світу упізнає його. То міг бути хтось із тих, кого мешканцям цієї квартири доводилося бачити раніше.

— Але чому він мене пощадив?

— Не маю ані найменшого поняття.

— Не розумію. Згодом вони намагалися вбити мене у тюрмі. Навіть попри те, що я й слова не вимовив.

— Мабуть, убивці не дали детальних інструкцій — що робити з можливими свідками. І тому він завагався. З одного боку, ти міг розпізнати його за постаттю, рухами та ходою, якщо тобі багато разів доводилося бачити його раніше. Але з другого боку, ти був такий «уколотий», що не зміг би багато побачити й запам’ятати.

— Виходить, інколи наркота рятує життя? — обережно посміхнувся Олег.

— Так. Та, вочевидь, бос не погодився з рішенням залишити тебе живим, коли убивця доповів йому про виконане завдання. Але на той час було вже запізно. Тому, аби змусити тебе мовчати, вони схопили Ірен.

— Вони знали, що допоки вони тримають Ірен, я все одно мовчатиму, тож навіщо убивати мене?

— Бо з’явився я, — відповів Харрі.

— Ти?

— Так. Вони дізналися про моє повернення до Осло тієї ж секунди, коли я приземлився. Вони знали, що я — той чоловік, який змусить тебе говорити. Тому тримати Ірен заручницею виявилося вже недостатньо. І Дубай дав наказ, щоби тобі назавжди заткнули рота у в’язниці.

Олег повільно кивнув.

— Розкажи мені про Дубая.

— Я його ніколи не бачив. Але, гадаю, мені довелося одного разу побувати в його домівці.

— А де це?

— Не знаю. Його помічники підібрали нас з Густо і відвезли до нього додому, але попередньо очі нам зав’язали.

— А звідки ти знаєш, що то був будинок Дубая?

— Так сказав мені Густо. І той будинок мав запах місця, де живуть люди. Там пахло меблями, килимами та шторами, ну, ти розумієш, про що я.

— Розумію.

— Нас завели до льоху і вже там зняли з очей пов’язки. На долівці лежав мертвий чоловік. Вони сказали — ось що трапляється з людьми, які намагаються їх обдурити. Добряче придивіться до нього й запам’ятайте. А потім нам довелося розповісти їм, що трапилося на Альнабрю. Чому двері не були замкнені, коли прибула поліція. І чому зник Туту.

— Альнабрю?

— Я якраз до цього веду.

— Гаразд. А отой чоловік, котрого вам продемонстрували: як його убили?

— Ти про що?

— Він мав видимі ножові рани? Чи його застрелили?

— Ну, я не знав, як він помер, допоки Петро не наступив йому на живіт. І тоді з рота загиблого витекла вода.

Харрі облизав пересохлі губи.

— А ти знав, ким був загиблий?

— Так. То був таємний поліцай, що тинявся там, де ми працювали. Ми називали його Чоловік-берет із-за його кумедної кепки.

— Гм. Ясно.

— Харрі?

— Що?

Олег несамовито забарабанив ногами по бетону.

— Я не знаю багато про отого Дубая. Густо уникав розмов про нього. Але я знаю одне: якщо ти спробуєш спіймати його, ти загинеш.

Частина третя

26

Пацючиха нетерпляче пошкрябала підлогу. Людське серце й досі билося, але дедалі слабше. Вона знову зупинилася біля черевика. Вгризлася в його шкіру. То була м’яка, але товста й солідна шкіра. Вона знову пробіглася по тілу. Одежа пахла не лише черевиками. Вона пахла потом, харчами та кров’ю. Він — а пацючиха відчувала, що то був чоловік, — лежав в одній позі, він жодного разу не поворухнувся і досі затуляв собою прохід до нори. Серце билося все слабше й слабше. Невдовзі вона зможе братися за справу.

* * * * *

Ні, я не кажу, що треба кинути жити, татку. Я кажу про те, що заради того, щоби покласти край всьому цьому гівну, треба померти. Невже ж немає кращого варіанта, як ти гадаєш? Безболісного виходу на світло з оцієї холодної темряви, яка, схоже, на мене насувається все більше й більше. Хтось мав би додати дрібку опіату в оці макаровські кулі, мав би зробити те, що я зробив з Руфусом, бездомним псом, мав би купити мені один квиток до країни Ейфорії — і в час добрий, бережи вас Господь! Але все те добре, що є в цьому гівняному світі, дістається або по рецепту, або коштує так дорого, що й куштувати не захочеться, або вже розпродане. Життя — це ресторан, який ти не можеш собі дозволити. Воно не по твоїй кишені. А смерть — це рахунок за страву, яку тобі навіть не вдалося скуштувати. Однак ти все одно замовляєш найдорожчий харч з меню, все одно збираєшся ним заволодіти, інколи це вдається, і ти їси його, аж за вухами лящить.

Добре, добре, більше не буду скиглити, татку, тож не йди від мене, бо ти ще не почув решту. Бо решта — цікава й гарна. Де ми зупинилися? Ага, на тому місці, коли всього-на-всього через два дні після пограбування на Альнабрю за мною та Олегом приїхали Андрій з Петром. Вони зав’язали Олегу очі шарфом, відвезли нас до будинку старого і завели до льоху. Мені ніколи не доводилося бувати там раніше. Нас завели у довгий вузький та низький коридор, де нам довелося нахиляти голови. Ми чіплялися плечима за стіни. До мене поволі дійшло, що то був не льох, а підземний тунель. Можливо — для втечі. Хоча Чоловіку-берету він не допоміг. Він був схожий на потонулого пацюка. Втім, у своєму житті він і був пацюком.

Потім вони відвели Олега до авто, а мене — до старого. Він сів у крісло напроти мене, і стола між нами не було.

— Ви були там удвох? — спитав він.

Я поглянув йому прямо у вічі.

— Якщо ви питаєте, чи були ми на Альнабрю, то відповідь буде такою: ні, не були.

Старий прискіпливо поглянув на мене. І нічого не сказав.

— Ти — як і я, — мовив насамкінець він. — Бо неможливо сказати, брешеш ти чи кажеш правду.

Не впевнений на всі сто, але в ту мить мені здалося, що в його очах промайнула посмішка.

— Ну що, Густо, ти второпав, що то було там, унизу?

— Так. То був таємний агент Чоловік-берет.

— Вірно. А чому він там опинився?

— Не знаю.

— А ти спробуй здогадатися.

Мені подумалося, що в минулому житті старий, мабуть, був набридливим і нецікавим учителем. Та як би там не було, я відповів:

— Він щось рознюхав.

Дідок повільно похитав головою.

— Він довідався, де я живу. Знав, що не має підстав для отримання ордера на обшук. А після арешту Лос-Лобос та недавньої конфіскації на Альнабрю він інтуїтивно відчув, що ніколи не дістане ордера на обшук, хоч які б вагомі докази не наводив своєму начальству… — Старий вишкірився посмішкою. — Ми дали йому попередження, яке, на нашу думку, мало його зупинити.

— Навіть так?

— Поліцаї типу Чоловіка-берета покладаються на своє фальшиве посвідчення. Гадають, що неможливо дізнатися, ким вони є насправді. Де мешкає їхня родина. Але все це можна знайти в поліцейських архівах — якщо мати правильні паролі і відповідний допуск. І ти все це маєш, якщо працюєш на високій посаді у відділі боротьби з організованою злочинністю. Як ти гадаєш, в який спосіб ми його попередили?

Я відповів відразу ж, не замислюючись:

— Замочили його дітей?

Обличчя старого затьмарилося.

— Ну, ми ж не потвори якісь, Густо.

— Вибачте.

— До того ж, дітей він не мав, — зауважив дідок і зачахкав-закахикав своїм сміхом. — Але мав сестру. А може, то була просто прийомна сестра. Хтозна…

Я кивнув. Неможливо було сказати, бреше він чи ні.

— Ми сказали йому, що спочатку її зґвалтують, а потім прикінчать, щоби вона не мучилася своєю ганьбою. Але я хибно його оцінив. Замість турбуватися про своїх родичів, він пішов у наступ. Дуже самотній, але відчайдушний наступ. Минулої ночі він примудрився вдертися сюди. Ми були до цього неготові. Мабуть, цей поліцай дуже любив свою сестру. Він був озброєний. Я пішов до льоху, а він подався слідом. І помер. — Старий нахилив голову. — Як ти гадаєш: від чого?

— З його рота витікала вода. Потонув?

— Вірно. Але ж де потонув?

— Його сюди привезли зі ставка або з річки.

— Ні. Він вдерся сюди — і потонув. Як?

— Тоді я не знаю.

— А ти подумай! — Слова вдарили мене, мов батіг. — Якщо ти хочеш залишитися живим, то мусиш мати здатність думати і робити висновки з того, що бачиш. Оце і є реальне життя.

— Добре, добре, — сказав я і спробував поміркувати. — Льох — це насправді не льох, а тунель.

Старий схрестив на грудях руки.

— Ну і що?

— Він довший за вашу маєтність. І може мати вихід у поле.

— Ну то й що?

— Але ви казали, що вам належить і сусідня маєтність, тому, можливо, тунель тягнеться туди.

Дідок задоволено посміхнувся.

— Здогадайся, скільки років цьому тунелю?

— Багато. Бо його стіни вкриті мохом.

— То водорості, а не мох. Після того, як члени Опору вчинили чотири невдалих спроби замаху на його життя, шеф гестапо наказав збудувати тунель. Їм вдалося зберегти його в таємниці. Коли Райнгард приїздив увечері додому, він входив крізь парадні двері так, щоби всі бачили. Вмикав світло, а потім йшов через тунель до своєї справжньої домівки по сусідству, а того німецького лейтенанта, котрий, як усі гадали, жив там, він присилав сюди. І той лейтенант походжав по будинку, інколи підходив достатньо близько до вікна, маючи на собі таку ж саму форму, як і його гестапівський шеф.

— Тобто він був як принада. Пастка.

— Вірно.

— А чому ви мені все це кажете?

— Бо хочу, щоби ти знав, що таке реальне життя, Густо. Більшість людей у цій країні не відають, що це таке, не знають, скільки зусиль треба докласти, щоби вижити в реальному світі. Але я кажу тобі все це для того, аби ти пам’ятав, що я вірив тобі.

Старий поглянув на мене так, наче сказав щось вкрай важливе. Я вдав, що розумію його, бо мені дуже додому хотілося. Можливо, він це помітив.

— Приємно було тебе побачити, Густо. Андрій відвезе вас обох додому.

Коли авто проїздило повз університет, там, у студмістечку, напевне, відбувалася якась студентська здибанка. Ми почули, як гримлять гітари якоїсь рок-групи на відкритій сцені. Назустріч нам по Бліндернвеєн линув потік молоді. Щасливі обличчя з виразом очікування, наче їм щось пообіцяли — блискуче майбутнє чи щось типу того.

— Що це? — спитав Олег, чиї очі й досі були зав’язані.

— Це, — відповів я, — нереальне життя.

— І ти й гадки не маєш, як він потонув? — спитав Харрі.

— Ні, — відповів Олег. Його ноги згиналися-розгиналися ще швидше, все тіло його вібрувало.

— Ну гаразд, тобі зав’язали очі, але розкажи мені все, що можеш пригадати про поїздку до того будинку й назад. Усі шуми. Наприклад, ти чув поїзд або трамвай, коли виходив з авто?

— Ні. Річ у тім, що коли ми прибули, ішов дощ, тому все, що я чув, це, в основному, дощ.

— Сильний дощ, слабкий?

— Слабкий. Я ледве його відчув, коли ми вийшли з машини. А коли відчув, то й почув.

— Ясно. Втім, легенький дощ зазвичай не робить великого шуму, за тим винятком, коли він падає на листя.

— Можливо.

— Що ти відчував під ногами, коли йшов до парадних дверей? Асфальт? Кам’яні плити? Траву?

— Мабуть, дранку. Точно дранку, бо я чув під ногами скрип. Отак я здогадався, де йшов Петро. Він був найважчий із нас, тому скрипів найгучніше.

— Добре. А сходинки біля дверей?

— Так, були.

— Скільки?

Олег простогнав.

— Добре, — сказав Харрі. — Коли ти опинився біля дверей, дощ все одно йшов?

— Так, звісно.

— Я маю на увазі — дощ падав тобі на голову?

— Так.

— Значить, то була споруда без ґанку.

— Ти що, зібрався вишукувати в Осло будинки без ґанків?

— Ну, різні райони Осло були збудовані в різні періоди, і вони мають низку спільних рис.

— А до якого періоду відносяться дерев’яні будинки, розташовані далеко від трамвайних ліній, з дранковими стежками та сходами, що ведуть до парадних дверей без навісу?

— Ти говориш наче головний виконроб-будівельник! — пожартував Харрі, але йому не вдалося викликати сподівану посмішку на обличчі Олега. — Коли ти їхав назад, ти чув які-небудь звуки поблизу?

— Наприклад?

— Наприклад, пищання світлофора на перехресті.

— Ні, нічого такого я не чув. Але була музика.

— Записана чи жива?

— Гадаю, що жива. Тарілки звучали дуже чисто. Було чути гітари, їхній звук наче приносило й відносило вітром, він немов плавав.

— Схоже, то дійсно був живий звук. Маєш добру пам’ять.

— Я запам’ятав лише тому, що вони грали одну з твоїх пісень.

— Моїх пісень?

— З твоїх записів. Я запам’ятав тому, що Густо сказав, що це — нереальне життя, і мені здалося, що, напевне, та фраза у нього вирвалася як результат підсвідомого ходу думок. Напевне, почув рядок, який та група щойно проспівала.

— Який рядок?

— Щось про мрію. Я вже забув. Але ти колись грав ту пісню увесь час.

— Пригадуй, Олеже, бо це дуже важливо.

Олег поглянув на Харрі. Кинув тупотіти ногами. Заплющив очі і спробував промугикати мелодію: «Це лише сон, який бачить Гонсалес…». Він розплющив очі і ніяково почервонів. — Щось схоже на це.

Харрі й собі замугикав. І похитав головою.

— Вибач, — сказав Олег. — Я не впевнений, до того ж, це тривало лише кілька секунд.

— Чудово, — сказав Харрі, поплескавши хлопця по плечу. — А тепер розкажи мені, що трапилося на Альнабрю.

Олег знову нервово затупотів ногами. Він двічі вдихнув, двічі глибоко втягнув у себе повітря, як це робив колись на стартовій лінії. І заговорив.

Коли він скінчив розповідь, Харрі довго сидів, мовчки чухаючи потилицю.

— Значить, ви засвердлили чоловіка до смерті?

— То не ми. То поліцейський.

— Чийого імені ти не знав. Як і не знав, де саме він працює.

— Так, не знав, бо вони з Густо були стосовно цього дуже обачливі. Густо сказав, що буде краще, коли я не знатиму.

— І ти й гадки не маєш, що сталося з трупом просвердленого?

— Ні. Ти що, збираєшся закласти мене?

— Ні. — Харрі витягнув пачку цигарок.

— Дай і мені одну, — попросив Олег.

— Вибач, синку. Куріння шкодить здоров’ю.

— Але ж…

— Дам, але за однієї умови. Якщо ти дозволиш Гансу Крістіану сховати тебе, а мені залишиш розшуки Ірен.

Олег уставився на багатоквартирний будинок на пагорбі за стадіоном. Там з балконів і досі звисали горщики з квітами. Харрі уважно глянув на його профіль. Кадик на тонкій шиї Олега заходив угору-вниз.

— Згода, — сказав хлопець.

— От і добре. — Харрі подав йому цигарку, дав підкурити Олегу і підкурив сам.

— Тепер я розумію, чому ти маєш металевий палець, — сказав Олег. — Для того, щоби мати вагомі підстави курити.

— Еге ж, — кинув Харрі, тримаючи цигарку між своїм вказівним пальцем та титановим протезом, водночас набираючи номер Ракелі. Йому не довелося питати у неї номер Сімонсена, бо він був разом із нею. Адвокат сказав, що приїде негайно.

Олег зігнувся навпіл так, наче йому раптом стало холодно.

— А де він мене сховає?

— Не знаю і знати не хочу.

— А чому?

— Бо маю дуже чутливі яйця. І розколюся від однієї згадки про автомобільний акумулятор, до якого мої яйця підключать.

Олег розсміявся. Коротким, але справжнім сміхом.

— Я не вірю. Ти радше даси їм себе вбити, але жодного слова їм не скажеш.

Харрі окинув хлопця здивованим поглядом. Він невдало жартував цілий день і нарешті видобув з хлопця хоч якусь подобу посмішки.

— Ти завжди був про мене високої думки, Олеже. Надто високої. А мені завжди хотілося, щоби ти бачив мене кращим, аніж я є насправді.

Олег глянув униз, на свої руки.

— А хіба всі хлопці не вважають своїх батьків героями?

— Можливо. І мені б не хотілося, щоби ти викривав мене як дезертира, як того, хто боягузливо вшивається геть. Але сталося так, як сталося. Я хотів сказати, що навіть коли мене не було поруч з тобою, це не означало, що ти не був для мене важливим. Ми не можемо жити тим життям, яким би нам хотілося. Ми — заручники… обставин. Заручники того, ким ми є.

Олег підвів голову.

— Заручники наркоти й всілякого гівна.

— І цього також.

Вони затягнулися — в унісон. І дивилися, як дим пасмами піднімається до широкого й чистого блакитного неба. Харрі знав, що нікотин не зможе пригасити жагу Олега до віоліну, але, принаймні, це був спосіб відволіктися. Отак вони й просиділи мовчки кілька хвилин.

— Харрі?

— Що?

— Чому ти не повернувся?

Перед тим, як відповісти, Харрі зробив затяжку.

— Тому, що твоя мати не вважала мене гідним її і тебе. І мала рацію.

Вдивляючись у далечінь, Харрі затягнувся ще раз. Він знав, що Олегу зараз не хочеться, щоби він на нього поглянув. Бо вісімнадцятирічним хлопцям не подобається, коли хтось бачить, як вони плачуть. Він не хотів, щоби Харрі обійняв його за плечі і сказав щось втішливе. Олег просто хотів, щоби він був поруч. І більше нікуди не зникав. Щоби він сидів отак біля Харрі і думав про майбутні перегони. Зачувши звук автомобільного двигуна, вони зійшли трибуною вниз до автостоянки. Харрі побачив, як Ганс Крістіан поклав руку на плече Ракелі, коли вона хотіла вискочити з машини.

Олег обернувся до Харрі, підбадьорився; вони стиснули підняті руки, зчепившись великими пальцями і легенько стукнувшись плечима. Але Харрі не дав йому так просто спекатися його: він притягнув Олега до себе і прошепотів йому на вухо, як колись: «Бажаю перемоги».

Останньою відомою адресою Ірен Ганссен була її родинна домівка. Будинок був розташований в районі Грефсен і мав спільну стіну із сусіднім домом. Біля будинку виднівся зарослий садок з яблунями без яблук та гойдалка.

Харрі подзвонив, і двері йому відчинив молодик років двадцяти. Його обличчя здалося йому знайомим, і поліцейському мозку Харрі знадобилася лише дещиця секунди, щоби знайти два результати у своїй базі даних.

— Мене звуть Харрі Холе. А ви, здогадно, Штайн Ганссен?

— Так, а що?

Його обличчя було поєднанням невинності й сторожкості молодого чоловіка, який вже знав і добро, і зло, але у своїй конфронтації із зовнішнім світом і досі коливався між надмірною екстравертивною відкритістю і надмірною інтровертивною сторожкістю.

— Я упізнав вас із фото. Я — друг Олега Фауке.

Харрі поглянув у вічі Штайну Ганссену, сподіваючись побачити там реакцію, але та чомусь так і не з’явилася.

— Можливо, ви чули, що його випустили з тюрми? Бо хтось зізнався у вбивстві вашого прийомного брата.

Штайн Ганссен похитав головою. Знову мінімум реакції.

— Я — колишній поліцейський. Намагаюся знайти вашу сестру Ірен.

— З якого дива?

— Хочу переконатися, що з нею все гаразд. Пообіцяв Олегу, що це зроблю.

— Вражаюче. Щоби він і далі її наркотиками годував?

Харрі переступив з ноги на ногу.

— Зараз Олег чистий. Якщо вам відомо, це дається нелегко. Але він чистий тому, що намагався знайти її. Він її кохає, Штайне. Але я хотів би знайти її заради всіх нас, а не лише заради нього. До того ж, я маю репутацію чоловіка, якому досить добре вдається знаходити пропалих людей.

Штайн Ганссен глянув на Харрі. Завагався. А потім відчинив двері.

Харрі пройшов слідом за ним до вітальні. Кімната була чиста, гарно вмебльована і здавалася абсолютно нежилою.

— Ваші батьки…

— Вони зараз тут не живуть. А я буваю тут лише тоді, коли я не в Трондхеймі.

Звук «р» Штайн вимовляв з помітною вібрацією, що колись вважалася символом високого соціального статусу родин, котрі могли дозволити собі наймати няньок із Сьорланда. Така вимова дозволяє з легкістю запам’ятати голос людини, мимоволі подумав Харрі, сам не знаючи чому.

На піаніно, яке виглядало так, наче на ньому жодного разу ніхто не грав, стояло фото. Тому фото було років шість-сім. Ірен та Густо були молодші, у спортивному вбранні та із зачісками, за які, на думку Харрі, їм було би страшенно соромно, якби вони поглянули на це фото зараз. Мати стояла, схрестивши руки і начепивши на обличчя поблажливу, мало не саркастичну посмішку. А батько посміхався так, що Харрі подумав: а чи не йому належала ідея сфотографуватися? Принаймні, він був єдиним на фото, хто демонстрував хоч якийсь ентузіазм.

— Значить, оце і є ваша родина.

— Була. Мої батьки тепер розлучені. Батько переїхав до Данії. Втік, якщо висловлюватися точніше. Мати — у шпиталі. Решта ж… втім, про решту ви, очевидно, і самі знаєте.

Харрі кивнув. Один загинув. Друга зникла. Завеликі втрати як для однієї родини.

Харрі без запрошення сів в одне з глибоких крісел.

— Чи можете ви розповісти мені щось таке, що допоможе знайти Ірен?

— Я й гадки не маю, де вона. Жодної зачіпки.

Харрі посміхнувся.

— А ви спробуйте.

— Ірен переїхала до мого помешкання в Трондхеймі після одного випадку, про який вона не захотіла мені розповідати. Але за тим епізодом стояв Густо — я в цьому не сумніваюся. Вона обожнювала Густо, зробила б для нього все, що завгодно, гадала, що йому до неї не байдуже, бо він час від часу міг поплескати її по щоці. Але через кілька місяців пролунав телефонний дзвінок, і вона сказала, що має повернутися до Осло. Навідріз відмовилася розказати, чому їй треба було їхати. Це сталося чотири місяці тому, і відтоді я її не чув і не бачив. Коли через два тижні я не зміг встановити з нею зв’язок, я пішов до поліції і заявив про її зникнення. Вони зареєстрували мою заяву, здійснили таку-сяку перевірку, і після того — анічичирк. Бездомна наркоманка нікому не потрібна.

— Маєте якісь гіпотези?

— Ні. Але вона не зникла зі своєї власної волі. Ірен не з тих, хто щезає, мов… як декотрі.

Харрі не второпав, кого Штайн мав на увазі, але його напівглузливе «А ви спробуйте» дійсно влучило в ціль.

Штайн Ганссен почухав на передпліччі засохлу вавку.

— Що ви в ній усі уздріли? Вашу доньку? А хіба можна донькою користуватися?

Харрі отетеріло глянув на нього:

— Ти про що?

— Всі ви, старі пердуни, просто млієте від неї! І тільки тому, що вона схожа на чотирнадцятирічну Лоліту.

Харрі пригадав фото на дверях шафи. Штайн Ганссен мав рацію. І в голові у Харрі пустила корінь думка. Можливо, він помиляється, можливо, Ірен стала жертвою злочину, який не має стосунку до цієї справи.

— Ти навчаєшся в Трондхеймі. В Університеті науки і техніки, чи не так?

— Так.

— А яка твоя спеціалізація?

— Інформаційні технології.

— Гм. Олег також хотів навчатися. Ти з ним знайомий?

Штайн похитав головою.

— Ніколи з ним не говорив?

— Та десь пару разів зустрічалися. Та то були дуже короткі зустрічі.

Харрі уважно придивився до передпліччя Штайна. Для Харрі то був професійний ризик — йому пригадалася недавня зустріч з двома продавцями віоліну, які змусили його вколотися. Але на руці у Штайна інших засохлих вавок не було. Звісно, що не було. Бо Штайн Ганссен мав сильну волю і був одним із тих, хто здатен упоратися зі смертельною спокусою. Харрі підвівся.

— Мені шкода твого брата.

— Прийомного брата.

— Гм. Можеш дати мені номер свого мобільного? На той випадок, коли щось з’ясується.

— Що, наприклад?

Вони глянули один на одного. Відповідь зависла між ними у повітрі. Цю відповідь непотрібно було роз’яснювати і страшно було вимовляти. Вавка на руці Штайна лопнула, і до його кисті потекла цівочка крові.

— Я знаю одне, що може допомогти, — кинув Штайн, коли Харрі вже стояв на сходах. — Ті місця, де ви збираєтеся шукати її, — Уртегата, кафе «Мьотестедет», парки, гуртожитки, лігвища наркоманів, райони з червоними ліхтарями, — забудьте про них. Бо я вже там був.

Харрі кивнув. Начепив свої сонцезахисні окуляри.

— Не вимикай свого мобільного, добре?

Харрі пішов до кафе «Лоррі» пообідати, та на сходах раптом відчув сильну жагу до пива і вже на порозі зробив розворот на сто вісімдесят градусів. І натомість подався до нової тусовки наркоманів напроти Будинку літератури. Швидко окинувши поглядом клієнтуру, що там зібралася, він зайшов до тайського ресторану-бару «Пла», де замовив сушене солоне м’ясо по-тайськи.

— Що питимете? Пиво «Сінгха»?

— Ні.

— «Тайгер»?

— У вас лише пиво подають?

Офіціант зрозумів натяк і повернувся з водою.

Харрі поїв креветок з курятиною, але від сосисок по-тайськи відмовився. А потім зателефонував додому Ракелі і попрохав її передивитися СD-диски, які він роками накопичував у Гольменколлені і які там же й лишилися. Декотрі йому хотілося послухати заради власного задоволення, декотрі були як згадка про реальних людей, як їхній замінник. Елвіс Костелло, Лед Зеппелін, Каунт Бейсі, Джейхокс, Мадді Вотерс.

Те, що Ракель без помітної іронії називала «музикою в стилі Харрі», зберігалося у неї на окремій полиці.

— Я хочу, щоби ти перечитала всі назви, — попросив він її.

— Ти жартуєш?

— Пізніше поясню.

— Гаразд, перший — «Aztec Camera».

— А ти…

— Так, я розклала їх за абеткою, — трохи зніяковіло пояснила Ракель.

— Класно.

— Це ж «Харрі-музика». І це — твої диски. Ну що, продовжувати?

Через двадцять хвилин вони дійшли до «Wilco», але у Харрі так і не з’явилося жодної асоціації. Ракель глибоко зітхнула, але продовжила:

— «Як ти прокинешся уранці і себе відчуєш старим»…

— Гм. Ні, не воно.

— «Summerteeth».

— Ні, давай наступне.

— «В майбутньому столітті».

— Стоп!

Ракель зупинилася.

Харрі засміявся.

— Що тут смішного? — спитала Ракель.

— Хор у «Summerteeth». Він співає таке: «…Це лиш сон, і він завжди той самий…»

— Звучить якось непереконливо, Харрі. Не вражає.

— Ні, вражає! Я хочу сказати, що в оригіналі це звучить вражаюче. Настільки класно, що я навіть декілька разів Олегу ставив. А йому почулося: «Це лиш сон, який бачить Гонсалес…» — Харрі знову розсміявся. І почав наспівувати: — «Це лиш сон, який бачить Гонсалес…»

— Харрі, припини, будь ласка…

— Гаразд. Чи не увімкнеш ти комп’ютер Олега, щоби знайти мені дещо в Інтернеті?

— Що саме?

— Погугли групу «Wilco» і знайди їхню веб-сторінку. Подивися, чи мали вони якісь концерти в Осло цього року. А якщо мали, то де конкретно.

— Мали. Один, — сказала вона трохи згодом. І сказала де.

— Дякую, — відповів Харрі.

— Знову в тебе отой голос прорізався.

— Який голос?

— Збуджений хлопчачий голос.

* * * * *

Наче ворожа армада, о четвертій на Осло та фіорд накотилися зловісні сталево-сірі хмари. Харрі звернув до Фрогнер-парку і зупинився на Торвальд Еріксенс Вей. Тричі — безуспішно — набравши телефон Бельмана, він зателефонував до управління поліції, і йому сказали, що Бельман поїхав з роботи рано, щоби потренуватися зі своїм сином у Тенісному клубі Осло.

Харрі окинув поглядом хмари. А потім увійшов і окинув поглядом комплекс Тенісного клубу Осло.

Прекрасна клубна роздягальня, ґрунтові корти, корти з твердим покриттям і навіть центральний корт з трибунами. Однак використовувалися лише два корти з дванадцяти. Бо в Норвегії, в основному, грали у футбол та бігали на лижах. А якщо хтось заявляв, що грає в теніс, то це викликало плітки та підозрілі погляди.

Харрі знайшов Бельмана на ґрунтовому корті. Він витягував з кошика м’ячики і легенько бив їх хлопцеві, який, мабуть, відпрацьовував перехресні удари закритою ракеткою; втім, важко було сказати, що він відпрацьовував, бо м’ячі стрибали по всьому корту.

Харрі увійшов крізь хвіртку на корт і став позаду Бельмана.

— Схоже, йому важко, але він старається, — мовив Харрі, виймаючи пачку цигарок.

— Привіт, Харрі, — сказав Бельман, не зупиняючись і не зводячи очей з хлопця. — Він прогресує.

— Ви чимось схожі. Це не…

— Так, він — мій син. Філіп. Йому десять.

— Час летить. Талановитий малий?

— Він трохи має від батька, але я маю мотивацію і віру, а його увесь час треба підганяти.

— Зараз на таке дивляться косо. Є навіть закон про насильство над дітьми.

— Ми хочемо, щоби нашим дітям було якнайкраще, Харрі, але, надмірно піклуючись про них, робимо їм погану послугу. Воруши ногами, Філіпе!

— Ти перевірив отого Мартіна Прана?

— Прана?

— Горбуна з Радієвого шпиталю.

— А, дійсно — внутрішній інстинкт. Так і ні. Тобто так, я перевірив його. І ні — ми на нього нічого не маємо. Абсолютно нічого.

— Гм. У мене тут виникла думка попросити тебе ще про дещо.

— Неправильно! Що ти робиш, Філіпе?!

— Ордер на ексгумацію Густо Ганссена, щоби відправити на аналіз кров, що була у нього під нігтями.

Бельман, нарешті, одвів погляд від свого сина, щоби поглянути, чи Харрі, бува, не жартує.

— Існує досить правдоподібне зізнання, Харрі. Можу сказати з великою мірою впевненості, що ордер на ексгумацію не видадуть.

— Густо дійсно мав під нігтями кров. Але її зразок зник, так і не потрапивши до лабораторії для аналізу.

— Таке трапляється.

— Дуже рідко.

— І чия ж то кров, на твою думку?

— Не знаю.

— Ти — не знаєш?

— Ні. Але якщо той зразок знищили, то це означає, що результат аналізу міг створити для декого дуже небезпечну ситуацію.

— Наприклад, для отого торговця наркотиками, який зізнався у вбивстві. Для Адідаса.

— Його справжнє ім’я — Кріс Редді.

— Мені здавалося, що після звільнення Олега Фауке тебе ця справа не цікавитиме.

— А мені здається, що твоєму синові слід тримати ракетку обома руками під час удару зліва.

— Ти в тенісі хоч трохи розбираєшся?

— Та трохи по телевізору дивився.

— Річ у тім, що коли виконувати удар зліва однією рукою, то це сприяє загартуванню характеру.

— Я навіть не впевнений, що та кров під пальцями Густо має стосунок до його вбивства. Може, хтось просто боїться, що його асоціюватимуть із ним?

— Хто, наприклад?

— Ну, може, Дубай. До того ж, я не вірю, що Густо убив Адідас.

— Чому?

— А хіба стане тертий і цинічний торговець наркотиками ні з того ні з сього зізнаватися у вбивстві?

— Я розумію твою думку, — сказав Бельман. — Але зізнання є зізнання. До того ж, правдоподібне й детальне.

— Ага. Це просто звичайнісіньке нарковбивство, — продовжив Харрі, ухиляючись від випадкового м’яча. — І тобі нецікаво ним займатися, бо маєш купу нерозслідуваних справ.

Бельман зітхнув.

— Усе лишилося так, як і було завжди, Харрі. Наші обмежені ресурси і без того задіяні на всі сто відсотків, тому ми не маємо змоги ставити на перше місце справи, які були розслідувані і вже мають якесь пояснення.

— Якесь пояснення? А чому не конкретне?

— Начальник має право на обтічні формулювання.

— Гаразд, дозволь мені запропонувати тобі розв’язання двох справ. В обмін на допомогу в знаходженні будинку.

Бельман різко кинув бити м’ячики.

— Що?

— Убивство на Альнабрю. Байкер на ім’я Туту. Як повідомив мені один інформатор, Туту просвердлили дрилем голову.

— І той інформатор готовий виступити з показаннями в суді?

— Можливо.

— А друга справа?

— Таємний агент, якого викинуло на берег біля Оперного театру. Той самий інформатор стверджує, що бачив його мертвим на підлозі в підвалі Дубая.

Бельман примружив одне око. Пігментні плями спалахнули рум’янцем, і Харрі чомусь подумалося про тигра.

— Татку!

— Сходи в роздягальню й набери там пляшку води, Філіпе.

— Роздягальня замкнена, татку!

— А який там код?

— Рік народження короля, але я не можу пригадати…

— А ти пригадай і піди попий води, Філіпе, вгамуй спрагу.

Хлопець, похнюплено опустивши руки, поплентався крізь хвіртку.

— Що ти хочеш, Харрі?

— Я хочу, щоби група прочесала район довкола Фредерікепляссен, біля університету в радіусі одного кілометра. І мені потрібен список усіх індивідуальних будинків, які підпадають під оцей опис. — І з цими словами Харрі передав Бельману аркуш паперу.

— А що трапилося на Фредерікепляссен?

— Нічого, просто концерт відбувся.

Збагнувши, що більше йому нічого не скажуть, Бельман поглянув на аркуш і вголос прочитав:

— «Старий дерев’яний будинок з довгою під’їзною алеєю з дранки, листяними деревами та парадними дверима без ґанку». Схоже на опис половини будинків у Бліндерні. А що ти хочеш там знайти?

Харрі прикурив цигарку.

— Щуряче гніздо. Орлину нору.

— А якщо ми його знайдемо, то що тоді?

— Тобі та твоїм працівникам знадобиться ордер на обшук, щоби мати змогу щось зробити, а звичайна цивільна людина — наприклад, я — одного осіннього вечора випадково там заблукає і буде змушена сховатися від негоди в сусідньому будинку.

— Добре, подивлюся, чим зможу допомогти. Але спершу поясни мені, чому тобі так кортить спіймати того Дубая?

Харрі знизав плечима.

— Може, професійна деформація особистості. Зроби список будинків і надішли його за адресою електронної пошти в низу аркуша. А тоді подивимося, чим я зможу тобі допомогти.

Коли Харрі йшов з корту, він побачив Філіпа, який повертався без води, а йдучи до авто, почув удар м’ячика об ракетку і тиху лайку.

В армаді хмар загуркотіли далекі гармати, і коли Харрі сідав у авто, стало темно, як уночі. Увімкнувши двигун, він зателефонував Гансу Крістіану.

— Це Харрі. Які покарання передбачені нинішнім законодавством за осквернення могили?

— Е-е-е, здається, від чотирьох до шести років.

— Ти хочеш піти на такий ризик?

Запала невеличка пауза.

— А з якою метою?

— Спіймати індивіда, який убив Густо. І, можливо, тих осіб, що переслідують Олега.

— А якщо я не захочу? — Сімонсен трохи помовчав і поквапливо сказав: — Гаразд, згода.

— Добре. Тоді розшукай, де похований Густо, і дістань лопати, ліхтарик, різак для гвіздків та дві викрутки. Ми зробимо це завтра вночі.

Коли Харрі їхав через Солліплясс, пішов дощ. Його потоки полоснули по дахах, вулицях і по чоловіку, що стояв у районі Квадратурен напроти відчинених дверей до бару.

Коли Харрі увійшов до готелю, хлопець-реєстратор кинув на нього суворий погляд.

— Вам парасолька не потрібна? Можу позичити.

— Ні, не потрібна. Звісно, якщо у вашому готелі не протікає дах, — відповів Харрі. Він провів рукою по своєму короткому, мов щітка, волоссю, бризнувши в повітря тоненькими крапельками води. — Мені ніхто нічого не передавав?

Хлопець розсміявся так, наче почув жарт.

Коли Харрі піднімався сходами на другий поверх, йому здалося, що в коридорі почулися кроки. Він зупинився. Прислухався. Тиша. Або то було відлуння його власних кроків, або той інший чоловік теж зупинився.

Харрі повільно пішов далі. В коридорі він пришвидшив крок, встромив ключа в шпарину і відімкнув двері. Окинув пильним поглядом темну кімнату і поглянув через двір на освітлену кімнату, де мешкала жінка. Там нікого не було. Нікого немає там, нікого немає тут.

Він увімкнув світло.

Коли воно спалахнуло, Харрі побачив власне віддзеркалення у вікні. А позаду нього хтось стояв. Він одразу ж відчув, як важка рука стиснула йому плече.

Лише привид міг рухатися так швидко й нечутно, подумав Харрі, рвучко обертаючись, але збагнув, що вже спізнився.

27

— Я їх бачив. Один раз. То було як побачити мерця.

Като й досі тримав Харрі за плече своєю великою брудною рукою.

Харрі почув, як охнув від несподіванки, і його легені туго притиснулися до ребер.

— Кого ти бачив?

— Якось я розмовляв з одним із тих, хто продає диявольське зілля. Його звали Біскен, і він носив на шиї собачий нашийник. Він прийшов до мене, бо був переляканий. Поліція закрила його за те, що він мав героїн, і він сказав Чоловіку-берету, де живе Дубай. Чоловік-берет пообіцяв йому захист і амністію, якщо він дасть свідчення в суді. Поки я там стояв, приїхали вони на чорному авто. Чорні костюми, чорні рукавички. Він був старий. Із широким обличчям. Схожий на білого аборигена.

— Хто?

— Я його бачив, але… його там не було. Наче привид. А коли Біскен побачив його, то закляк і навіть не намагався тікати або чинити опір, коли вони забрали його з собою. А після того, як вони щезли, мені почало здаватися, що то мені все наснилося.

— Чому ти мені цього раніше не сказав?

— Тому, що я — боягуз. Цигарочку маєш?

Харрі дав йому пачку, і Като плюхнувся в крісло.

— Ти переслідуєш привида, і я не хочу бути причетним.

— Але чомусь прийшов до мене.

Като знизав плечима і простягнув руку. Харрі подав йому запальничку.

— Я стара вмираюча людина. Мені нема чого втрачати.

— Ти вмираєш?

Като прикурив цигарку.

— Може, і не так швидко, але ми всі помираємо, Харрі. Мені просто хочеться допомогти тобі.

— В чому?

— Не знаю. Які ти маєш плани?

— Я можу тобі довіряти?

— Борони Боже, ні. Ти не можеш довіряти мені. Але я — шаман. Я також можу ставати невидимим. Можу приходити й зникати так, що мене ніхто не помітить.

Харрі потер підборіддя.

— Як?

— Я вже тобі розповідав.

— А я знову питаю.

Като поглянув на Харрі. Спочатку з докором і злістю. А потім, коли це не допомогло, він роздратовано зітхнув:

— Може, й у мене колись був син. До якого я ставився не так добре, як слід було. Можливо, зараз я отримав нову нагоду. Ти ж віриш у нові нагоди, Харрі?

Харрі окинув старого поглядом. У темряві зморшки на його обличчі виглядали ще глибшими, вони були схожі на долини, на порізи від ножа. Харрі рвучко простягнув руку, і Като, діставши цигарки зі своєї кишені, неохоче віддав їх Харрі.

— Я ціную твою підтримку, Като. Якщо ти мені знадобишся, я тебе покличу. Але наразі я збираюся зробити ось що: поєднати Дубая зі смертю Густо. А від нього сліди приведуть до спалювача в поліції та вбивства таємного агента, якого втопили в будинку Дубая.

Като повільно похитав головою.

— Ти маєш чисте й хоробре серце, Харрі. Можливо, ти потрапиш до раю.

Харрі встромив у зуби цигарку.

— Значить, як не крути, а такий-сякий хепі-енд мені гарантований.

— І за це треба випити. Можна я запропоную тобі випити, Харрі Холе?

— А за чий рахунок?

— За мій, звісно. Якщо ти позичиш мені грошей. Ти скажеш «привіт» своєму Джиму Біму. А я поздоровкаюся зі своїм Джоні Вокером.

— Пішов ти в сраку!

— Та облиш. У глибині душі Джим Бім — класний чувак.

— Доброї ночі. Приємних снів.

— Доброї ночі. І не спи надто міцно — про всяк випадок, бо…

— Добраніч.

Воно було з ним увесь час, але Харрі вдавалося придушувати його. Аж донині, до того, як його запросив Като. Але тепер — з нього досить, бо вже неможливо було ігнорувати оте гризуче бажання. Воно прокинулося після уколу віоліну, який запустив його мов двигун, спустив псів з ланцюга. І тепер вони хрипко гарчали, вили і дряпали кігтями, рвучи на шматки його шлунок. Заплющивши очі, Харрі лежав на ліжку, слухаючи дощ і сподіваючись, що прийде сон і він зможе забутися.

Та сон не приходив.

Харрі мав номер телефону, який позначив двома літерами: АА — Анонімні Алкоголіки. То був номер Трігве — члена Асоціації анонімних алкоголіків та її спонсора. Тим номером Харрі користувався кілька разів, коли ситуація ставала критичною. Але ось минуло вже три роки, як він не вживав спиртного. Навіщо ж повертатися до нього зараз, коли він має за що боротися, коли йому більш ніж будь-коли потрібно мати тверезу голову? Це було якесь божевілля. На вулиці почувся вереск. А згодом — сміх.

Об одинадцятій десять Харрі піднявся й пішов. Майже не відчуваючи дощу, який періщив йому на голову, він перетнув вулицю і підійшов до розчинених дверей. І цього разу Харрі не чув кроків позаду себе, бо голос Курта Кобейна з «Нірвани» заповнив собою всі слухові канали, а музика з бару огорнула його своїми обіймами. Харрі увійшов, сів на стілець біля стійки і гукнув бармена.

— Віс…кі. Джим… Бім.

Бармен кинув витирати стійку, поклав ганчірку біля штопора і зняв із дзеркальної полиці пляшку. Налив. І поставив склянку на стойку. Харрі поклав руки по обидва боки склянки й уставився поглядом на золотисто-брунатну рідину. І в цю мить для нього не існувало нічого іншого.

Ані Олега, ані «Нірвани», ані Ракелі, ані Густо, ані Дубая. Не існувало навіть обличчя Торда Шульца. Не існувало фігури, яка увійшла до бару, на мить заглушивши собою на порозі шум, що линув з вулиці. Не існувало руху позаду нього. Не існувало співучого звуку пружин, що викинули лезо. Не існувало важкого дихання Сергія Іванова, який стояв на відстані метра від Харрі, стуливши ноги й опустивши по боках руки.

Сергій поглянув на спину чоловіка. Той обома руками сперся на стійку. Час настав. Його серце важко гупало. Гупало, розганяючи по тілу свіжу кров, як і тоді, коли він уперше приніс пакунки з героїном із пілотської кабіни. Увесь страх зник. Бо Сергій знав тепер, що він ожив. Він ожив і зараз уб’є чоловіка, який перед ним стоїть. Забере його життя і зробить його частиною свого. Від однієї думки про це він виріс, збільшився, наче поглинувши серце свого ворога. Пора. Вперед. Сергій глибоко вдихнув, зробив крок уперед і поклав свою ліву руку на голову Харрі. Наче благословляючи його. Наче збирався його хрестити.

28

Та Сергій Іванов не зміг міцно вхопитися. Просто не зміг міцно вхопитися — і все. Чортів дощ намочив голову й волосся того чоловіка, і коротке волосся, прослизаючи крізь пальці, не давало смикнути назад його голову. Ліва рука Сергія знову рвонулася вперед, схопила чоловіка за лоба і потягнула назад, а права приставила до горла ніж. Тіло чоловіка сіпнулося. Сергій полосонув ножем, відчув, як той увійшов у контакт з плоттю, відчув, як він прорізав шкіру. Готово! Струмінець гарячої крові на його великому пальці. Ніж увійшов не так глибоко, як він сподівався, але ще три удари серця — і все скінчиться. Він підняв погляд на дзеркало, щоби побачити фонтан крові. І побачив ряд вишкірених зубів, під ними — зяючу рану, з якої на сорочку струменіла кров. І очі того чоловіка. Саме його погляд — холодний лютий погляд хижака — змусив його збагнути, що робота ще не завершена.

Коли Харрі відчув на своїй голові руку, він інстинктивно все зрозумів. Зрозумів, що то не якийсь там п’яний відвідувач чи старий приятель, а вони. Рука зісковзнула, і це дало Харрі дещицю секунди, щоби поглянути в дзеркало і побачити там блиск сталі. Він враз зрозумів, про що йдеться. За мить рука схопила його за лоба і смикнула назад. Було надто пізно вставляти руку між лезом та горлом, тому Харрі швидко став на підніжку під стійкою, подався вперед і притиснув підборіддя до грудей. Він не відчув болю, коли ніж прорізав шкіру, не відчув його, допоки лезо не дістало до самого підборіддя і чутливої мембрани навколо кістки.

І в цю мить він зустрівся у дзеркалі поглядом з тим чоловіком. Він притягував голову Харрі назад, до своєї голови, роблячи їх обох схожими на двох приятелів, що позують для фото. Харрі відчув, як лезо давить на його підборіддя й груди, намагаючись добратися до однієї з двох шийних артерій, і збагнув, що за кілька секунд йому це вдасться.

Сергій обхопив лоб чоловіка усією рукою і щосили смикнув. Голова чоловіка нахилилася назад, і в дзеркалі Сергій побачив, як лезо нарешті знайшло щілину між підборіддям та грудьми і прослизнуло в неї. Сталь вгризлася в горло і рушила праворуч, до сонної артерії. От зараза! Цей чоловік примудрився підняти свою праву руку і вставити палець між ножем та артерією. Але Сергій знав, що гостре, як бритва, лезо неодмінно той палець переріже. Питання полягало в тому, щоби прикласти достатнє зусилля. Тому Сергій натиснув ножем на палець. Натиснув ще раз.

Харрі відчув тиск ножа, але знав, що він не просунеться й на міліметр. Бо титан має найвище серед металів співвідношення «твердість/вага». Його не можна перерізати нічим, і неважливо, де він зроблений, у Гонконгу чи деінде. Але нападник був дужий, до того ж він невдовзі здогадається, що лезо не ріже.

Харрі помацав перед собою вільною рукою, перекинув склянку зі своїм віскі і дещо знайшов.

То був Т-подібний штопор найпростішого типу з короткою спіраллю. Харрі вхопив штопор за руків’я, просунувши гостряк між першим та другим пальцями. Відчув приплив панічного страху, коли лезо ковзнуло по титановому протезу. Він з трудом підвів очі і поглянув у дзеркало. Придивився, куди йому слід цілитися. Підняв руку і вдарив назад, за голову.

Харрі помітив, як тіло нападника заклякло, коли кінчик штопора пробив шкіру збоку на шиї. Але то була безневинна поверхнева рана, яка не зупинила того чоловіка. Він почав сунути ножа ліворуч. Харрі зосередився. Штопор потребував твердої вправної руки. Одначе, щоби проникнути глибоко в корок, треба було лише двічі крутнути його. І Харрі крутнув його. Двічі. Відчув, як штопор прослизнув крізь плоть. Всвердлився. Потім зустрів слабкий опір. Стравохід. І Харрі рвучко смикнув штопор назад, до себе.

То було все одно що витягнути затичку з бочки, повної червоного вина.

Сергій Іванов усе добре усвідомлював і чітко бачив увесь процес у дзеркалі, коли перший удар серця викинув струмінь крові у правий бік. Його мозок зафіксував і проаналізував те, що сталося, і сформував висновок: чоловік, якому він намагався перерізати горлянку, поцілив йому в головну артерію штопором, витягнув судину з його шиї і тепер викачував з нього життєдайну кров. Перед тим, як серце ударило вдруге і його свідомість згасла, Сергій встиг спіймати три думки:

Він підвів свого дядька.

Він уже ніколи не побачить свого милого Сибіру.

Його поховають з татуюванням, яке бреше.

Після третього удару серця він упав. А коли пісня скінчилася, він уже був мертвий.

Харрі підвівся зі стільця. У дзеркалі він побачив поріз, який тягнувся через усе підборіддя. Але то було не найгірше: з глибоких порізів на горлі цівочками стікала кров, яка вже встигла зафарбувати його комірець у червоний колір.

Три інших відвідувачі бару похапцем накивали п’ятами. Харрі поглянув униз, на чоловіка, що лежав на підлозі. Із рваної рани в його шиї і досі витікала кров, але вона вже не пульсувала. А це означало, що серце припинило битися, і вже не було сенсу рятувати цього чоловіка. І навіть якби він був ще хоч трохи живий, Харрі знав, що цей тип все одно не розповість, хто його підіслав. Бо Харрі побачив татуювання, що виднілися з-під сорочки. Він не знав, що ті символи означали, але знав, що то були російські символи. Вони відрізнялися від типових західних татуювань, які мав бармен, котрий, перелякано притиснувшись до дзеркальної полиці, витріщався на нього зіницями, такими чорними від потрясіння, що вони, здавалося, застували собою білки його очей. «Нірвана» замовкла, і запала абсолютна тиша. Харрі поглянув на склянку з віскі, що лежала на боці.

— Вибачте за розгардіяш, — сказав він.

Після цього Харрі взяв зі стійки ганчірку, спочатку витер там, де він спирався руками, а потім руків’я штопора, який він поклав на місце. Перевірив, чи не лишилися краплини його крові на стійці та долівці. Потім нахилився над мертвим і витер його скривавлену руку, довге кістяне руків’я ножа та його тонке лезо. Ця зброя — а то дійсно була зброя, непридатна для жодного інакшого застосування, — була важчою за будь-який ніж, який доводилося тримати Харрі. Його лезо було гострим, як у японського ножа для суші. Харрі завагався. А потім засунув лезо в руків’я, почув, як тихенько клацнув механізм, поставив ножа на запобіжник і засунув його до кишені свого піджака.

— Нічого, якщо я доларами розрахуюся? — спитав Харрі, дістаючи через ганчірочку двадцятидоларову купюру зі свого гаманця. — Написано ж, що це — законний платіжний засіб у Сполучених Штатах.

Бармен видав сиплий звук, наче хотів щось сказати, але дар мови покинув його.

Харрі вже пішов був, але потім зупинився. Обернувся і поглянув на пляшку, що стояла на дзеркальній полиці. Знову облизав губи. Постояв непорушно дві-три секунди. А потім його тіло сіпнулося, і він пішов.

Харрі перетнув вулицю під проливним дощем. Ці люди знали, де він зупинився. Звісно, вони могли стежити за ним, а може, це хлопець-реєстратор його здав. Чи то спалювач знайшов його ім’я в базі даних зареєстрованих готельних постояльців. Якщо він піде через двір, то йому вдасться потрапити до свого номера непоміченим.

Але хвіртка на вулицю була замкнена. Харрі матюкнувся.

Коли він увійшов, за столиком реєстратора нікого не було.

На сходах та в коридорі він залишив за собою на світло-блакитному лінолеумі слід із червоних, схожих на морзянку, цяток.

У своєму номері Харрі взяв з тумбочки біля ліжка швейний комплект і пішов до ванни. Там він роздягнувся і схилився над раковиною, яка невдовзі почервоніла від крові. Він намочив рушник для рук і вимив ним шию та підборіддя, але порізи на шиї невдовзі знову запливли новою кров’ю. У холодному світлі флуоресцентної лампи він спромігся просунути нитку крізь вушко голки, а потім проштрикнути голку крізь рвані шматки шкіри на шиї — спочатку під раною, а потім — над нею. І почав шити, час від часу зупиняючись, щоби витерти кров. А потім знову шив. Нитка порвалася, коли він майже закінчив. Харрі вилаявся, стягнув кінці нитки, вставив у голку нову нитку, вдвічі довшу, і знову почав шити. Потім зашив рану на своєму підборідді, що виявилося значно легшою операцією. Змивши кров з верхньої частини свого тулуба, Харрі дістав з валізи свіжу сорочку. А потім сів на ліжко. В голові у нього паморочилося. Але він мав поспішати, бо не сумнівався, що вони десь поруч, тому він мав діяти негайно, поки вони не дізналися, що він — живий. Він набрав номер Ганса Крістіана і після четвертого гудка почув заспаний голос:

— Ганс Крістіан слухає.

— Де похований Густо?

— Цвинтар Вестре.

— Ти вже підготував обладнання?

— Так.

— Ми зробимо це сьогодні. Зустрічай мене на стежині із західного боку через годину.

— Зараз?

— Так. І візьми з собою пластир.

— Пластир? Навіщо?

— Мене трохи порізав незграбний цирульник. Зустрічаємося за годину, гаразд?

Запала невелика пауза. Ганс Крістіан зітхнув.

— Гаразд.

Коли Харрі вже натискав на кнопку «відбій», йому здалося, що він почув ще чийсь голос, чийсь заспаний голос. Але поки він вдягався, йому вдалося переконати себе, що то йому почулося.

29

Харрі стояв під одиноким вуличним ліхтарем. Він уже встиг прочекати хвилин з двадцять, коли, нарешті, побачив Ганса Крістіана, який мчав до нього стежиною.

— Я залишив авто на Моноліттвеєн, — захекано сказав він. — А хіба лляний костюм — це та одіж, яку зазвичай вдягають, коли збираються осквернити могилу?

Харрі підвів голову, і очі Ганса Крістіана полізли на лоба.

— Господи милосердний, що з тобою сталося? Цей цирульник…

— …виявився дуже незграбним. Я тобі його не рекомендую, — відказав Харрі. — Ходімо від світла.

Коли вони опинилися в темряві, Харрі зупинився.

— Пластир узяв?

— Ось.

Ганс Крістіан уважно придивився до темних будинків позаду них на пагорбі, а тим часом Харрі заліпив пластиром шви на шиї та підборідді.

— Заспокойся, ніхто нас не побачить, — сказав Харрі, беручи одну з лопат і рушаючи. Ганс Крістіан поквапився слідом за ним, а потім витягнув ліхтарик і ввімкнув його.

— А от тепер нас можуть помітити, — зауважив Харрі.

Ганс Крістіан клацнув вимикачем, і ліхтарик згас.

Вони похапцем пройшли крізь алею воєнного меморіалу, повз могили англійських моряків і подалися далі гравійною стежиною. Харрі подумки відзначив, що твердження «перед смертю всі рівні» є явно хибним, бо надгробки на цьому цвинтарі Західного Осло були помітно більшими та пишнішими, аніж на цвинтарях східної частини міста. Куди б вони не ступали, у них під ногами хрустів гравій; вони йшли все швидше й швидше, і насамкінець звук їхніх кроків перетворився на безперервний шум.

Біля циганської могили вони зупинилися.

— Друга ліворуч, — прошепотів Ганс Крістіан і в слабкому місячному сяйві спробував роздивитися мапу, яку видрукував раніше.

Харрі уставився в темряву позаду них.

— Що там таке? — пошепки спитав Ганс Крістіан.

— Просто здалося, що я почув кроки. Вони стихли, коли ми зупинилися.

Харрі підняв голову, немов принюхуючись до повітря.

— То, мабуть, відлуння, — сказав він. — Ходімо.

Дві хвилини по тому вони стояли перед скромним чорним надгробком. Перед тим як увімкнути ліхтарик, Харрі близько підніс його до каменя. Літери були викарбувані і пофарбовані золотистою фарбою.

Густо Ганссен

14.03.1992 — 12.07.2011

Спочивай у мирі

— Ура, — спокійно мовив Харрі. — Знайшли.

— А як же ми будемо… — почав був Ганс Крістіан, але його перервав звук лопати — то Харрі вже почав копати землю. Ганс Крістіан схопив свою і теж встромив її в землю.

Була половина на третю, і місяць сховався за хмарами, коли лопата Харрі вдарила об щось тверде.

За п’ятнадцять хвилин із землі з’явилася біла труна.

Узявши по викрутці, вони стали навколішки на труну і почали викручувати шість шурупів у кришці.

— Коли ми обидва на кришці, то ми не зможемо її зняти, — сказав Харрі. — Один з нас має піднятися вгору, щоби другий зміг відкрити труну. Добровольці є?

Ганса Крістіана не треба було умовляти, бо він і так уже встиг наполовину виповзти з ями.

Харрі одну ногу поставив біля труни, другою вперся в земляну стінку і підсунув пальці під кришку. А потім потягнув її угору і, чисто за звичкою, почав дихати ротом. Навіть не дивлячись униз, Харрі відчув тепло, яке пішло зсередини труни. Він знав, що процес гниття вивільняє енергію, але від звуку, який він майже відразу почув, волосся на його потилиці стало дибки.

То був шерхіт личинок, що копошилися в плоті. Харрі коліном відсунув кришку труни убік.

— Присвіти сюди, — попросив він.

У світлі ліхтарика блиснули білі личинки, що копошилися біля рота й носа трупа. Повіки провалилися всередину, бо очні яблука виїдалися першими.

Харрі подумки відключився від звуків блювання, що почулися згори, й увімкнув свої аналітичні здібності: обличчя знебарвлене, темне, неможливо встановити достеменно, що воно належить Густо Ганссену, але колір волосся та форма обличчя свідчать, що це — він.

Та Харрі невдовзі помітив дещо таке, від чого у нього перехопило подих.

Густо кровоточив.

На білому савані розцвітали червоні троянди. Ці криваві троянди росли й ширилися.

Лише за три секунди Харрі збагнув, що то кровоточить він, а не Густо. Він схопився за шию. Відчув пальцями густу кров. Шов розійшовся.

— Твоя футболка, — сказав Харрі.

— Що?

— Дай мені свою футболку. Мені треба тут дещо залатати.

Харрі почув, як вжикнула застібка-блискавка, і за кілька секунд у світлі ліхтаря мелькнула футболка, що падала вниз. Харрі спіймав її на льоту і поглянув на логотип. «Безкоштовна юридична допомога». Господи, так він ще й ідеаліст. Харрі обв’язав футболкою свою шию, не маючи точного уявлення, яким чином це йому допоможе, але наразі це було все, що він міг зробити. Потім схилився над Густо, вхопив саван обома руками і розірвав його. Труп був потемнілий, трохи роздутий, а з кульових отворів у грудях виповзали личинки.

Харрі побачив, що ці рани співпадали з тими, що були зазначені у звіті.

— Дай мені ножиці.

— Ось ножиці.

— Не ці, а ножиці для нігтів.

— От чорт, — кахикнув Ганс Крістіан. — Я їх забув. Може, у мене в авто щось знайдеться. Може, мені збігати й…

— Не треба, — сказав Харрі, виймаючи довгий викидний ніж з кишені свого піджака. Лезо вистрибнуло назовні так потужно і з такою лютою силою, що аж руків’я завібрувало. Харрі відчув, наскільки добре було відбалансоване це знаряддя вбивства.

— Мені щось чується, — прошепотів Ганс Крістіан.

— Це — пісня групи «Сліпнот». «Пульс личинок» називається, — сказав Харрі, стиха мугикаючи собі під ніс.

— Та ні, чорт забирай! До чого тут пісня. Сюди хтось іде!

— Поверни ліхтар так, щоби мені було видно, а потім тікай щодуху, — сказав Харрі, піднімаючи руки Густо й уважно придивляючись до нігтів на правій руці.

— Але ж ти…

— Тікай, кажу, — повторив Харрі. — Мерщій!

Харрі почув, як кроки Ганса Крістіана стихли у темряві. Ніготь на середньому пальці Густо був зрізаний коротше за інші. Він обдивився перший палець та третій. І тихо сказав:

— Ми — з поховальної контори. Вирішили попрацювати в третю зміну.

А потім обернув своє обличчя до дуже молодого охоронця в уніформі, що стояв скраю могили й отетеріло дивився на нього вниз.

— Від родини загиблого надійшла скарга, що ми манікюр покійному недбало зробили.

— Геть звідти! — наказав охоронець на диво твердим голосом, хоча невеличка дрож у ньому все ж таки відчувалася.

— А чому це? — поцікавився Харрі, виймаючи маленький пластиковий пакет з кишені свого піджака і підносячи його до третього пальця, з якого він старанно зрізав ніготь. Гостре лезо викидного ножа увійшло у ніготь як у масло. І справді фантастичний інструмент. — На жаль, ваші інструкції забороняють вам нападати на порушників кладовищенського спокою.

Гострим кінчиком ножа Харрі зішкріб з короткого нігтя сухі рештки крові.

— А якщо ви, попри заборону, це зробите, то вас виженуть з роботи, в поліцейську школу не візьмуть, і ви не зможете тоді походжати з великим пістолетом і убивати людей, прикриваючись необхідністю самозахисту.

Харрі зосередив свою увагу на першому пальці.

— Робіть те, що наказують вам ваші інструкції: зателефонуйте дорослим дядям з поліції. Якщо вам пощастить, вони приїдуть сюди за півгодини. Але якщо ви — реаліст, то вам, можливо, доведеться почекати, доки вони завтра не вийдуть на роботу. Гоп! Готово.

Харрі закрив пакетики, опустив їх у кишеню піджака, поклав на місце кришку труни і вибрався з могили. Струсивши землю зі свого костюма, він нахилився взяти лопату й ліхтарик. І в цей момент побачив фари авто, що повертало до каплички.

— Взагалі-то вони сказали, що приїдуть негайно, — повідомив молодий охоронець, відступаючи на безпечну відстань. — Розумієте, я сказав їм, що це — могила того хлопця, якого застрелили. А ви хто?

Харрі вимкнув ліхтарик, і довкола враз стало темно, як у негра за пазухою.

— Я той, кому ви мали б співчувати.

І Харрі кинувся бігти. Він попрямував на схід, геть від каплиці, повертаючись тим самим маршрутом, яким вони прийшли сюди з Гансом Крістіаном.

Він орієнтувався по яскравому світлу, яке, на його думку, падало від ліхтаря у Фрогнер-парку. Якщо він зможе добратися до парку, то йому, навіть у теперішньому стані, вдасться відірватися від переслідувачів. Головне, щоби в них не було собак. Харрі терпіти не міг собак. Краще триматися гравійних доріжок, але з-за хрустіння він не чутиме, женуться за ним чи ні. Біля воєнного меморіалу Харрі звернув на траву. Позаду не було чути нікого. Але потім він побачив його — тремтливий промінь світла на вершечках дерев. Хтось переслідував його за допомогою ліхтаря.

Харрі вискочив на стежку і кинувся до парку. Спробував відключитися від болю у шиї і бігти розслаблено, економно витрачаючи зусилля і зосереджуючись на техніці й диханні. Подумки зазначив, що йому майже вдалося втекти. Він побіг до Моноліту, знаючи, що вони побачать його під ліхтарями, котрі стояли вздовж стежини, яка йшла через пагорб, і подумають, що він, скоріш за все, прямує до головної брами парку зі східного боку.

Харрі здолав кряж пагорба і, ставши тепер невидимим для переслідувачів, швидко звернув на південний захід, до вулиці Мадсеруд. Адреналін гнав його вперед, але він уже відчував, як м’язи почали ціпеніти. На якусь мить усе поглинула темрява, і він подумав, що втратив свідомість. Але швидко прийшов до тями, і на нього накотилася сильна нудота, а після нудоти почалося головокружіння. Харрі поглянув униз. Кров повільно витікала з-під рукавів піджака і сочилася поміж пальців. Колись у дитинстві так стікало полуничне варення зі шматка хліба в домі його діда. Харрі збагнув, що не добіжить.

Він повернув голову. Побачив, як під ліхтарем на вершечку пагорба мелькнула якась постать. То був великий чоловік, але він біг навдивовижу легко. На ньому була тісна чорна одіж, несхожа на поліцейську уніформу. Може, то спецназівець із «Дельти»? Посеред ночі, та ще й так швидко прибули? Тільки через те, що хтось займався розкопками на кладовищі?

Харрі мимоволі гойднувся, але швидко випростався. В такому стані він не зможе від них відірватися. Треба знайти, куди можна сховатися.

І Харрі подався до одного з будинків на вулиці Мадсеруд. Зійшов зі стежини, кинувся вниз трав’янистим схилом, розставивши руки, щоб не впасти, і побіг далі по асфальтовій дорозі, потім перестрибнув через низенький штахетний паркан і крізь яблуневий садок вибіг до будинку з тильного боку. І впав там у високу мокру траву. Глибоко вдихнув, відчув, як стиснувся шлунок, і приготувався блювати. Прислухався, зосередившись на диханні.

Нічого й нікого.

Але вони неодмінно будуть тут, це лише справа часу. А йому треба було по-людськи забинтувати шию. Харрі піднявся і пішов до тераси будинку. Вдивився крізь скло в дверях. Темна вітальня.

Розбивши скло ударом ноги, Харрі просунув руку всередину. Стара, добра й наївна Норвегія! Ключ стримів у дверях. Він прослизнув у темряву.

Затамував подих. Мабуть, спальні були розташовані на другому поверсі.

Він увімкнув настільну лампу.

Плюшеві крісла. В ніші — телевізор. Енциклопедія. Стіл з численними родинними фотографіями. Незавершене в’язання й спиці. Значить, тут мешкають старі люди. А старі люди добре сплять. Чи погано?

Харрі знайшов кухню й увімкнув світло. Понишпорив у шухлядах. Ножі, рушники. Спробував пригадати, що і де зберігалося на кухні, коли він був ще малим хлопцем. Витягнув другу від долівки шухляду. І знайшов те, що шукав. Стандартні стрічки, стрічки для посилок, липкі стрічки. Вхопивши два рулончики липкої стрічки, Харрі, трохи поблукавши, знайшов двері до ванни. Зняв із себе піджак та сорочку, нахилив голову над раковиною і направив струмінь душу собі на шию. Побачив, як емаль у раковині враз взялася червоними плямами. Потім він витерся футболкою, яку дав йому Ганс Крістіан, стиснув краї рани пальцями і кілька разів обмотав шию сріблястою липкою стрічкою. Попробував, чи вийшло не надто туго. Треба ж було, щоби до мозку хоч трохи крові надходило. Знову вдягнув сорочку. Іще один напад головокружіння. Харрі сів на край ванни.

І помітив якийсь рух. Підняв голову.

З порога на нього великими переляканими очима дивилося обличчя старої жінки. Поверх нічної сорочки на ній був червоний стьобаний халат. Коли вона рухалася, він химерно потріскував електростатикою і слабко світився. Харрі збагнув, що той халат був змайстрований з якогось древнього синтетичного матеріалу, котрого в природі вже не існувало, бо його заборонили як канцерогенний через вміст азбесту чи чогось схожого.

— Я — поліцейський, — сказав Харрі. І додав, прокашлявшись. — Колишній поліцейський. Щойно потрапив у невеличку халепу.

Жінка не сказала нічого, а просто стояла й витріщалася на нього.

— Звісно, я заплачу за розбите скло. — Харрі підняв свій піджак з підлоги ванної, видобув з нього свій гаманець і поклав на раковину кілька купюр. — Це — гонконзькі долари. Насправді вони — солідніші, аніж можна подумати.

Він вимучив посмішку і побачив, як по зморшкуватій щоці покотилася сльоза.

— О Боже, — вирвалося в Харрі, і він відчув легку паніку, боязнь втратити над собою контроль. — Не бійтеся. Я дійсно не збираюся заподіяти вам нічого лихого. Я піду цієї ж миті, добре?

Просунувши руку в рукав піджака, він рушив до неї. Жінка зачовгала назад дрібними крочками, але погляду з Харрі не зводила. Він підняв руки долонями догори і швидко пішов до дверей на терасу.

— Дякую, — сказав Харрі. — І вибачте, будь ласка.

Поштовхом розчинивши двері, він вийшов на терасу.

Сила пострілу була така, що місця для сумніву не залишала: стріляли зі зброї великого калібру. За мить звук пострілу наздогнав спалах капсуля. Дійсно потужна зброя. Харрі впав навколішки, і наступна куля розтрощила спинку шезлонга, що стояв позаду нього.

Дуже потужна.

Харрі заповз назад до вітальні.

— Пригніться! — крикнув він, і в ту мить куля розтрощила вікно вітальні. Друзки скла посипалися на підлогу, на телевізор та на стіл з родинними фотографіями.

Зігнувшись навпіл, Харрі рвонув через кімнату і залу до парадних дверей. Розчинив їх — і побачив довгий спалах вогню, що вирвався з відчинених дверей чорного лімузина, що стояв під вуличним ліхтарем. Щось боляче кольнуло його в обличчя, і почувся високий та пронизливий металічний звук. Харрі мимоволі обернувся і побачив, що дзвінок на стіні рознесло на друзки, а зі стіни стирчали великі дерев’яні тріски.

Харрі ретирувався і ліг на підлогу.

Стріляли зі зброї більшого калібру, ніж будь-яка з тієї, яку мала поліція. Харрі пригадав високу постать, яка вибігла на вершину пагорба. То був не поліцейський.

— У вас там щось на щоці…

То озвалася жінка; їй довелося перекрикувати верескливе дзижчання дзвінка, який замкнуло пострілом. Вона стояла позаду нього, в тильній частині зали. Харрі помацав щоку пальцями. То була дерев’яна скалка. Він витягнув її і встиг подумати: добре, що вона на тому ж боці, що й шрам, значить, не зможе різко знизити респектабельність його зовнішності, а відтак — і його ринкову вартість. І знову бабахнув постріл. Цього разу дісталося кухонному вікну. Якщо так піде далі, то йому не вистачить гонконзьких доларів, щоби компенсувати збитки!

Крізь верещання дзвінка Харрі почув далеке вищання сирен. Підняв голову. Крізь вітальню та залу побачив, як на прилеглі будинки впало світло фар. Невдовзі вулиця спалахнула світлом, наче різдвяна ялинка. Куди б він тепер не побіг, його фігура стане чудовою підсвіченою мішенню. Варіанти розвитку подій були такі: його або застрелять, або заарештують. Втім, був ще один аспект. Вони також почули сирени і збагнули, що їхній час добігає кінця. А він не відповів пострілами на постріли, тому вони, напевне, припустили, що він — неозброєний. І почнуть його переслідувати. Отже, йому треба вшиватися геть. Харрі дістав свій мобільний. Чорт, ну чому ж він не здогадався занести його номер у пам’ять свого телефону під літерою «Т»?! Там же ще місця до біса!

— Який номер довідкової служби? — гукнув він жінці.

— Номер… до-до-довідкової служби?

— Так.

— Зараз. — Вона задумливо встромила в рота палець, сіла в дерев’яне крісло і підібгала під себе свій червоний азбестовий халат. — Є номер 1880. Але, здається, на 1881 чемніші оператори сидять. Не так швидко торохтять і не такі напружені. Не поспішають і завжди поговорять з тобою, якщо ти…

— Довідкова служба 1880 слухає, — почув Харрі гугнявий голос у своєму вусі.

— Асбйорн Трешчов, — сказав Харрі. — Пишеться через «ш» і «ч».

— У нас є Асбйорн Бертольд Трешчов в Оппсалі, Осло, а є ще один Асбйорн в…

— Це він! Чи не могли б ви дати мені номер його мобільного телефону?

За три секунди, які здалися вічністю, Харрі почув знайомий дратівливий голос.

— Мені нічого не потрібно.

— Треско, це ти?

Довга пауза і жодної відповіді. Харрі уявив собі отетеріле обличчя свого товстого приятеля.

— Харрі? Привіт, давно…

— Ти на роботі?

— Так. — Розтягнутий звук «а» свідчив про підозру. Бо ніхто не телефонував Треско просто так.

— Мені потрібна одна негайна послуга.

— Ага, аякже. Хто б сумнівався. До речі, коли ти збираєшся віддати ті сто крон, які мені заборгував? Ти ж обіцяв, що…

— Мені треба, щоби ти вимкнув струм у районі Фрогнер-парку та вулиці Мадсеруд.

— Що-що тобі треба?

— У нас виникла серйозна ситуація, пов’язана з діяльністю поліції. Тут у одного типа поїхав дах, і він схопився за рушницю. Стріляє куди попало. Нам потрібний покров темряви. Ти й досі працюєш на підстанції в Монтебелло?

Іще одна пауза.

— Поки що працюю, а ти й досі поліцейський?

— Звісно. Треско, це дійсно дуже серйозно і невідкладно.

— А мені начхати на вашу серйозність. Я не маю на це повноважень. Тобі треба спершу поговорити з Хенмо, а він…

— Він спить, а ми не маємо часу! — скрикнув Харрі.

В цю мить бабахнув ще один постріл, і куля влучила в кухонний буфет. З нього із торохкотінням вислизнув комплект посуду, гепнувся на підлогу і розлетівся на друзки.

— Що то в біса було? — спитав Треско.

— А як ти гадаєш? Маєш вибір між відповідальністю за вимкнення струму на сорок секунд і купою людських трупів.

На кілька секунд по той бік лінії запала тиша. А потім почулася відповідь. Неквапливо-глузлива:

— Лишень уяви собі, Харрі! Ось я сиджу собі тут як велике цабе, і тепер від мене залежить усе. Ти й подумати не міг, що таке може статися, еге ж?

Харрі глибоко вдихнув. Побачив, як на терасі мелькнула тінь.

— Так, Треско. Я й подумати не міг, це правда. А чи не можеш ти…

— Ви з Ойштайном завжди думали, що я нікчема, еге ж?

— Та ти що, навпаки! Ми ніколи не сумнівалися, що ти далеко підеш. Так і казали: «Цей хлопець далеко піде!»

— А сказати «будь ласка» важко?

— Вимкни свою довбану електрику!!! — заволав Харрі. І почув, як запищали гудки. Треско вимкнув телефон.

Харрі скочив на ноги, схопив бабцю в оберемок і майже силоміць затягнув її до ванної.

— Залишайтеся тут, — прошепотів він, зачиняючи двері, і кинувся до розчинених парадних дверей.

Харрі вискочив під світло, приготувавшись, що зараз на нього обрушиться град куль.

І в цю мить усе стало чорним.

Таким чорним, що Харрі впав на кам’яні плити і покотився вперед, йому на мить забило памороки, і він подумав, що вже мертвий. А потім збагнув, що то Асбйорн Треско Трешчов рвонув рубильник, натиснув на кнопку чи щось інше і вимкнув світло. І що він мав у своєму розпорядженні сорок секунд.

Харрі побіг наосліп у темряву. Зачепився за штахетник і ледь не впав, а потім відчув під ногами асфальт і кинувся бігти. Почув, як до нього наближаються крики і виття сирен. Але почув також, як заревів, заводячись, потужний автомобільний двигун. Харрі тримався правої сторони і бачив достатньо добре, щоби не збитися з дороги. Зараз він знаходився біля південної частини Фрогнер-парку. І мав шанс вибратися з цієї халепи. Харрі пробіг повз неосвітлені особняки, дерева та ліс. Район і досі був знеструмлений. Звук автомобільного двигуна поволі наближався. Харрі різко кинувся ліворуч до автостоянки біля тенісних кортів. Ледь не впав у калюжу на гравійній алеї, але спромігся встояти на ногах — і пошкутильгав далі. Єдиним, що виднілося у темряві достатньо виразно, була біла крейдяна розмітка кортів за дротяною загорожею. Харрі побачив смутні обриси роздягальні тенісного клубу. Світло двох автомобільних фар на мить залило майданчик — і Харрі прожогом кинувся до стінки перед дверима роздягальні і щучкою пірнув за неї. Приземлившись, він відкотився убік на бетонне покриття. То була м’яка посадка, але у нього все одно запаморочилося в голові.

Він лежав тихо, як миша, і вичікував.

Довго вдивлявся в темряву, але нічого не почув.

І раптом його засліпило світло.

То був зовнішній ліхтар під дахом. Струм знов увімкнули.

Харрі пролежав дві хвилини, прислухаючись до сирен. На дорозі біля роздягальні з’являлися й щезали автомобілі. То були пошукові групи. Можливо, район уже був оточений. Невдовзі сюди привезуть собак.

Він не міг втекти геть, тому мав проникнути до будівлі.

Харрі підвівся і визирнув з-за краю стінки.

Побачив коробку з червоним вогником, а біля дверей — кнопочну панель.

Рік народження короля Норвегії. А коли ж він народився? Хтозна.

Харрі уявив собі фото з журналу світських пліток і спробував набрати 1941. Панель пискнула, він натиснув на ручку, але двері не відчинилися. Замкнено. Хвилиночку, а чи не народився король незадовго до того, як родина перебралася до Лондона 1940 року? Скажімо, 1939? Чи трохи раніше? Харрі боявся, що зробить три спроби, а потім замок заблокується. 1938! Він натиснув на ручку. От зараза, знову замкнено! Значить 1937?! Спалахнув зелений вогник. Двері відчинилися.

Харрі прослизнув усередину і почув, як позаду нього клацнув замок.

Тиша. Безпека.

Він увімкнув світло.

Роздягальня. Вузькі дерев’яні лави. Залізні шафки.

Лише зараз збагнув Харрі, як сильно він втомився. Але тут він зможе пробути до ранку, коли облаву скасують. Харрі оглянув роздягальню. Раковина з дзеркалом. Чотири душових. Один туалет. Він відчинив важкі дерев’яні двері в кінці кімнати.

Сауна.

Він увійшов, і двері самі за ним зачинилися. Там стояв запах деревини. Харрі ліг на одну з широких лав біля згаслої плити. І заплющив очі.

30

Їх було троє. Вони бігли коридором, тримаючись за руки, і Харрі кричав їм, щоб вони міцніше трималися один за одного, щоб їх не порозкидало навсібіч, коли на них обрушиться лавина. Він почув, як сніг наздоганяє їх. Спочатку то був гуркіт, а потім — ревіння. І ось лавина вже тут — біла темрява, чорний хаос. Харрі тримався щосили, але все одно відчув, що їхні руки вислизають з його долонь.

Харрі різко здригнувся і прокинувся. Поглянув на годинника й побачив, що поспав три години. Повільно і з легеньким посвистом випустив з легенів повітря, немов затримував його там. Боліло його побите, вкрите синцями тіло. Боліла шия. У голові теж громом гуркотів біль. А ще він рясно спітнів. Так рясно, що його костюм укрився мокрими темними плямами. Йому не треба було обертатися, щоби зрозуміти причину: хтось увімкнув у сауні піч.

Харрі зіп’явся на ноги і, похитуючись, пішов до роздягальні. На лавах лежала одежа, а надворі чулися удари ракетки по м’ячу.

Харрі підійшов до раковини і поглянув на себе у дзеркало. Червоні очі, напухле червоне обличчя. Сміховинний ошийок з липкої стрічки; її край вдавився в м’яку шкіру. Він побризкав водою на обличчя і вийшов під вранішнє сонце.

Троє чоловіків, усі з пенсіонерським загаром і з тонкими пенсіонерськими ногами, враз припинили грати й отетеріло витріщилися на нього. Один з них поправив окуляри.

— Нам бракує одного для гри в пари, молодий чоловіче. Пограти не бажаєте?

Харрі втупився поглядом поперед себе і зосередився на тому, щоб відповісти тихо й спокійно.

— Вибачте, хлопці. Пошкодив лікоть, граючи в теніс. Бурсит суглоба.

Прямуючи до Скоєну, ділового центру Осло, від відчув на своїй спині їхні погляди. Десь неподалік мала бути автобусна зупинка.

Трульс Бернтсен постукав у двері начальника відділу.

— Увійдіть!

Бельман стояв біля столу, притиснувши до вуха слухавку. Він виглядав спокійним, але Трульс знав Мікаеля надто добре. Рука, що час від часу погладжувала його добре доглянуте волосся, трохи пришвидшена манера говорити, наморщений лоб.

Бельман поклав слухавку на телефон.

— Напружений ранок? — поцікавився Трульс, подаючи начальнику чашку паруючої кави.

Шеф відділу здивовано поглянув на чашку, але взяв її.

— Шеф поліції, — сказав Бельман, кивнувши на телефон. — Газетярі не злазять з його спини, хочуть дізнатися про оту бабусю з вулиці Мадсеруд. Її будинок сильно потрощили пострілами, і він вимагає від мене пояснень — що сталося.

— І що ти йому відповів?

— Оперативний пункт управління послав патрульну машину після того, як охоронець на цвинтарі Вестре поінформував нас, що якісь люди відкопують Густо Ганссена. На той час, коли патрульне авто приїхало туди, зловмисники встигли втекти, але невдовзі на вулиці Мадсеруд вибухнула стрілянина. Хтось стріляв у когось іншого, бо той інший вдерся до чийогось будинку. Старенька — в стані шоку, але каже, що нападник виявився чемним молодим чоловіком двох з половиною метрів на зріст і зі шрамом на обличчі.

— А ти гадаєш, що та стрілянина пов’язана з оскверненням могили?

Бельман кивнув.

— На підлозі її вітальні були шматки грязюки, явно принесені туди з цвинтаря. Тому шеф бажає знати, чи не має цей інцидент стосунку до торгівлі наркотиками і чи не є він ще одним з’ясуванням стосунків між бандами, чи тримаю я ситуацію під контролем і таке інше.

Бельман підійшов до вікна і потер вказівним пальцем своє тонке перенісся.

— Ти через це попросив мене прийти? — поцікавився Трульс, обережно відсьорбнувши кави.

— Ні, — відповів Бельман, стоячи спиною до Бернтсена. — У мене не йде з голови ота ніч, коли ми отримали анонімну наводку про те, що вся банда Лос-Лобос заявиться до «МакДональдса». Ти ж не брав участі у тому арешті?

— Ні, — відповів Бернтсен і прокашлявся. — Я не зміг. Бо того вечора був хворий.

— Та ж сама хвороба, що й нещодавно? — спитав Бельман не повертаючись.

— Е-е-е, що?

— Декотрі наші співробітники висловили подив, що двері байкерського клубу не були замкненими, коли вони приїхали. І здивувалися, яким чином отой Туту, котрий, за словами Одіна, мав стояти на сторожі, примудрився втекти. Бо ніхто ж не знав, що ми збираємося приїхати. Чи хтось знав?

— Наскільки мені відомо, — сказав Трульс, — знали лише ми.

Бельман продовжував витріщатися у вікно і погойдуватися на каблуках, заклавши руки за спину. Туди-сюди. Туди-сюди.

Трульс облизав пересохлі губи, сподіваючись, що Бельман не побачить, як він спітнів.

— Щось іще?

А Бельман погойдувався й погойдувався. Наче хлопець, який хоче кудись зазирнути, але є замалим на зріст.

— Це все, що я хотів тобі сказати, Трульсе. І дякую тобі…за каву.

Повернувшись до свого офісу, Трульс підійшов до вікна. І побачив те, що вже, напевне, встиг побачити Бельман: на дереві висіла червона афіша.

Була дванадцята година, і на тротуарі біля ресторану «Шрьодер» зібралися спраглі душі, з нетерпінням чекаючи, коли Рита відкриє заклад.

— У-у-у-у, — протягнула вона, забачивши Харрі.

— Заспокойся, я прийшов не пиво пити, а просто поснідати, — сказав Харрі. — І попросити тебе про послугу.

— Та я не про пиво, а про шию, — відповіла Рита, притримуючи йому двері. — Вона вся посиніла. А що це за…

— Липка стрічка, — пояснив Харрі.

Рита кивнула і пішла брати замовлення. У «Шрьодері» дотримувалися тої політики, що не варто набридати відвідувачам зайвими розпитуваннями.

Харрі сів за свій звичний кутовий столик біля вікна і зателефонував Беаті Льон.

Йому відповіла голосова пошта. Харрі діждався, коли писне сигнал, а потім заговорив:

— Це Харрі. Я нещодавно здибав одну бабцю, на яку, схоже, справив щось типу доброго враження, тому, гадаю, мені наразі не варто показуватися поблизу відділків поліції та інших подібних структур. Два пакетики зі зразками я залишаю в «Шрьодері». Приходь особисто і спитай Риту. Є ще одна послуга, про яку я хотів би тебе попрохати. Бельман почав колекціонувати адреси в районі Бліндерн. Чи не могла б ти якомога обережніше вияснити, чи не випаде тобі нагода роздобути копії списків тих адрес, перш ніж їх надішлють до Оргкрима?

Харрі відключився. А потім зателефонував Ракелі.

І знову натрапив на голосову пошту.

— Привіт, це Харрі. Мені потрібна підходяща за розміром чиста одежа, здається, у тебе лишилися якісь мої речі з того часу, як… ну, після того, коротше кажучи. Я збираюся дещо підвищити свій статус і поселитися в «Плазі», тож якщо ти пришлеш мені на таксі таку-сяку одіж, коли повернешся додому, то це було б… — Харрі спіймав себе на тому, що мимовільно підшукує слово, яке могло б її розсмішити. На кшталт «потрясно», «кльово» чи «шикарно». Але не зміг і зупинився на тривіальному «чудово».

Прийшла Рита і принесла каву та яєчню, а Харрі тим часом зателефонував Гансу Крістіану. Вона кинула на нього докірливий погляд. У «Шрьодері» існувало неписане правило, що комп’ютерам, ігровим пристроям та мобільним телефонам у ресторані не місце. Бо це був заклад для того, щоби випити, бажано пива, попоїсти, потеревенити або просто стулити пельку і сидіти, втупившись у газети. Читання книжок не заборонялося, але й не заохочувалося.

Харрі махнув рукою, мовляв, це лише на кілька секунд, і Рита граціозно кивнула.

В голосі Ганса Крістіана чулося і полегшення, і страх.

— Харрі, ти? Слава Богу! Все нормально?

— Якщо судити за шкалою від одного до десяти, то…

— Так чи ні?

— Ти чув про стрілянину на вулиці Мадсеруд?

— О Господи! То був ти?

— Ти маєш зброю, Гансе Крістіане?

Харрі здалося, що він почув, як його співрозмовник ледь не вдавився з переляку.

— А навіщо мені зброя, Харрі?

— Не тобі, а мені.

— Харрі…

— Лише для самооборони. Про всяк випадок.

Пауза.

— Я маю стару мисливську гвинтівку, яку успадкував від батька. Для полювання на лося.

— Те, що треба. Ти не міг би взяти ту гвинтівку, загорнути її і за сорок п’ять хвилин привезти до ресторану «Шрьодер»?

— Спробую. А що ти з-з-з-бираєшся робити?

— Я, — сказав Харрі, зустрівши докірливий погляд Рити з-за стійки, — я збираюся зараз снідати.

Йдучи до цвинтаря Гамлебюен, Трульс Бернтсен побачив чорний лімузин, припаркований біля брами, крізь яку він зазвичай заходив до кладовища. А коли він наблизився до того лімузина, з пасажирського боку відчинилися дверцята, і з авто вийшов чоловік. Він був у чорному костюмі і на зріст значно вищий двох метрів. Потужна щелепа, рівний чуб; було в його зовнішності щось невловимо азійське, те, що Трульс завжди асоціював із саамами, фінами та росіянами. Піджак йому явно зшили на замовлення, але в плечах він все одно був затісний.

Велетень відступив убік і показав жестом, що Трульс має зайняти пасажирське місце спереду.

Трульс зупинився. Якщо це були люди Дубая, то вони абсолютно несподівано порушили правила, що стосувалися безпосереднього контакту. Він озирнувся. Нікого не видно.

Трульс завагався.

Якщо ці люди вирішили спекатися спалювача, то саме так вони це і роблять.

Бернтсен поглянув на гігантського чоловіка. З виразу його обличчя що-небудь зрозуміти було неможливо, і Трульс ніяк не міг вирішити — це гарна чи погана ознака, що цей чоловік не полінився вдягнути сонцезахисні окуляри.

Звісно, він може розвернутися і втекти. Але що тоді?

— К’ю п’ять, — стиха промимрив Трульс.

А потім сів у авто, і дверцята швидко за ним зачинилися. Всередині було навдивовижу темно, мабуть, через затемнені вікна. Кондиціонер, вочевидь, працював вельми ефективно, бо було таке відчуття, що температура в салоні була на кілька градусів нижче нуля. За кермом сидів чоловік з вовчим обличчям. І теж у чорному костюмі. Рівний чуб. Можливо, також росіянин.

— Добре, що прийшли, — почувся голос позаду Трульса. Бернтсену не треба було обертатися: акцент. То був він. Дубай. Чоловік, якого ніхто не знав. Ніхто інший не знав. Але який був толк Трульсу з того, що він знав ім’я і бачив обличчя? До того ж, не слід кусати руку, яка тебе годує.

— Я хочу, щоби ви для нас декого затримали.

— Затримали?

— Забрали. І привезли до нас. Усе решта — то не ваша турбота.

— Я ж сказав вам, що не знаю, де знаходиться Олег Фауке.

— Йдеться не про Олега Фауке, Бернтсене. — А про Харрі Холе.

Трульс Бернтсен вухам своїм не повірив.

— Про Харрі Холе?

— Ти що, не знаєш, хто це?

— Звісно, що знаю. Він працював у групі боротьби з кримінальною злочинністю. Схиблений наглухо. П’яниця. Спромігся розслідувати дві-три справи. Він що, зараз у місті?

— Харрі Холе зупинився в готелі «Леон». Номер 301. Забери його звідти сьогодні рівно о дванадцятій ночі.

— А як я його звідти заберу?

— Заарештуй його. Оглуши. Скажи, що хочеш йому яхту свою показати. Роби, що хочеш, але привези його на пристань в Конгені. А відтам вже ми завершимо справу. П’ятдесят тисяч.

«Завершимо справу». Дубай говорив про вбивство Харрі Холе. Навмисне вбивство. Вбивство поліцейського.

Трульс розкрив був рота, щоби сказати «ні», але голос на задньому сидінні випередив його:

— Євро.

Трульс Бернтсен отетеріло роззявив рота, і несміливе «ні» застрягло десь між його мозком та голосовими зв’язками. Натомість він повторив слова, які він начебто почув, але не насмілювався в це повірити.

— П’ятдесят тисяч євро?

— Так, а що?

Трульс поглянув на свій годинник. У своєму розпорядженні він мав трохи більше одинадцяти годин.

— А звідки ви знаєте, що він буде у своєму номері опівночі?

— Бо він знає, що ми приїдемо.

— Що? Ви, мабуть, хотіли сказати, що він не знає, що ви приїдете?

Голос позаду нього розсміявся. Сміх Дубая був схожий на гуркіт двигуна на дерев’яному моторному човні. Чах-чах-чах.

31

Була четверта година, і Харрі стояв під душем на вісімнадцятому поверсі готелю «Реддісон Плаза». Він сподівався, що липка стрічка протримається в гарячій воді — вона хоч трохи, але вгамовувала біль. Коли йому видавали ключа від номера 1937, у його голові промайнула якась смутна асоціація. Рік народження короля, роман Кестлера «Сліпуча темрява» про Великий терор в СРСР, символічний збіг цифр і таке інше. Харрі не вірив у символізм. А вірив у здатність людського розуму знаходити схожі схеми. Навіть там, де їх не було. Саме через це він, як детектив, завжди був великим скептиком. Він сумнівався й шукав, шукав і сумнівався. Бачив схожі схеми, але сумнівався у чиїйсь провині. Або навпаки.

Харрі почув, як пискнув телефон. Цей писк був тихий і приємний, але чутний. Звук дорогого готелю. Він вимкнув душ, підійшов до ліжка і підняв слухавку.

— Там вас жінка питає, — сказала адміністраторка. — Ракель Фауске… Вибачте, будь ласка, вона каже, що не Фауске, а Фауке. Вона щось хоче вам передати.

— Проведіть її до ліфта і пришліть сюди, — відповів Харрі.

Він окинув скептичним поглядом свій костюм, що висів у гардеробі. Костюм мав такий вигляд, наче пройшов через дві світові війни. Харрі відчинив двері й обмотав свій поперек широким рушником. А потім сів на ліжко й прислухався. Почув, як дзенькнув ліфт, а потім — її кроки. Він і досі міг їх розпізнати. Впевнені, але короткі кроки, часті, наче на ній була дуже тісна спідниця. Харрі на мить заплющив очі, а коли розплющив, то вона вже стояла перед ним.

— Привіт, голий чоловіче, — посміхнулася вона, опускаючи торби на підлогу, а себе — на ліжко поруч із ним. — А це що таке? — спитала Ракель, провівши пальцем по липкій стрічці.

— Це — просто імпровізований пластир, — пояснив він. — Не треба тобі було приходити сюди особисто.

— Я знаю, — сказала Ракель. — Але я не змогла знайти нічого з твоєї одежі. Напевне, вона загубилася під час переїзду до Амстердама.

«Не загубилася. Її просто викинули, — подумав Харрі. — І правильно зробили».

— Але потім я поговорила з Гансом Крістіаном, і він сказав, що у нього в шафі є повно речей, які він не носить. Не зовсім у твоєму стилі, але ви маєте приблизно однакові розміри.

Ракель розкрила торби, і Харрі з жахом дивився, як вона видобула звідти сорочку «Lakoste», четверо відпрасованих трусів, джинси «Армані» з напрасованою стрілкою, джемпер, куртку «Timberland», дві сорочки із зображеннями гравців у поло і навіть м’які черевики з коричневої шкіри.

Ракель почала розвішувати речі в гардеробі, і Харрі встав, щоби їй допомогти. Вона поглянула на нього збоку, посміхнулася і заправила за вухо пасмо волосся.

— Ти все одно не купив би собі жодної нової речі, допоки цей костюм не перетворився б на тобі на лахміття. Я вірно кажу?

— Не зовсім, — відповів Харрі, пересуваючи вішалки. Одіж була незнайома, але від неї йшов слабкий знайомий аромат. — Мушу зізнатися, що я подумував купити нову сорочку та, можливо, ще й труси.

— А ти що, не маєш чистих трусів?

Харрі скептично поглянув на неї.

— Дай визначення слову «чисті».

— Харрі! — Вона жартівливо ляснула його по плечу.

— Ти гориш, — сказала вона. — Гориш, наче в тебе лихоманка. Ти впевнений, що те, що ти закрив своїм так званим пластиром, не інфікувалося?

Харрі похитав головою, прекрасно знаючи з тупого пульсуючого болю, що рана таки дійсно інфікована і що в ній почалося запалення. Але зі свого багаторічного досвіду роботи в кримінальній поліції він знав ще дещо: поліція вже допитала бармена та завсідників бару «Нірвана» і тепер знає, що індивід, який убив нападника з ножем, залишив місце злочину з глибокими порізами шиї та підборіддя. І що поліція неодмінно попередить усіх лікарів у місті й встановить спостереження за пунктами невідкладної допомоги. А зараз був не час потрапляти до камери попереднього ув’язнення.

Ракель погладила йому плече — до шиї й назад. Погладила груди. І йому здалося, що Ракель має здатність прослуховувати його серце, що вона була як оті телевізори фірми «Pioneer», котрі припинили виробляти через те, що були вони надто якісні, і їхня якість проявлялася в недосяжній для конкурентів роздільності та неповторній глибині чорного кольору. Чорне на тих екранах було дійсно чорним.

Йому вдалося відчинити вікно буквально на щілину: адміністрація не хотіла, щоби готель зажив слави улюбленого місця самогубців. І навіть на вісімнадцятому поверсі їм було чути шум транспортного потоку в годину пік, випадковий автомобільний гудок і навіть спізнілу й недоречну пісню про літо, яка чулася невідомо звідки, може — із сусідньої кімнати.

— А ти впевнена, що ти цього хочеш? — спитав він, ховаючи за кашлем легке тремтіння в голосі. Отак вони й стояли: Ракель тримала руку на його плечі і не зводила очей з Харрі, немов танцювала з ним танго.

Вона кивнула.

Космічна й густа чорнота темряви, що засмоктує тебе. Він навіть не помітив, як Ракель підняла ногу й поштовхом зачинила двері. Він почув, як вони зачинилися — і все. З тихим звуком дорогого готелю. Наче поцілунок.

А коли вони кохалися, Харрі тільки й думав, що про темряву та аромат. Темряву її волосся, брів та очей. І аромат її парфуму, про який він у неї ніколи не питав, але той аромат належав тільки їй, він був у її одежі, в її гардеробі, звідки потім потрапив на його одяг, коли той висів разом з одягом Ракелі. І цей аромат з’явився в його гардеробі й тут. Бо речі отого другого чоловіка також висіли в її гардеробі. І саме там вона їх і знайшла, а не в його помешканні. Може, то навіть була не його ідея; просто Ракель взяла їх прямо з гардероба і привезла сюди. Але Харрі не сказав нічого. Бо він її позичив. Позичив прямо зараз — отак, або більше ніяк. Тому він тримав язика за зубами. Кохався з нею так, як робив це завжди: активно і так, щоби було приємно перш за все йому. Не дозволяючи собі підпадати під вплив її пожадливості чи нетерплячки. Він робив це з такою неквапливою пристрастю, що Ракель то охала, то загорялася бажанням вилаяти його. Він не підлаштовувався під неї, а кохався так, як сам хотів. Тому, що він її позичив. І мав у своєму розпорядженні лише оці кілька годин.

А коли вона спіймала оргазм, заціпеніла й уставилася на нього з отим парадоксальним, ображеним виразом обличчя, Харрі раптом пригадалися всі ті ночі, які вони провели разом, і він мало не розплакався.

Опісля вони викурили одну цигарку на двох.

— Чому ти не хочеш сказати мені, що ви живете разом? — спитав Харрі, роблячи затяжку і передаючи їй цигарку.

— Тому, що не живемо. Це… як тимчасовий захід. — Ракель похитала головою. — Не знаю. Я більше нічого не знаю. Мені треба побути на самоті, не бачити нікого й нічого.

— Він — добрий чоловік.

— В тім-то й річ, що він добрий чоловік. Мені потрібен добрий чоловік, то чому ж я не хочу собі доброго чоловіка? Чому ж ми такі огидно-ірраціональні, навіть коли чудово знаємо, що є для нас найкращим?

— Люди — це збочені й неповноцінні істоти, — сказав Харрі. — І нема на те ліків, тільки послаблення болю та втіха й забуття.

Ракель згорнулася біля нього калачиком.

— Що мені в тобі подобається, так це твій невгамовний оптимізм.

— Я вважаю своїм моральним обов’язком поширювати бадьорість та життєрадісність, кохання моє.

— Харрі.

— Що?

— Чи є шлях назад? Для нас?

Харрі заплющив очі. Прислухався до биття сердець. Її і свого.

— Назад — немає. — Він повернувся до неї. — Але якщо ти вважаєш, що в тобі ще лишилася часточка майбутнього, то…

— Ти не жартуєш?

— Це — типова постільна розмова. Хіба ж ні?

— Бовдур. — Вона поцілувала його в щоку, подала йому цигарку і встала з ліжка. Вдягнулася.

— Якщо хочеш, можеш залишитися у мене на другому поверсі.

Харрі похитав головою.

— Краще нехай буде так, як зараз.

— Але не забувай, що я кохаю тебе, — сказала вона. — Ніколи не забувай. Що б там не трапилося. Обіцяєш?

Харрі кивнув. Заплющив очі. Двері зачинилися так само тихо, як і першого разу. Потім розплющив очі. Поглянув на годинник.

Краще нехай буде так, як зараз.

А що ще він міг вдіяти? Повернутися з нею до Гольменколлена, щоби Дубай насамкінець вистежив його там? Втягнути Ракель у це протистояння так само, як він втягнув отоді, у випадку зі Сніговиком? Тепер він усе зрозумів, тепер він знав, що вони стежили за ним з першого ж дня. Передавати запрошення Дубаю через його товкачів було зайвим кроком. Вони знайдуть його раніше, аніж він знайде їх. А потім вони знайдуть Олега.

Тому єдиною його перевагою було те, що він міг вибирати місце. Місце злочину. І він вибрав його. Не тут, у «Плазі», бо тут він лише для того, щоби хоч трохи передихнути, поспати дві-три години і зібратися з думками. Місце, яке він вибрав, — це готель «Леон».

Харрі поміркував: а чи не звернутися до Хагена? Чи Бельмана. Пояснити їм ситуацію. Але тоді в них не буде іншого виходу, як заарештувати його. Та навіть якщо він до них не звернеться, то поліція досить швидко складе докупи три описи, отримані від бармена з Квадратурен, від охоронця з цвинтаря Вестре та від бабці з вулиці Мадсеруд. Чоловік близько двох метрів зростом, у лляному костюмі, зі шрамом на щоці та забинтованими шиєю й підборіддям. Невдовзі поліція оголосить Харрі Холе в розшук. Тому треба було поспішати.

Він зі стогоном підвівся і розчинив гардероб.

Надів напрасовані труси та сорочку з гравцем у поло. Поміркував, чи варто вдягати джинси «Армані». Похитав головою, стиха вилаявся і таки вбрався натомість у свій костюм. Потім витягнув з полиці для капелюхів велику тенісну сумку. Ганс Крістіан пояснив йому, що то була єдина його сумка, яка мала достатньо місця для гвинтівки.

Харрі накинув її на плече і пішов. Двері позаду нього зачинилися зі звуком, схожим на тихенький поцілунок.

32

Не знаю, чи можна точно сказати, коли і як трон перейшов із рук в руки. Коли і як віолін захопив владу і став панувати над нами, а не навпаки. Все пішло коту під хвіст: і оборудка, яку я хотів запропонувати Ібсену, і хитра комбінація на Альнабрю. А тут іще Олег впав у депресію, носився зі своєю понурою російською мармизою і все бубнів, що життя без Ірен втратило для нього сенс. Через три тижні ми вкололися на більшу суму, аніж заробили, працювали під кайфом і знали, що невдовзі все піде шкереберть. Але навіть тоді усвідомлення неминучої катастрофи важило для нас значно менше, аніж можливість іще раз вколотися. Звучить, як банальне кліше, а це і є банальне кліше, але саме так воно й буває у житті. Так до біса просто і так нестерпно. Гадаю, можу з упевненістю сказати, що ніколи в житті не любив жодну людську істоту, ну, по-справжньому не любив. А от у віолін я закохався нестямно й безнадійно. Бо тоді, як Олег вживав віолін, щоби притупити біль свого розбитого серця, я використовував це зілля за його прямим призначенням: бути щасливим. Кажу те, що є, без перебільшення: до всирачки щасливим. Віолін був кращим за харчі, секс, сон і — я не жартую — кращим за саме дихання, за саме життя.

І саме тому мене аж ніяк не шокувало те, що одного вечора після розрахунку Андрій відвів мене убік і сказав, що старий серйозно стурбований.

— Я в нормі, — запевнив я його.

Андрій пояснив, що коли я не візьму себе в руки і з наступного дня не стану виходити на роботу з ясною головою, то мене силоміць згребуть в оберемок і здадуть до реабілітаційного центру.

Я розсміявся. Сказав, що не знав, що наша робота має такі побічні соціальні блага, як оздоровчі процедури і таке інше. А нам з Олегом забезпечать у старості зубні протези та пенсію чи ні?

— Олегу — забезпечать.

Я по його очах більш-менш добре збагнув, що він мав на увазі.

Але наразі зав’язувати з віоліном я не збирався. І Олег також не збирався. Тому нам було начхати на Андрієве попередження. Наступного вечора ми були під таким кайфом, що нам море було по коліно. Продали половину нашого запасу, забрали решту, поцупили авто і подалися до міста Крістіансанд. Увімкнули на повну потужність довбаного Френка Синатру, оту його пісню, що називається «Є у мене все, чого нема». І це було правдою: ми дійсно не мали нічого, навіть довбаного посвідчення водія. Я почав співати, а наприкінці й Олег заспівав, але сказав, що лише для того, аби не чути Синатру й мене. Ми реготали й пили тепле пиво, і все було класно, як у старі добрі деньки. Потім зупинилися в готелі «Ернст», який виявився не таким уже й нудним, як його назва, але коли ми спитали реєстраторку, де тут тусуються наркоділки, то у відповідь та витріщилася на нас, як баран на нові ворота. Олег розповів мені про міський фестиваль, але один бовдур примудрився той фестиваль зіпсувати. Йому страшенно хотілося виставити себе великим знавцем у проведенні святкових заходів, і він замовив виступи груп настільки відомих, що насамкінець у нього забракло грошей оплатити їхній приїзд та виступ. Одначе доброчесні місцеві християни стверджували, що перед тим фестивалем половина населення міста віком від вісімнадцяти до двадцяти п’яти регулярно запасалася наркотиками. Але нам не вдалося знайти жодного клієнта; потинявшись у вечірній темряві в пішохідній зоні, ми зустріли лише одного — одного! — бухого чувака, а також чотирнадцять учасників молодіжного християнського хору, які поцікавилися, чи не хочемо ми познайомитися з Ісусом.

— Якщо він вживає віолін, то чом би й ні? — відповів я.

Але виявилося, що Ісус віоліну не вживає, тож ми повернулися до нашого номера в готелі і вкололися на добраніч. Не знаю чому, але ми вешталися по всіляких закапелках. Нічого не робили, тільки кололися, кайфували й співали Синатру. Одної ночі я прокинувся — а наді мною стоїть Олег. В руках він тримав довбаного пса. Сказав, що його розбудило вищання гальм під вікнами, він визирнув у вікно — а там на вулиці лежить оцей собака. Я зиркнув на тварину, і мені не сподобався її вигляд. Ми з Олегом дійшли висновку, що в отого пса зламана спина. Він був шолудивий, з численними виразками. Бідоласі, напевне, часто діставалося на горіхи, або від хазяїна, або від інших псів, хтозна. Але він мені сподобався. Справді сподобався. Спокійні карі очі дивилися на мене так, наче пес вірив, що я зможу вилікувати його. І я став його лікувати. Дав йому поїсти й попити, поплескав по голові і почав розмовляти з ним. Олег сказав, що треба віднести його до ветлікаря, але я знав, що той ветлікар з ним зробить. Тому ми залишили пса в готельному номері, причепили на двері табличку «Не турбувати» і поклали пса на ліжко. Ми по черзі не спали, пильнуючи, дихає він чи ні. Пес лежав, і його температура ставала дедалі вищою, а пульс — дедалі слабшим. Третього дня я дав йому ім’я: Руфус. А чом би й ні. Приємно отримати ім’я, коли ти збираєшся врізати дуба.

— Йому погано, він страждає, — сказав Олег. — Ветеринар дасть йому укол, щоби приспати його. Це зовсім не боляче.

— Нікому не дозволю колоти Руфусу дешевий дурман, — сказав я, беручи шприц.

— Ти здурів! — сказав Олег. — Цей віолін коштує дві тисячі крон!

Може, й так. Але Руфус вирушив на той світ бізнес-класом.

Наскільки я пам’ятаю, додому ми поверталися в похмурому настрої. Синатри цього разу ми не слухали і не співали.

Коли ми повернулися до Осло, Олег перелякався — що ж тепер буде? Щодо мене, так я, як це не дивно, був спокійний як удав. Я наче заздалегідь знав, що старий нас не чіпатиме. Ми ж просто безневинні «наркоми», що котяться вниз. Без грошей, без роботи і майже без віоліну, бо він невдовзі мав скінчитися. Олег дізнався, що терміну «металург», тобто наркоман, уже понад сто років; він з’явився тоді, коли перші наркомани-героїнщики цупили метал з порту у Філадельфії і здавали його на металобрухт, щоби фінансово підтримувати свою пристрасть. Тож саме цим ми з Олегом і стали займатися. Почали з ним прокрадатися на будівельні майданчики в порту Бйорвіка й тирили все, що траплялося під руку. Мідь та інструменти були буквально на вагу золота. Мідь ми продавали одному комерсанту-лахмітнику в Кальбаккені, а інструменти — двом торговцям з Литви.

Та чим більше людей долучалося до «металічного» бізнесу, тим вищими ставали огорожі, тим більше з’являлося нічних охоронців, почали набігати поліцаї, а скупники краденого дедалі частіше ходили, так би мовити, у самоволку. Тому ми знову опинилися біля розбитого корита, але наша пристрасть гнала нас по замкненому колу нагайкою, наче осатанілий погонич рабів. І я збагнув, що треба придумати якусь пристойну ідею, якесь Endlosung, тобто остаточне вирішення проблеми. І я її придумав.

Звісно, Олегу я не сказав нічого.

Цілий день я займався тим, що придумував і відшліфовував промову. А потім зателефонував їй.

Ірен якраз повернулася додому з навчання. Мало не розплакалася від щастя, почувши мій голос. Я говорив, не перестаючи, майже годину. А коли скінчив, вона вже плакала.

Наступного вечора я подався до Центрального вокзалу Осло, і коли поїзд із Трондхейма приторохтів на вокзал, я вже стояв на платформі. Вона обняла мене, і по її щоках текли сльози.

Така молода. Така добра. Така дорогоцінна.

Я вже казав, що ніколи й нікого по-справжньому не любив. Але, напевне, все ж відчув щось близьке до кохання, бо в ту мить сам ледь не розплакався.

33

Крізь шпарину прочиненого вікна в номері 301 Харрі почув, як десь у темряві церковний дзвін ударив одинадцяту. Був один плюс у тім, що у нього боліли шия та підборіддя: вони не давали йому спати. Він встав з ліжка і сів у крісло, прихиливши голову до стіни біля вікна так, щоби сидіти з гвинтівкою на колінах якраз напроти дверей.

Коли Харрі заходив до готелю, то біля столика реєстратора зупинився і попросив сильну лампочку, щоб замінити згаслу в своїй кімнаті, а також молоток, щоби забити пару гвіздків, які й досі стирчали з дверей. Сказав, що все це зробить сам. А опісля замінив слабку лампочку в коридорі, а молотком послабив та витягнув нижній брус дверної коробки.

Тепер з того місця, де він сидів, він зможе бачити тінь у коридорі під дверима, коли прийдуть вони.

Харрі підкурив ще одну цигарку. Перевірив гвинтівку. Докурив цигарки, що лишалися в пачці. За вікном церковний дзвін ударив дванадцять разів.

Озвався телефон. То була Беата. Сказала, що роздобула чотири з п’яти копій списку адрес у районі Бліндерн.

— Останній патрульний автомобіль щойно доставив свій список до Оргкрима, — повідомила вона.

— Дякую, — сказав Харрі. — Ти забрала пакети у Рити зі «Шрьодера»?

— Так, забрала. І сказала в лабораторії, що це — пріоритетне завдання. Вони аналізують кров саме в цей момент.

Пауза.

— І що? — спитав Харрі.

— А що?

— Я прекрасно розбираюся в твоїх інтонаціях, Беато. Ти про щось недомовляєш.

— ДНК-аналіз триває кілька годин, Харрі. — Пройде…

— …кілька днів, перш ніж ми отримаємо остаточний результат.

— Так, бо наразі він ще неповний.

— Наскільки неповний? — спитав Харрі і почув у коридорі кроки.

— Ну, є, принаймні, п’ять відсотків вірогідності, що ця кров не матиме аналога в реєстрі.

— Тобі дали проміжну характеристику ДНК, і тепер ти маєш знайти відповідник у реєстрі ДНК-аналізів, так?

— Проміжними результатами ми користуємося лише для того, щоби знати, кого можна вилучити зі списку підозрюваних.

— І з чиєю ж кров’ю збігаються результати аналізу?

— Наразі не хочу нічого казати, доки…

— Продовжуй.

— Не можу. Але з впевненістю можу сказати, що це — не кров Густо.

— І?

— І не Олегова. Ти задоволений?

— Ще б пак, — відповів Харрі, раптом усвідомивши, що від хвилювання аж подих затамував.

Під дверима з’явилася тінь.

— Харрі?

Харрі вимкнув телефон. Націлив гвинтівку на двері. Почекав. Хтось тричі коротко постукав у двері. Почекав. Прислухався. Тінь не ворухнулася. Харрі пройшов навшпиньки під стіною до дверей, уникаючи прямої лінії вогню. Потихеньку приставив око до дверного вічка.

І побачив спину якогось чоловіка.

Той був у короткій обвислій куртці. Такій короткій, що було видно брючний пояс. Із задньої кишені штанів звисав шматок чорної тканини; вочевидь то була шапка. Ременя у чоловіка не було. Руки він тримав по боках. Якщо він мав якусь зброю, то вона, напевне, була в нього в кобурі — або на грудях, або з внутрішнього боку литки. Досить незвична манера носити зброю.

Чоловік повернувся обличчям до дверей і постукав двічі, цього разу вже наполегливіше. Затамувавши подих, Харрі придивлявся у вічко до спотвореного склом обличчя. Хоча й спотвореного, але було в ньому щось безпомилково знайоме. Випнута нижня щелепа. Карткою посвідчення, що висіла на шиї, чоловік почухав своє підборіддя. Поліція зазвичай носить картки на шиї тоді, коли збирається когось заарештувати. От зараза! Поліція заявилася сюди швидше за Дубая.

Харрі завагався. Якщо цей тип отримав наказ заарештувати його, то при собі він неодмінно матиме голубу ксиву з ордером на арешт, яку він уже показав реєстратору, щоби взяти у нього дублікат ключа від номера. Мозок Харрі швидко виконав необхідні обчислення. Він пішов навшпиньки назад і сховав гвинтівку за шафу. А потім повернувся і відчинив двері зі словами «Хто ви такий і що вам тут треба?», водночас швидко окинувши поглядом коридор.

Чоловік витріщився на нього.

— Ну й вигляд у тебе, Холе. Увійти можна? — І він показав Харрі свою картку-посвідчення.

— А, Трульс Бернтсен. Ти колись працював у Бельмана, чи не так?

— Я й досі у нього працюю. Він тобі привіт передавав, до речі.

Харрі відступив убік і дав Бернтсену увійти першим.

— А тут затишно, — сказав Бернтсен, озираючись довкола.

— Сідай, — сказав Харрі, показавши на ліжко і сідаючи на стілець біля вікна.

— Жувальну гумку будеш? — спитав Бернтсен, простягаючи Харрі пачку.

— Мене від неї нудить. Чого тобі треба?

— Ти, як завжди, дуже чемний, — вишкірився Бернтсен, скрутив пастилку жувальної гумки, поклав її до шухляди своєї нижньої щелепи і сів.

Мозок Харрі фіксував усе: інтонацію, мову рухів, вираз очей, запах. Цей чоловік виглядав невимушено-розслаблено, але випромінював відчутну загрозу. Кисті рук розслаблені, різких рухів не робить, але очима збирає інформацію, оцінює ситуацію і до чогось готується. Харрі пожалкував, що сховав свою гвинтівку. Менше за все його турбувала відсутність у нього дозвільних документів на неї.

— Річ у тім, що ми знайшли кров на савані Густо у зв’язку з оскверненням могили, яке сталося на цвинтарі Вестре минулої ночі. І ДНК-аналіз засвідчив, що то — твоя кров.

Харрі мовчки спостерігав, як Бернтсен акуратно склав фольгу, в якій була жувальна гумка. Тепер Харрі пригадав його краще. Його прозивали Бівіс, по аналогії з персонажем американського мультиплікаційного серіалу. Він був у Бельмана хлопчиком на побігеньках. Дурний, але кмітливий. І небезпечний. Такий собі провінційний телепень, який спаскудився, працюючи в поліції. Колишній Форест Гамп.

— Я й гадки не маю, про що ти кажеш, — відказав Харрі.

— Хто б сумнівався, — зітхнув Бернтсен. — Може, то помилка в реєстрі? Тоді доведеться відвезти тебе до управління поліції і зробити повторний аналіз крові.

— Я шукаю дівчину, — сказав Харрі. — Ірен Ганссен.

— А вона що — похована на цвинтарі Вестре?

— У всякому разі, вони зникла ще літом. Ірен — прийомна сестра Густо.

— Це для мене щось нове. Однак тобі все одно доведеться поїхати зі мною до…

— Ось вона, посередині, — продовжував Харрі. Він видобув з кишені свого піджака родинне фото Ганссенів і подав його Трульсу Бернтсену. — Мені потрібен час. Небагато. Опісля ти зрозумієш, чому мені довелося всім цим займатися. Обіцяю звітуватися протягом сорока восьми годин.

— Сорок вісім годин, — повільно мовив Бернтсен, пильно придивляючись до фото. — Так називався один класний фільм. Там грали Нольте і отой негр, як його — Мак-Мерфі?

— Едді Мерфі.

— Вірно. Він уже не смішний, той Мерфі, а колись був. Дивно, еге ж? Ти маєш дещо, а потім несподівано втрачаєш. Що ти на це скажеш, Холе?

Харрі поглянув на Трульса Бернтсена. «Не такий він уже й телепень, цей тип», — подумав він. Бернтсен підняв фотографію до світла. Зосереджено примружився.

— Ти впізнаєш її?

— Ні, — відказав Бернтсен і, віддаючи фото, завовтузився. Вочевидь, йому було незручно сидіти на отому шматку матерії, який стирчав з його задньої кишені, тому він швидко переклав його до кишені своєї куртки. — Зараз ми проїдемося до управління поліції, де двадцять чотири години будемо тебе допитувати.

Він говорив легким невимушеним тоном. Надто легким і надто невимушеним. А Харрі вже встиг усе добряче обдумати. Беата поставила ДНК-аналіз крові з нігтів Густо на перше місце, і відділ патології ще не встиг видати кінцевий результат. Звідки ж тоді Бернтсен міг знати результат аналізу крові з савана Густо? Окрім того, була ще одна обставина. Бернтсен не зміг перекласти оту матерію з кишені в кишеню достатньо швидко. То була не в’язана шапочка, то була балаклава. Така, яку використали під час убивства Густо.

І слідом за цією думкою мерщій з’явилася наступна: спалювач.

А чи дійсно поліція прибула на місце події першою? А може, першим був прислужник Дубая?

Харрі подумав про гвинтівку за шафою. Але тікати було вже пізно. В коридорі почулися кроки. Йшли двоє. Один з них був такий великий, що дерев’яні дошки застогнали й заскрипіли. Кроки зупинилися біля дверей. Крізь щілину на підлогу номера 301 впали тіні двох пар ніг, розставлених широко й упевнено. Звісно, він би міг подумати, що то прийшли колеги Бернтсена і що то був справжній арешт. Але Харрі чув, як лементували дошки на підлозі. Він здогадався, що цей гігант і був отою величезною постаттю, що гналася за ним крізь Фрогнер-парк.

— Ходімо, — сказав Бернтсен, підводячись і стаючи поперед Харрі. Нарочито невимушено почухав під курткою груди. — Трохи покатаємося, тільки ми удвох.

— Бачу, ми тут не самі, — сказав Харрі. — Тобі підоспіла підмога.

Він кивнув на тіні під дверима. Там з’явилася ще одна тінь. Пряма довгаста тінь. Трульс прослідкував за його поглядом. І тут Харрі побачив його: непідробне отетеріння на обличчі Трульса Бернтсена. А Трульс Бернтсен погано вмів придурюватися. То були не його люди.

— Відійди від дверей, — прошепотів Харрі.

Трульс кинув жувати гумку і поглянув на нього.

Трульс Бернтсен полюбляв носити свій пістолет «Steyr» в кобурі-оперативці, причепленій так, що пістолет лежав пласко у нього на грудях. Тому його було важко помітити, якщо ти стояв з кимось лицем до лиця. Знаючи, що Харрі Холе був досвідченим детективом, який пройшов курс навчання у ФБР в Чикаго і таке інше, Трульс розумів, що той машинально помітить щось випукле у видних місцях. Трульс не був переконаний, що йому неодмінно знадобиться пістолет, але він вжив запобіжних заходів. Якщо Харрі чинитиме опір, то він виведе його з приміщення, непомітно приставивши пістолет до його спини і начепивши на голову балаклаву, щоби ніхто з потенційних свідків не зміг сказати, кого вони бачили з Гоулом перед тим, як він щез з лиця землі. Свій «сааб» Бернтсен припаркував на боковій вулиці; він навіть вуличний ліхтар розбив, щоби ніхто не побачив його номерів. П’ятдесят тисяч євро. Він мав бути обережним і обачливим, неквапливо класти камінь на камінь. Збудувати собі будинок на схилі пагорба Хоєнхалл з видом на їхній будинок. З видом на неї.

Харрі Холе виглядав меншим за того гіганта, яким він його запам’ятав. І огиднішим. Блідий, огидний, брудний і виснажений. Якийсь покірливий та незосереджений. Що ж, робота буде легшою, аніж він передбачав. Тому коли Харрі прошепотів, щоби він відійшов від дверей, першою реакцією Трульса Бернтсена стало роздратування. Що це за коники здумав він викидати тепер, коли все складалося як по маслу? Але другою його реакцією стало усвідомлення того, що це був саме той голос, яким користувалися вони, поліцейські, коли потрапляли в критичні ситуації. Жодного емоційного забарвлення, жодної драматичності. Лише нейтральна холодна ясність, що залишає мінімум можливості на хибне розуміння сказаного. І максимум можливості залишитися живим.

Тому Трульс Бернтсен — майже не задумуючись — зробив крок убік.

І в цей момент пролунав гуркіт, і верхня частина дверної панелі влетіла в кімнату.

Бернтсен рвучко крутнувся на п’ятах й інстинктивно подумав, що, мабуть, то був дробовик-обріз, який забезпечував на таких коротких відстанях максимально широке покриття. Його рука вже була під курткою. Якби кобура займала своє звичне положення, а він був без куртки, то встиг би витягнути пістолет швидше, бо його руків’я стирчало б назовні.

Коли рештки дверей з гуркотом гепнулися в кімнату, Трульс Бернтсен впав на ліжко, встигнувши вивільнити пістолет і тримаючи його у витягнутій руці. Перед тим, як усе потонуло у новому вибухові, Трульс встиг почути, як позаду нього з тріском розбилося скло.

Шум вибуху заклав йому вуха, а в номері наче заметіль почалася.

І в тій заметілі на порозі показалися силуети двох чоловіків. Той, що був вищий, підняв і націлив свою рушницю. Його голова мало не торкалася одвірка, він був значно вищим за два метри. Трульс вистрелив. Потім вистрелив ще раз. Відчув прекрасний відбій пістолета і навіть прекраснішу впевненість, що все це — насправді, і будь-що-будь, до біса наслідки. Високий чоловік сіпнувся так, що аж чуб на лобі підскочив, і зник з порога. Трульс перевів пістолет убік і знову прицілився. Другий чоловік стояв непорушно. Над ним пурхало біле пір’я. Трульс тримав його під прицілом. Але не вистрелив. Тепер йому стало краще його видно. Обличчя як у вовка. Такий тип обличчя Трульс завжди асоціював із саамами, фінами та росіянами.

Ось вовкулака підняв свій пістолет. Поклав палець на спусковий гачок.

— Спокійно, Бернтсене, — сказав він англійською.

Трульс Бернтсен довго й протяжно загарчав.

Харрі полетів униз.

Коли перший постріл дробовика сипнув дробом над його головою, він пригнувся і позадкував. Туди, де, як він знав, було вікно. Відчув, як скло спочатку увігнулося, а потім, вочевидь згадавши, що воно є склом, тріснуло й розлетілося на друзки.

І Харрі відчув, що таке вільне падіння.

Час немов натиснув на гальма, і він як крізь воду летів. Розмахуючи руками та ногами, наче веслами, інстинктивно намагаючись не дати своєму тілу зробити заднє сальто. Між нервовими клітинами мозку застрибали уривчасті думки:

Зараз він упаде на голову й зламає собі шию.

Добре, що він зняв штори.

Гола жінка у вікні напроти завмерла догори ногами.

І раптом його з усіх боків огорнуло щось м’яке. То були порожні картонні ящики, старі газети, використані памперси, коробки з-під молока та черствий хліб з готельної кухні і вологі кавові фільтри. Він лежав на спині у вагонетці для сміття під скляним дощем. У вікні над ним, наче імпульсні лампи, з’являлися й зникали спалахи світла. То були спалахи пострілів. Але водночас було химерно тихо, наче Харрі бачив усе це на екрані телевізора з вимкненим звуком. Він відчув, що липка стрічка на його шиї знову порвалася. І знову полилася кров. На якусь мить йому в голову прийшла розпачлива думка: залишитися там, де він зараз лежав. Заплющити очі, задрімати, а потім — міцно заснути. Наче дивлячись на себе збоку, Харрі побачив, як він сів, перестрибнув через край вагонетки і кинувся до воріт у кінці двору. Послизнувся на кришці стічної канави, але примудрився встояти на ногах. Побачив чорношкіру жінку в тугих джинсах, яка вийшла на полювання. Вона інстинктивно посміхнулася йому й склала губи бантиком, але потім оцінила ситуацію — і відвернулася.

Харрі кинувся бігти.

І вирішив, що цього разу він просто бігтиме.

Допоки вже не залишиться, куди бігти.

Допоки все не скінчиться, і вони його спіймають.

Сподівався, що це станеться невдовзі.

А тим часом він робитиме те, що запрограмована робити кожна переслідувана жертва: тікатиме, намагаючись уникнути погоні, намагаючись прожити ще кілька годин, ще кілька хвилин, ще кілька секунд.

Його серце гупало на знак протесту, і коли він, перебігши вулицю перед носом нічного автобуса, попрямував до Центрального вокзалу Осло, його почав розбирати сміх.

34

Харрі потрапив у пастку. Він помітив це, щойно прокинувся. Прямо над ним на стіні висів плакат із зображенням людського тіла, з якого зідрали шкіру. Поруч з плакатом примостилася дерев’яна статуя, що зображала розіп’ятого на хресті чоловіка, який помирав, спливаючи кров’ю. А далі — незліченні медичні кабінети, один за одним.

Харрі крутнувся на кушетці. Спробував продовжити з того місця, де він перервався вчора. Спробував побачити цілісну картину. Вона мала багато дрібних цяток-деталей, але йому не вдавалося з’єднати їх докупи. І навіть ті цятки наразі були не деталями картини, а лише припущеннями.

Припущення перше. Трульс Бернтсен — спалювач. Як працівник відділу боротьби з організованою злочинністю, він, вочевидь, мав ідеальну можливість служити Дубаю.

Припущення друге. Відповідник, який Беата знайшла в реєстрі, виявився кров’ю Бернтсена. І саме через це вона не хотіла нічого казати, допоки не матиме стовідсоткової впевненості; аналіз крові під нігтями Густо засвідчив, що то була кров одного з працівників поліції. І якщо це дійсно було так, то це саме в Бернтсена впився Густо своїми нігтями того дня, коли його убили.

Але з цього місця починалася непевність. Якщо Бернтсен і справді працював на Дубая і йому дали завдання схопити Харрі, то чому ж несподівано заявляються ці «Брати Блюз» і намагаються продірявити їм обом голови? І якщо ті хлопці дійсно є поплічниками Дубая, то чому ж вони та спалювач так люто вчепилися один одному в горлянки? Хіба ж вони не в одній команді грають? А може, то була погано скоординована операція? Може, вона взагалі не координувалася, може, Трульс Бернтсен діяв самостійно, намагаючись не дати Харрі роздобути доказ із могили Густо і таким чином викрити його?

Заторохтіли ключі, і двері розчинилися.

— Привіт, — процвірінчала Мартіна. — Як ся маєш?

— Та краще, — збрехав Харрі, поглянувши на свого годинника. Шоста ранку. Він скинув із себе ковдру і поставив ноги на підлогу.

— Наш лазарет не призначений для тривалого перебування, — сказала Мартіна. — Ляж так, щоби я могла накласти тобі на шию свіжий бинт.

— Дякую, що взяли мене вчора, — мовив Харрі. — Але, як я вже пояснив, надання мені притулку пов’язане з певними небезпеками, тому, гадаю, мені треба йти.

— Лягай, кажу тобі!

Харрі глянув на Мартіну. Зітхнув і підкорився. Заплющивши очі слухав, як вона висовує й засовує шухляди, як торохтить ножицями об скло і як до кафе «Сторожова Вежа», розташованого внизу, почали заходити перші відвідувачі.

Поки Мартіна знімала з нього учорашню пов’язку, Харрі другою рукою зателефонував Беаті. Голосова пошта порадила йому висловлюватися стисло і після маленької паузи пискнула.

— Я знаю, що то кров одного з колишніх детективів відділу кримінальної поліції, — сказав Харрі. — Навіть якщо це підтвердиться сьогодні у відділі патології, тобі не слід поспішати з оприлюдненням цієї інформації. Сам по собі результат аналізу не може стати підставою для арешту, а якщо ми потривожимо його лігво зараз, то ризикуємо тим, що він знищить усю справу і накиває п’ятами. Тому його слід заарештувати за щось інше, щоби ми могли спокійно працювати далі. Скажімо, за проникнення зі зламом до байкерського клубу на Альнабрю. Якщо я не сильно помиляюся, то підозрюваний був спільником Олега. І Олег дасть свідчення. Тому я хотів би, щоби ти переслала факсом фото Трульса Бернтсена, який працює зараз в Оргкримі, до офісу Ганса Крістіана і попросила його показати те фото Олегу для упізнання.

Харрі вимкнув телефон, глибоко вдихнув, відчув, як воно повертається — несподівано і так потужно, що він аж охнув. Потім відвернувся і відчув, як вміст його шлунка помандрував до рота.

— Що, болить? — спитала Мартіна, проводячи змоченою в спирті ватою по його шиї та підборіддю.

Харрі похитав головою і кивнув на розкриту пляшку зі спиртом.

— Ясно, — сказала Мартіна, загвинчуючи пробку. — І воно ніколи не щезне назавжди? — тихо спитала вона.

— Що? — хрипко спитав Харрі.

Вона не відповіла.

Очі Харрі застрибали по палаті. Він хотів знайти собі хоч якийсь привід відволіктися, сконцентрувати свій мозок на чомусь іншому, на чому завгодно. І його очі знайшли золотий перстень, який Мартіна зняла і поклала на кушетку перед тим, як зайнятися його ранами. Вона була замужем за Рікардом ось уже кілька років, і той перстень уже мав подряпини та щербини. Він не блищав так, як блищав перстень Торкільдсена з «Теленора». Раптом Харрі відчув несподіваний холод, і шкіра його голови засвербіла. «То я просто спітнів, тому мені й холодно», — подумав він.

— То справжнє золото? — поцікавився він.

Мартіна почала замотувати йому шию свіжим бинтом.

— Це — шлюбний перстень, Харрі.

— Ну то й що?

— Ясна річ, він золотий. Ти можеш бути скупим чи бідним, але ти не купиш шлюбний перстень, зроблений не з золота.

Харрі кивнув. Його скальп свербів і свербів; він відчув, як волосся на його потилиці стає дибки.

— А я колись купив, — сказав він.

Мартіна розсміялася.

— В такому разі ти — єдина людина у світі, яка це зробила.

Харрі уставився на перстень. Колись і Ракель так сказала.

— Чорта з два я єдиний, хто… — повільно почав він. Волосся на його потилиці не помилялося ніколи.

— Ти куди, зачекай, я ще не скінчила!

— Все нормально, — сказав Харрі, який уже випрямив спину й сів.

— Ти хоч одіж поміняй. Від тебе смердить сміттям, потом і кров’ю.

— Колись монголи перед великими битвами натирали все своє тіло тваринними екскрементами, — сказав Харрі, застібаючи сорочку. — Якщо ти хочеш мені щось дати, то від чашки кави я не відмовлюся.

Вона покірливо поглянула на нього. А потім, скрушно хитаючи головою, пішла сходами вниз.

Харрі швидко видобув свого мобільного.

— Слухаю. — Клаус Торкільдсен говорив наче зомбі. Певне пояснення цьому феномену давали дитячі крики, що чулися на задньому плані.

— Це Харрі Х. Торкільдсене, якщо ти зробиш це для мене, то я більше ніколи до тебе не чіплятимуся, їй-богу. Мені треба, щоби ти перевірив деякі базові станції. Мені потрібно знати всі місця, де Трульс Бернтсен — він мешкає десь у Манглеруді — був уночі дванадцятого липня.

— Ми не можемо визначити місце перебування з точністю до метра і розписати…

— …чиєсь переміщення у просторі хвилина за хвилиною. Я все це знаю. Просто зроби, що зможеш, будь ласка.

Пауза.

— Це все?

— Ні. Є ще одне ім’я. — Харрі заплющив очі і попорпався в пам’яті. Подумки уявив перед собою літери на дверній табличці в Радієвому шпиталі. Спочатку промимрив ім’я собі під носа, а потім сказав чітко й гучно в телефон.

— Записано. А що означає «більше ніколи не чіплятимуся»?

— Це означає «більше ніколи».

— Ясно, — відказав Торкільдсен. — Тут ще одне.

— Кажи.

— Поліція питалася учора твого номера. Але в тебе його немає.

— Я маю незареєстрований китайський номер.

— Схоже, їм дуже кортить відстежити його. Що відбувається, Харрі?

— А ти впевнений, що тобі це вкрай необхідно знати, Торкільдсене?

— Ні, не впевнений, — відповів Торкільдсен після ще однієї паузи. — Я зателефоную тобі, коли щось знайду.

Харрі вимкнувся і замислився. Його розшукує поліція. Навіть якщо вони не прив’яжуть його ім’я до номера, то їм легко вдасться скласти два та два, коли перевірять дзвінки Ракелі і знайдуть серед них його китайський номер. Телефон видавав його місцезнаходження, і йому доведеться його позбутися.

Коли Мартіна принесла йому паруючу гарячу каву, Харрі двічі відсьорбнув із чашки, а потім напрямки спитав, чи можна йому позичити її телефон на пару днів.

Вона поглянула на нього своїм чистим відвертим поглядом і сказала «так» — якщо йому це дуже потрібно.

Харрі кивнув, взяв її маленький червоний телефончик, цьомкнув Мартіну в щоку і поніс свою каву вниз, до кафе. П’ятеро столиків уже були зайняті, і вранішні опудала продовжували прибувати. Харрі сів за вільним столиком і скопіював номери зі свого китайського телефону. Відіслав текстові повідомлення важливим абонентам про свій новий тимчасовий номер.

Наркомани є так само незбагненними, як і решта людства, але в одному аспекті вони є доволі передбачуваними, тому коли Харрі залишив свій китайський телефон на столі, а сам пішов до туалету, він майже не сумнівався в результаті. Коли Харрі повернувся, телефону вже не було. Він вирушив у мандри, і тепер поліція матиме змогу відстежувати його у місті через базові станції.

А сам Харрі вийшов з кафе і вирушив по вулиці Тоєнгата до Грьонланда.

Йому назустріч схилом пагорба піднімалося поліцейське авто. Харрі негайно нагнув голову, витягнув телефон Мартіни і вдав, що жваво розмовляє — як привід для того, щоби прикрити більшу частину свого обличчя.

Авто проїхало повз нього, не зупиняючись. Було вкрай важливо, щоби наступні кілька годин його ніхто не чув і не бачив.

А ще важливішим було те, що він дещо знав. Він знав, звідки починати.

Трульс Бернтсен лежав, заціпенівши від холоду, під купою ялинових гілок.

Цілу ніч він прокручував перед своїми очима один і той самий фільм. Вовчий писок, який обережно задкує, повторюючи «спокійно», наче заклинання-запрошення до перемир’я, доки вони цілили один в одного свої пістолети. Вовчий писок. Водій лімузина, що стояв біля цвинтаря Гамлебюен. Чоловік Дубая. Коли він зупинився схопити отого велетня, якого встрелив Трульс, йому довелося опустити свого пістолета, і Трульс збагнув, що той чоловік добровільно ризикує своїм життям, аби врятувати товариша. Напевне, той Вовчий Писок був колишнім військовим або колишнім поліцейським, бо явно дотримувався якогось безглуздого кодексу честі. В ту мить велетень застогнав. Він був живий. Трульс відчув одночасно і полегшення, і розчарування. Але він дав Вовчому Писку зробити це, дав йому змогу підняти його на ноги. Трульс почув, як хлюпала кров у його черевиках, коли вони, погойдуючись, попленталися коридором до чорного ходу. Щойно вони опинилися надворі, як він начепив свою балаклаву, вискочив через парадний вхід до свого «сааба» і приїхав сюди, не насмілюючись повертатися додому. Бо це було безпечне місце, таємне місце. Місце, де ніхто його не побачить, місце, яке знав лише один він і до якого він ішов тоді, коли хотів побачити її.

Те місце знаходилося в Манглеруді, популярній зоні пішого туризму, але туристи завжди трималися своїх стежин і ніколи не підходили до цього валуна, який, до того ж, був оточений густим ялинником.

Будинок Мікаеля та Ули стояв на кряжі пагорба якраз напроти цього валуна, і Трульс мав перед собою прекрасний вид вітальні, в якій він багато разів бачив Улу, коли вона сиділа там вечорами. Просто сиділа собі на дивані, з її прекрасним обличчям, її граційним тілом, яке так мало змінилося з плином років; вона й досі була Улою — найгарнішою і найпривабливішою дівчиною району Манглеруд. Інколи там бував і Мікаель. Трульс бачив, як вони цілувалися й пестили одне одного, але перш ніж щось траплялося, вони завжди йшли до спальні. Втім, він не був упевнений, чи хотів би бачити продовження. Бо найбільше йому подобалося спостерігати за нею, коли вона сиділа там сама на дивані, підібгавши ноги і з книгою в руках. Час від часу Ула кидала погляд на вікно, наче відчуваючи, що на неї дивляться. І в такі моменти він радісно збуджувався від думки, що вона може знати. Знати, що він десь тут, недалеко.

Але зараз вікно вітальні було темне. Вони перебралися на нове місце. Вона перебралася на нове місце. А біля їхнього нового будинку не було безпечних місць для спостереження. Він сам у цьому пересвідчився, бо намагався таке місце знайти. До того ж, якщо справи підуть так і далі, то воно йому більше не знадобиться. Йому більше нічого не знадобиться. Бо він був тепер мічений.

Бо вони заманили його до готелю «Леон» до Харрі Холе о дванадцятій ночі, а потім вчинили напад.

Отже, вони намагалися спекатися його. Намагалися спалити спалювача. Але ж чому? Через те, що він надто багато знав? Але ж він спалювач. А спалювачі дійсно знають вельми багато, це зрозуміло і їжакові. Трульс губився в здогадках і не міг зрозуміти — чому. Та на біса він собі голову ламає?! Яка різниця — чому? Найголовніше тепер — це залишитися живим.

Він страшенно змерз, йому боліли кістки, але він не наважувався піти додому, доки не розвидніється і доки він не переконається, що йому нічого не загрожує. Якби йому вдалося переступити поріг своєї квартири, то там йому вже не було б чого боятися, бо він мав достатньо артилерії, щоби витримати тривалу облогу. Чорт, треба було прикінчити їх обох, але якщо вони спробують напасти на нього ще раз, то він покаже їм, де раки зимують, покаже, що Трульс Бернтсен — до біса міцний горішок.

Трульс підвівся. Струсив ялинові голки з одежі, здригнувся і поляскав руками по грудях, намагаючись зігрітися. Починало розвиднятися. Він подумав про інших дівчат, які асоціювалися у нього з Улою. На кшталт отої чорнявої штучки з кафе «Сторожова Вежа». Як її звуть? Ага, Мартіна. Колись йому здалося, що він зможе зійтися з нею. Вона працювала з небезпечними людьми, а він, як поліцейський, міг забезпечити їй захист. Але вона проігнорувала його, а в нього, як зазвичай, забракло духу зробити їй пропозицію — і отримати недвозначну відмову. Було краще і приємніше чекати й сподіватися, розтягувати процес, мучити себе, бачити заохочення там, де менш занепокоєні чоловіки бачили лише стандартну ввічливість, і більше нічого. А одного дня він підслухав її розмову з якоюсь жінкою, і виявилося, що вона вагітна. Огидна хвойда. Всі вони хвойди. Як і та дівчина, яку Густо Ганссен використовував для того, щоби вона на стрьомі стояла. Хвойда, хвойда, хвойда. Трульс ненавидів цих жінок. І ненавидів тих чоловіків, котрі знали, як завоювати їхню прихильність.

Він стрибав угору-вниз, ляскаючи себе руками, але знав, що йому не вдасться як слід зігрітися.

* * * * *

Харрі повернувся до Квадратурен. Знайшов вільний стілець у «Пост кафе». Воно відчинялося раніше за інших, на чотири години раніше за «Шрьодера», де йому доводилося довго стояти в черзі зі спраглими до пива відвідувачами, допоки не випадала нагода купити собі щось віддалено схоже на сніданок.

Свій перший дзвінок він зробив Ракелі. І попросив її проглянути вхідну пошту на комп’ютері Олега.

— Там є щось від Бельмана, — сказала вона. — Схоже на список адрес.

— Добре, — сказав Харрі. — Переадресуй його Беаті Льон. — І дав Ракелі її електронну адресу.

Потім він послав текстове повідомлення Беаті, в якому повідомив, що послав їй список, і доїв свій сніданок. Після цього Харрі перебрався до ресторану «Stortorvets Gjestgiveri». Щойно йому подали там чашку добре завареної кави, як зателефонувала Беата.

— Я порівняла списки, які я скопіювала безпосередньо з патрульних машин, зі списком, який переслав мені ти. Що то за список?

— Його отримав Бельман і доправив мені. Мені хотілося побачити — правильний звіт йому надали чи підроблений.

— Ясно. Всі адреси, які я роздобула раніше, співпадають зі списком, який отримав ти і Бельман.

— Гм, — задумливо мугикнув Харрі. — А чи було яке-небудь патрульне авто, чий список ти не отримала?

— Що все це означає, Харрі?

— Це означає, що я намагаюся спонукати спалювача допомогти нам.

— Допомогти в чому?

— Вказати будинок, де живе Дубай.

Пауза.

— Подивлюся, чи зможу роздобути останній список, — сказала Беата.

— Дякую. Поговоримо пізніше.

— Стривай.

— Що?

— А хіба тобі не цікаво знати решту ДНК-профілю тої крові, що була під нігтями Густо?

35

Було літо, і я королював в Осло. Я отримав півкіло віоліну в обмін на Ірен і половину його продав на вулиці. То мав бути стартовий капітал для започаткування чогось великого, скажімо, для створення нової мережі, яка вивела б старого з гри. Втім, такий початок слід було відзначити — це перш за все. Малесеньку дрібку виручених грошей я витратив на придбання костюма, який пасував до черевиків, котрі подарувала мені Ізабель Скоєн. Я виглядав на мільйон долярів, і ніхто навіть бровою не повів, коли я увійшов до отого довбаного «Гранду» й спитав про номер люкс. Там ми й зупинилися. І відтоді гульки стали у нас цілодобовими. Хто був серед «нас», залежало від ситуації, склад постійно змінювався, бо самі знаєте: літо, Осло, хлопці, дівчата — все було, як у старі добрі деньки, хоча стан веселості вимагав уже солідніших доз медпрепарату. Навіть Олег ненадовго повеселішав. Виявилося, що я маю значно більше друзів, аніж мені пригадувалося, а дурман витрачався швидше, аніж я розраховував. Нас вигнали підсрачниками з «Гранду», і ми переселилися до «Крістіанії». Потім — до «Реддісона», що на Гольбергс плясс.

Звісно, це не могло тривати безкінечно, але жодна фігня у цьому світі не триває безкінечно.

Раз чи двічі я, виходячи з готелю, бачив чорний лімузин на протилежному боці вулиці, але є багато схожих автомобілів. Однак цей лімузин нікуди не їхав.

А потім настав той невідворотний день, коли у мене скінчилися гроші і мені не залишалося нічого іншого, як продати ще порцію дурману. Колись я зробив заначку в одній з комірчин на нижньому поверсі, де зберігалися швабри та віники, під черепицею стелі поза жмутом електричних дротів. Але чи пробовкнувся, коли був під кайфом, чи хтось піддивився, як я туди ходив. У всякому разі, ту заначку хтось cпер. Я залишився без стратегічного резерву.

І ми знову опинилися на стадії один. Однак з тією різницею, що ніякого «ми» вже не існувало. Настав час виписуватися з готелю. І починати день з уколу, який доводилося купляти на вулиці. Та коли я прийшов розраховуватися за номер, в якому ми мешкали понад два тижні, мені забракло аж п’ятнадцять тисяч.

Я вибрав єдино можливий варіант подій.

Я втік. Вибіг прямо крізь вестибюль на вулицю, а потім подався через парк до моря. Але за мною ніхто не гнався.

Потому я подався до Квадратурен скупитися. Гравців «Арсеналу» ніде не було видно — лише наркомани з порожніми очима, які вешталися довкола у пошуках товкачів. Я поговорив з одним чуваком, який захотів продати мені метамфетамін. Він сказав мені, що віоліном уже багато днів не торгують, бо просто скінчилися запаси. Але до мене дійшли чутки, що досвідчені наркомани продавали свої останні четвертинки віоліну по п’ять тисяч крон за штуку на Платі, щоби мати змогу придбати тижневий запас героїну.

Не мав я тих довбаних п’яти тисяч, тож швидко збагнув, що справи мої кепські. Переді мною постали три альтернативи: розпродавати своє, займатися шахрайством або здирництвом грошей.

Спершу розпродаж. Але що я насправді мав до продажу? Я, хто продав навіть свою прийомну сестру? І пригадав: пістолет «Одеса». Він був схований в отій довбаній кімнаті для репетицій, а чорномазі з Квадратурен радо позбудуться п’яти тисяч крон, щоби роздобути собі стрілялку, здатну смалити чергами. Тому я побіг підтюпцем на північ, повз Оперний театр та Центральний вокзал. Але репетиторську, напевне, пограбували, бо на дверях висів новий замок, а музична апаратура щезла. Залишилася тільки ударна установка. Я понишпорив довкола, шукаючи «Одесу», але крадії, вочевидь, і її з собою прихопили. Сучі крадії!

Наступний варіант — шахрайство. Я спіймав таксі, сказав водію їхати на захід, до Бліндерна. Водій безперервно бубнів мені про гроші з тої секунди, коли я всівся в авто, тому я знав, на що йду. Там, де дорога переривається біля залізничних колій, я сказав йому зупинитися, а сам вискочив і гайнув по містку через річку. Потім побіг через Форскнінгспаркен, побіг, хоча ніхто за мною не гнався. Я біг тому, що поспішав. А чому — і сам не знав.

Я відкрив хвіртку і побіг гравійною стежкою до гаража. Вдивився в щілину збоку залізного жалюзі. Лімузин стояв усередині. Я постукав у парадні двері.

Мені відчинив Андрій. Старого немає вдома, сказав він. Я показав на сусідній будинок за водною цистерною і сказав, що тоді старий, напевне, там, бо лімузин у гаражі. Андрій повторив, що отамана вдома немає. Я сказав, що мені потрібні гроші. Він відповів, що нічим не зможе мені зарадити і що мені більше ніколи не слід сюди приходити. Я сказав, що мені треба віоліну. Хоча б цього разу — востаннє. Андрій відповів, що наразі віоліну немає, бо Ібсену забракло якогось інгредієнта, тому мені доведеться пару тижнів почекати. Я сказав, що до того часу я вже встигну дуба врізати від ломки. І що мені конче потрібні або гроші, або віолін.

Андрій уже хотів був зачинити двері, але я вставив ногу.

І сказав, що коли не отримаю того, що мені треба, мені доведеться розповісти, кому треба, про те, де вони живуть.

Андрій спокійно уставився на мене.

— Тобі що, жити набридло? — спитав він мене з отим комічним російським акцентом. — Забув про Біскена?

Я простягнув долоню. І сказав, що поліцаї добре заплатять мені, щоби дізнатися, де живе Дубай та його поплічники. Та ще й премію невеличку дадуть за те, що я розповім їм про Біскена. А коли вони дізнаються від мене про отого мертвого поліцая на долівці льоху, то взагалі розщедряться по-царськи.

Андрій повільно похитав головою.

Тож я сказав тому довбаному сибірякові по-їхньому: «Пашол ти к чорту», що означає по-нашому «пішов у сраку», і подався геть.

Йдучи до хвіртки, я увесь час відчував на спині його погляд. Не знаю, чому старий подарував мені, коли ми з Олегом одного разу поцупили в нього дурман, але я чудово знав, що цього мені не подарують. Втім, мені було начхати, я вже дійшов до ручки, і все, що був здатен чути, — це пронизливі верески моїх зголоднілих кровоносних судин.

Я вийшов на стежку поза церквою Вестре Акер. Став там і почав дивитися, як заходили й виходили старі жінки. Вдовиці, що йшли до могил — своїх чоловіків та своїх власних, заздалегідь підготовлених, а в їхніх руках були сумочки, що ломилися від грошей. Але я не наважився. Я, Крадій, завмер непорушно, пітніючи, як порося, до смерті нажаханий цими вісімдесятирічними бабцями з крихкими кістками. Іще б трохи, і я б заплакав.

У суботу я пройшовся по своїх друзях, які, на мою думку, могли б позичити мені грошей. Ця процедура не зайняла багато часу і не принесла жодного результату. Нуль.

І тут мене осінило — ось хто позичить мені гроші! Якщо не хоче неприємностей по службі.

Я прокрався «зайцем» до автобуса, поїхав на схід, на той, правильний бік річки, і вийшов у Манглеруді.

Цього разу Трульс Бернтсен був удома.

Стоячи в дверях своєї квартири на п’ятому поверсі, він вислухав від мене приблизно той самий ультиматум, що й Андрій. Якщо він не понишпорить у своїх кишенях і не знайде там для мене п’ять тисяч крон, я розповім, де слід, що це він убив Туту, а потім десь закопав його труп.

Та Бернтсен навіть оком не моргнув. Запросив мене до своєї квартири. Сказав, що ми зможемо дійти якогось консенсусу. Але в його очах я побачив зовсім інше бажання.

Тому я не піддався на цей трюк і сказав, що нам нема про що домовлятися. Тож він або викладає мені бабло, або я його за бабло ж і здам. Його ж колегам. Трульс відказав, що в поліції не платять тим, хто здає їхніх співробітників. Що ж, п’ять тисяч мене цілком влаштовує, сказав він, ми знову повернулися до чемної розмови і стали мало не дружбанами. Він сказав, що вдома має мало готівки, тому треба з’їздити до банкомату, а машина його внизу в гаражі.

Я трохи поміркував над його пропозицією. Мій сигнал тривоги гудів щосили, але жага до віоліну була ще сильнішою, просто кошмар якийсь. Вона блокувала всі розумні думки. Тож я, знаючи, що це добром не скінчиться, кивнув на знак згоди.

— Значить, ти отримала остаточний результат? — спитав Харрі, уважно обдивляючись публіку в кафе. Нікого підозрілого. Тобто купа підозрілих типів, але серед них немає нікого, хто, здогадно, був поліцейським.

— Так, — відповіла Беата.

Харрі міцніше взявся за телефон.

— Гадаю, що вже знаю, у кого вп’явся своїми нігтями Густо.

— Он як? — з подивом у голосі відреагувала Беата.

— Еге ж. Особою, занесеною до реєстру ДНК, може бути або підозрюваний, або засуджений кримінальник, або полісмен, який міг випадково «забруднити» місце злочину. У нашому випадку це — останній варіант. Цього чоловіка звуть Трульс Бернтсен, він співробітник відділу Оргкрим.

— А звідки ти дізнався, що то він?

— Ну, до цього висновку мене підштовхнула сума певних обставин, так би мовити.

— Чудово, — сказала Беата. — Я не сумніваюся, що ці обставини і твої міркування мають під собою міцний фундамент.

— Дякую, — сказав Харрі.

— Одначе ти помилився, — заперечила Беата.

— Та невже?

— Кров під нігтями Густо не належить особі на ім’я Бернтсен.

Стоячи отак перед дверима квартири Бернтсена — він тим часом пішов за ключами від авто, — я поглянув униз. На свої черевики. На свої фантастичні черевики. І відразу ж почав думати про Ізабель Скоєн.

Вона не була такою небезпечною, як Бернтсен. І була на мені просто схиблена. Чи не була? Хтозна.

Ну, трохи схиблена все одно була.

Тому не встиг Бернтсен повернутися, як я, стрибаючи через сім сходинок, чкурнув донизу, не забуваючи при цьому натиснути кнопку ліфта на кожному поверсі.

Я сів на метро до Центрального вокзалу Осло. Спершу хотів було зателефонувати їй, але передумав. Ізабель могла запросто відшити мене по телефону, але коли я постану перед нею своєю власною, невідпорно-прекрасною особою, то вона не знайде в собі сил відмовити мені. Того дня була субота, і це означало, що хлопець, який працював у неї скотарем, був вихідний. Це також, у свою чергу, означало, що оскільки коні та свині погано вміють діставати собі харчі з холодильника, то Ізабель була вдома. Тому на Центральному вокзалі Осло я сів у вагон із сезонними квитками лінії Естфольд, оскільки поїздка до Рігге коштувала сто сорок чотири крони, яких я й досі не мав. Зі станції до ферми я добрався пішки, хоча відстань там чималенька. Особливо коли ще й мрячить. А потім мрячка перетворилася на дощ.

Коли я увійшов до двору, то побачив її авто, один із тих всюдиходів, які люди купують для того, щоби потім їздити ними по заасфальтованих вулицях у центрі міста. Я постукав у двері будинку. Але мені ніхто не відчинив. Я став гукати, але мені відповів власний голос, відлунивши від стін. Ніхто не відповідав. Звісно, вона могла поїхати на верхову прогулянку. Ну й чудово, подумав я, бо знав, де вона зберігає свою готівку, а на селі люди й досі такі наївні, що не замикають дверей. Тому я натиснув на ручку — і двері таки дійсно виявилися незамкненими.

Я йшов до її спальні, як раптом з’явилася вона. Дебела, висока, вона стояла на сходах у халаті, розставивши ноги.

— Що ти тут робиш, Густо?

— Тебе хотів бачити, — сказав я, вмикаючи посмішку. І мені вдалося її увімкнути.

— Тобі треба до зубного лікаря сходити, — холодно мовила вона.

Я знав, про що вона казала. У мене дійсно був на зубах отой коричневий наліт. Вони мали гнилуватий вигляд, але немає нічого, з чим не могла б упоратися добра зубна щітка.

— Що ти тут робиш? — повторила Ізабель. — За грошима прийшов?

Оце у нас з Ізабель було характерне — ми були з нею споріднені душі, і нам не треба було придурюватися.

— Так. П’ять штук.

— Не вийде, Густо. Ми ж із цим уже покінчили. Тебе відвезти назад до станції?

— Облиш, Ізабель. А як щодо перепихнутися?

— Т-с-с-с!

Мені знадобилася секунда, щоби оцінити ситуацію. Щось я тугуватим на голову став. То все ота довбана жага віоліну винувата! Ось вона стоїть переді мною в халаті, хоча ще не вечір, та ще й уся розфарбована.

— Ти когось чекаєш? — спитав я.

Вона не відповіла.

— Новий секс-приятель?

— Вони з’являються, бо ти зникаєш, Густо.

— А коли я повертаюся, то буваю страшенно збуджений! — вигукнув я і підскочив до неї так швидко, що вона втратила рівновагу, коли я схопив її за руку і притягнув до себе.

— Ти увесь мокрий, — сказала Ізабель, пручаючись, але не дуже вперто, бо їй явно приспічило.

— Мокрий, бо дощ іде, — відказав я, кусаючи її за мочку вуха. — Слабенька в тебе відмазка. — Моя рука вже була у неї під халатом.

— Від тебе смердить, відпусти мене!

Моя рука погладила її вибритий лобок і знайшла щілину. Там було мокро. Дуже мокро. Я засунув туди два пальці і відчув щось липке. І відразу ж висмикнув руку. Підняв догори. На моїх пальцях було щось біле й слизьке. Я з подивом поглянув на неї. Побачив її переможну посмішку. Вона прихилилася до мене й прошепотіла:

— Я ж тобі казала. Коли тебе немає, з’являються інші.

Я осатанів, підняв руку, щоби ляснути її по пиці, але вона вхопила її і зупинила мене. Ти диви, яка дужа сучка ота Скоєн!

— А тепер іди, Густо.

Я відчув щось таке в моїх очах. Якби я не знав достеменно, то можна було б подумати, що то сльози.

— П’ять тисяч, — прошепотів я хрипким тихим голосом.

— Ні, — відповіла вона. — Бо тоді ти повернешся. А це непотрібно ані мені, ані тобі.

— Ти, суко! — скрикнув я. — Ти забуваєш декілька дуже серйозних речей. Викладай бабло, бо я піду до газетярів і розповім їм усі твої таємниці. І я маю на увазі не твої секс-походеньки, а те, що за так званою зачисткою Осло стоїш ти і дідок. Соціалісти довбані, щоб вас розперло! Наркогроші та політика — в одному ліжку. Як ти гадаєш, скільки заплатить мені «Verdens Gang»?

Я почув, як двері спальні відчинилися.

— А тепер я би на твоєму місці рвала звідси кігті, — сказала Ізабель.

Я почув скрип дощок у темряві поза її спиною.

Хотів був чкурнути геть, справді хотів. Однак чомусь закляк як вкопаний.

«Він» наближався.

Мені здалося, що я побачив, як спалахнули в темряві смуги на його обличчі. Секс-товариш, курва його мати. Хтивий тигр.

Тигр прокашлявся.

І вийшов на світло.

Він був такий разюче прекрасний, що я, попри мій стан, знову відчув оте. Відчув бажання покласти свою руку йому на груди. Торкнутися пальцями зігрітої сонцем спітнілої шкіри. Відчути його м’язи, які рефлекторно напружаться, шоковані таким нахабством з мого боку.

— Що ти сказала? — спитав Харрі.

Беата прокашлялася й повторила:

— Мікаель Бельман.

— Бельман?

— Так.

— Коли Густо помер, під його нігтями була кров Мікаеля Бельмана?

— Схоже на те.

Харрі відкинувся на спинку стільця. Ця обставина міняла все. Чи не все? Вона не обов’язково могла бути пов’язана з убивством Густо. Але до чогось вона неодмінно мала стосунок. До чогось такого, про що Мікаель Бельман волів помовкувати.

— Геть звідси, — сказав Бельман голосом, настільки виразним, що йому й кричати не треба було.

— Ага, так це ти, — сказав я. — А я гадав, що вона найняла Трульса Бернтсена. Розумний хід, Ізабель. Відразу ж вийти на верхній рівень, щоб на дрібниці не розмінюватися. І яка ж у вас схема роботи? Бернтсен — просто твій раб, Мікаелю?

Його ім’я я вимовив пестливо і ледь чутно, майже видихнув. Зрештою, саме так ми й представилися один одному того дня на його дільниці. Густо й Мікаель. Наче два хлопці. Два потенційних приятелі. Я побачив, як від моїх слів у його очах щось спалахнуло і вони запалали. Бельман був зовсім голий. Саме тому мені й здалося, що він не буде нападати. Але Бельман підскочив до мене так швидко, що я й оком не встиг моргнути, як він повалив мене додолу і вхопив за шию борецькою хваткою.

— Відпусти!

Він потягнув мене вгору по сходах. Мій ніс був затиснутий між його пахвою та грудьми, і я чув їхній запах. І в ту мить у моїй голові виникла отака думка: якщо він хоче вигнати мене, то чому тягне мене сходами догори? Я не міг виборсатися, тому загнав свої нігті йому в груди і дряпонув, наче тигр пазурами, тягнучи його шкіру на себе; в якусь мить один з моїх нігтів зачепився за його сосок. Бельман вилаявся, і його хватка ослабла. Я вислизнув і стрибонув. Приземлившись посередині сходів, я мало не впав, але примудрився встояти на ногах. Потім рвонув через залу, схопив її ключі від авто і вискочив у двір. Звісно, всюдихід також був незамкнений. Я відпустив зчеплення, і колеса гребонули гравій. У дзеркало я побачив, як Мікаель Бельман вискочив з дверей. В його руці щось блиснуло. Та в цю мить колеса вгризлися в твердий ґрунт, мене притиснуло до спинки, й авто, кулею пронісшись через двір, вискочило на дорогу.

* * * * *

— Саме Бельман перевів Трульса Бернтсена до Оргкрима, — сказав Харрі. — Чи є імовірним те, що Бернтсен виконує роботу спалювача під керівництвом Бельмана?

— Ти добре усвідомлюєш, куди ми добралися, Харрі?

— Так, — відповів Харрі. — І віднині ти не матимеш до цього жодного стосунку, Беато.

— Чорта з два ти мене зупиниш! — У слухавці аж мембрана затріщала. Харрі не пам’ятав, щоби Беата Льон коли-небудь отак лаялася. — Це — поліція, Харрі. Я не хочу, щоби такі, як Бельман, втягували її в багно.

— Гаразд, — сказав Харрі. — Але не робімо похапливих висновків. Єдиний доказ, який ми маємо, це те, що Бельман бачився з Густо. Ми навіть на Трульса Бернтсена досі не маємо нічого конкретного.

— Що ж ти збираєшся робити?

— Збираюся розпочати з іншого місця. І якщо все вийде так, як я й сподіваюся, то всі деталі головоломки складуться докупи в одну цілісну картину. Проблема в тім, щоби я зміг якомога довше залишатися на свободі, аби мати можливість втілили цей план.

— Ти хочеш сказати, що маєш план?

— Звісно, я маю план.

— Добрий план?

— Я не казав, що він добрий.

— Та все ж план?

— Безперечно.

— Ти ж брешеш.

— Лише наполовину.

Несучись до Осло по автостраді Е18, я нарешті збагнув, в якій глибокій дупі опинився через власну дурість.

Бельман намагався затягнути мене нагору до спальні, де у нього був пістолет, з яким він за мною погнався. Хотів мене нафіг ліквідувати, щоби заткнути мені пельку. А це означало, що він по вуха у гівні. Що ж він тепер робитиме? Зробить так, щоб мене закрили. За крадіжку авто, продаж наркотиків, несплату рахунку за готель — тут ціла колекція звинувачень. Кинути мене за ґрати, щоби я не встиг комусь пробовкнутися. А коли мене кинуть за ґрати і заткнуть рота, то можна майже не сумніватися, що трапиться потім: вони підстроять усе так, ніби я вчинив самогубство або мене випадково приб’є мій співкамерник. Тому з мого боку було б найдурнішою дурістю роз’їжджати на оцьому авто, яке, скоріш за все, уже оголосили в розшук. Тому я кинув тиснути на акселератор і знизив швидкість. Місце, куди я прямував, знаходилося у східній частині міста, тому я уникнув їзди центральними вулицями. Піднявшись на пагорб, я вирушив до тихих спальних районів. Зупинив авто неподалік і далі пішов пішки.

Знову визирнуло сонце, і люди вийшли погуляти. Вони штовхали дитячі візки, з чиїх ручок звисали сітчасті мішечки з напівфабрикатами шашликів. Радісно вишкірялися на сонце, наче пізнали, що ось воно — щастя.

Я закинув ключі від машини у чийсь садок і пішов до помешкань.

Знайшов потрібне ім’я на дверному дзвінку і натиснув кнопку.

— Це я, — сказав я, коли він, нарешті, відповів.

— Я трохи зайнятий, — відповів мені голос у домофоні.

— А я — наркоман, — сказав я. То мало прозвучати як жарт, але я відчув, що мої слова справили певне враження. Олег дуже сміявся, коли я інколи жартома питав клієнтів, що підходили до нас скупитися: «А ви, бува, не наркомани, ви, часом, не віолін прийшли купляти?»

— Чого тобі треба? — спитав голос.

— Трохи віоліну.

Тепер я сам перетворився на отого типового лоха-наркомана, над яким ми з Олегом колись кепкували.

Пауза.

— Віоліну немає. Скінчився. Немає основи.

— Основи?

— Леворфанолової основи. Ти теж прийшов про формулу дізнатися?

Я знав, що він каже правду, але не могло бути, щоб у нього нічого не лишилося. Десь мала бути якась заначка. Я замислився. Я не міг піти до репетиторської, бо вони мене там неодмінно чекатимуть. Олег. Старий добрий Олег пустить мене до себе.

— Ти маєш у своєму розпорядженні дві години, Ібсене. Якщо за дві години тебе не буде на Гаусманнс-гате з чотирма четвертинками віоліну, я піду прямо до поліції і про все розповім. Мені вже нема чого втрачати. Ти зрозумів? Гаусманнс-гате, 92. Заходиш прямо і йдеш на другий поверх.

Я спробував уявити собі його обличчя. Перелякане, спітніле. Бідолашний старий збоченець.

— Добре, — сказав він.

Отак це робиться. Треба просто змусити їх усвідомити всю серйозність ситуації.

Допиваючи свою каву, Харрі уважно подивився на вулицю.

Час вирушати.

Коли він йшов через Юнгсторгет до пакистанських крамниць на вулиці Торггата, йому зателефонували.

То був Клаус Торкільдсен.

— Добра новина, — сказав він.

— Та невже?

— В означений час телефон Бернтсена зареєстрували на чотирьох базових станціях центру Осло, і це фіксує його перебування в одній і тій самій ділянці, що й Гаусманнс-гате, 92.

— А який розмір має ділянка, про яку йдеться?

— Е-е-е, щось на разок шестикутника діаметром вісімсот метрів.

— Добре, — сказав Харрі, миттю оцінюючи інформацію. — А як стосовно другого індивіда?

— Я нічого не зміг знайти достеменно на його ім’я, але він користується телефоном компанії, зареєстрованим у Радієвому шпиталі.

— І що?

— А те, що, як я й сказав, маємо добру новину. Цей телефон перебував в означеній ділянці в той же самий час.

— Гм. — Харрі увійшов у двері, пройшов повз три зайнятих столики і зупинився перед стійкою, де були виставлені на вибір неприродно рум’яні кебаби. — А ти маєш його адресу?

Клаус Торкільдсен зачитав адресу, і Харрі швидко нашкрябав її на серветці.

— А ти не маєш іще одного номера за цією самою адресою?

— Ти про що?

— Та я тут подумав, що, можливо, у нього є дружина чи партнер.

Харрі почув, як Торкільдсен друкує на клавіатурі. Потім почулася відповідь:

— Ні. Більше нікого за цією адресою немає.

— Дякую.

— Тож ми з тобою домовилися? Мені більше ніколи не доведеться з тобою розмовляти?

— Так. Окрім одної — останньої речі. Я хочу, щоби ти перевірив Мікаеля Бельмана. З ким він розмовляв упродовж останніх місяців і де він був під час убивства.

Почувся гучний сміх.

— Мікаеля Бельмана, керівника Оргкрима? Та ні за які гроші! Я ще можу приховати або відбрехатися, коли перевіряю якогось полісмена низової ланки, а ти просиш мене зробити те, за що мене виженуть негайно. Копняками. — І знову сміх, наче Харрі вдало пожартував. — Сподіваюся, що ти дотримаєшся своєї частини нашої угоди, Харрі.

Телефон замовк.

Коли таксі прибуло за адресою, яку Харрі занотував на серветці, біля будинку його чекав чоловік.

Харрі вийшов з авто і підійшов до нього.

— Ола Квернберг, кербуд.

— Інспектор Холе. Я вам телефонував. — Харрі помітив, як кербуд стиха зиркнув на таксі, яке чекало. — Ми користуємося таксі, коли бракує патрульних машин.

Квернберг пильно придивився до посвідчення особи, яке показав йому Харрі.

— Я не бачив жодної ознаки незаконного вторгнення, — зауважив він.

— Але нам хтось зателефонував, тому давайте перевіримо. Ви ж маєте ключ-дублікат?

Квернберг кивнув і відімкнув парадні двері, а інспектор тим часом продивився імена на дверних дзвінках.

— Свідок стверджував, що бачив, наче хтось заліз на балкон і вломився через вікно на другий поверх.

— А хто телефонував? — спитав кербуд, коли вони піднімалися нагору.

— Це — конфіденційна інформація, пане Квернберг.

— У вас щось на брюках.

— А, то соус від кебаба. Все нема часу до чистки здати. Можете відімкнути оці двері?

— Двері фармацевта?

— Так він фармацевт?

— Працює в Радієвому шпиталі. Може, слід спершу зателефонувати йому на роботу?

— Я би краще перевірив, чи є тут грабіжник, щоби заарештувати його на місці.

Кербуд промимрив вибачення і похапливо відімкнув двері.

Холе увійшов до квартири.

Було видно, що в ній мешкає холостяк. Але акуратний. CD-диски з класичною музикою, розставлені за абеткою на окремій поличці. Наукові журнали з хімії та фармакології, складені високими, але акуратними стосами. На одній з книжкових полиць стояла фотографія дорослих і хлопчика. Харрі упізнав того хлопчика. Він стояв з похмурим виразом обличчя, трохи зігнувшись в один бік. Йому було не більше дванадцяти-тринадцяти років. Кербуд стояв біля парадних дверей, пильно спостерігаючи, тож Харрі, щоби створити видимість, перевірив балконні двері, а потім пройшовся з кімнати до кімнати, на ходу відкриваючи дверцята буфетів та висовуючи шухляди столів. Але нічого підозрілого не знайшов.

Сама відсутність чогось підозрілого вже є підозрілою, казали його колишні колеги.

Але Харрі вже доводилося таке бачити: декотрі люди дійсно не мали таємниць. Таке траплялося, хоча, по правді кажучи, нечасто. Він почув, як кербуд неспокійно переминається з ноги на ногу позаду нього на порозі спальні.

— Жодної ознаки вторгнення чи крадіжки, — сказав Харрі, проходячи повз нього до виходу. — Напевне, фальшива тривога.

— Зрозуміло, — сказав кербуд, замикаючи за ним двері. — А що б ви зробили, якби застукали тут крадія? Відвезли б його на таксі?

— Можливо, довелося б викликати патрульне авто і чекати, допоки воно приїде, — посміхнувся Харрі, беручи черевики, що стояли на підставці біля дверей. — А скажіть, будь ласка, чи вам не здається, що ці два черевики дуже різняться своїми розмірами?

Квернберг потер підборіддя, уважно придивляючись до Харрі.

— Так, можливо. У нього клишоногість. А можна ще раз глянути на ваше посвідчення?

Харрі подав йому картку.

— А термін дії…

— Вибачте, таксі чекає, — кинув Харрі, вихопив у кербуда картку і підтюпцем кинувся вниз по сходах. — Дякую за поміч, пане Квернберг!

Я пішов на Гаусманнс-гате; звісно, замки ніхто там так і не відремонтував, тож я піднявся прямо до квартири. Олега там не було. І нікого іншого не було. Десь гуляють та страшенно нервують, бо дурман закінчився. Треба вколотися, треба терміново відремонтуватися. У квартирі жило кілька наркоманів, та вона, власне, і виглядала, як наркоманське кубло. Але в ній нічого не було і бути не могло, це ясно як день. Просто порожні пляшки, використані шприці, просякнуті кров’ю ватні тампони та порожні пакетики з-під дурману. Наче випалена земля, їй-богу. А коли я сидів на матраці й матюкався, то вперше побачив тут пацюка. Коли люди описують пацюків, то вони зазвичай кажуть «гігантський пацюк». Але пацюки — не гігантські. Навпаки, вони досить маленькі. От хвости їхні і справді бувають вельми довгими. Дійсно, коли пацюки відчувають небезпеку і стають на задні лапи, то створюється враження, що вони більші, аніж є насправді. А в іншому пацюки — бідолашні істоти, які зазнають стресів та нервують, як і ми. Треба терміново відремонтуватися.

Я почув, як ударив церковний дзвін. І сказав собі, що невдовзі прийде Ібсен.

Мав прийти. Чорт, мені було так погано. Коли ми ще працювали, я бачив їх; вони стояли й чекали, поки ми прийдемо, а коли ми з’являлися, вони так раділи, що мене це аж розчулювало. Тремтячими руками тримали напоготові банкноти; колишні люди, доведені до стану ницих жебраків. А тепер і я серед них опинився. Мене аж нудило від жагучого бажання якнайскоріше почути на сходах човгання ніг Ібсена, побачити його ідіотську посмішку.

Своїми картами я зіграв дуже невдало, як справжній бовдур. Мені хотілося вколотися, просто вколотися, а натомість я отримав те, що всі вони накинулися на мене, наче зграя вовків. Старий зі своїми козаками. Трульс Бернтсен зі своїм дрилем та осатанілими очима. Королева Ізабела зі своїм секс-головнокомандувачем.

Пацюк побіг уздовж плінтуса. Впавши у відчай, я почав нишпорити під килимами та матрацами. І під одним з матраців знайшов фото й шматок сталевого дроту. Фото виявилося пожмаканим та вицвілим знімком Ірен для паспорта, тому я здогадався, що то мав бути матрац Олега. Але довго не міг збагнути, до чого отой шматок сталевого дроту. Та поволі до мене дійшло. І я відчув, як долоні мої спітніли, а серце пришвидшено забилося. Зрештою, це ж я навчив Олега робити заначку.

36

Звиваючись поміж туристами, Ганс Крістіан Сімонсен піднявся схилом з білого італійського мармуру, який робив Оперний театр схожим на айсберг в кінці фіорду. Опинившись на вершечку даху, він озирнувся і помітив Харрі, який сидів на стіні. Він був сам-один, бо туристи в масі своїй подалися на протилежний бік, щоби помилуватися панорамою фіорду. Але Харрі сидів, вдивляючись в інший бік, у старі й непоказні райони міста.

Ганс Крістіан сів поряд з ним.

— Привіт, ГеКа, — сказав Харрі, не відриваючи очей від брошури, яку читав. — А чи знаєш ти, що оцей мармур називається «каррарський» і що цей Оперний театр обійшовся кожному норвежцю у понад дві тисячі крон?

— Так, знаю.

— А чи знаєш ти що-небудь про «Дона Джованні»?

— Моцарт. Дві дії. Нахабний молодий гульвіса, котрий вважає себе Божим подарунком для жінок та чоловіків, усіх дурить і сварить між собою. Гадає, що він безсмертний, але наприкінці з’являється таємнича статуя, яка убиває його, а потім їх обох поглинає земля.

— Гм. Через два дні тут відбудеться прем’єра нової постановки. Отут у брошурі написано, що у фінальній сцені хор співає: «Отак і помирає лиходій: завжди смерть грішника його життя відображає». Ти гадаєш, що це правда, ГеКа?

— Я не гадаю, я знаю достеменно, що це не так. Як це не сумно, у смерті не більше справедливості, ніж у житті.

— Ага. А чи відомо тобі, що сюди винесло на берег мертвого полісмена?

— Так.

— А чи є щось таке, чого ти не знаєш?

— Є. Я не знаю, хто вбив Густо Ганссена.

— Як хто? Таємнича статуя, — сказав Харрі, відкладаючи убік брошуру. — Ти хочеш знати, хто це зробив?

— А ти не хочеш?

— Це не так важливо. Важливіше довести, хто його не вбивав, що це — не Олег.

— Згоден, — сказав Ганс Крістіан, уважно обдивляючись Харрі. — Але ці твої слова якось не пасують до того, що мені доводилося чути про фанатично правильного і справедливого Харрі Холе.

— Значить, люди врешті-решт змінюються, — слабо посміхнувся Харрі. — Ти перевіряв хід розслідування зі своїм колегою-адвокатом з поліції?

— Вони ще не назвали публічно твоє ім’я, але відповідну інформацію вже розіслали по всіх аеропортах та прикордонних пунктах пропуску. Висновок можна сформулювати таким чином: тепер твій паспорт і ламаного гроша не вартий.

— Що ж, подорож на Мальорку пішла котові під хвіст.

— Ти знаєш, що тебе розшукують, однак зустрічаєшся зі мною на туристичному об’єкті номер один нашої столиці.

— Це — випробувана досвідом логіка дрібної сошки, Гансе Крістіане. У натовпі безпечніше.

— А мені здавалося, що безпечнішою ти вважаєш самотність.

Харрі витягнув пачку цигарок, струснув її і простягнув йому.

— Це тобі Ракель сказала?

Ганс Крістіан кивнув і взяв цигарку.

— Ви вже довго удвох? — спитав Харрі, скорчивши гримасу.

— Та трохи. Що, болить?

— Шия? Так, болить. Мабуть, невеличка інфекція. — Харрі дав підкурити Гансу Крістіану. — Ти ж кохаєш її.

Адвокат зробив затяжку, і Харрі побачив, що Ганс Крістіан навряд чи курив після того, як пішли в минуле його студентські вечірки.

— Так, кохаю.

Харрі кивнув.

— Твоя присутність відчувалася завжди, — сказав Ганс Крістіан, пихнувши цигаркою. — У темній кімнаті, у шафі, під ліжком.

— Прямо монстр якийсь, — мовив Харрі.

— Та десь так, — погодився Ганс Крістіан. — Я намагався вигнати тебе, як виганяють демона, але не зміг.

— Цигарку не рекомендують докурювати до кінця, Гансе Крістіане.

— Дякую за нагадування, — сказав повірений і викинув цигарку геть. — Що тобі потрібно від мене цього разу?

— Крадіжка зі зломом, — відповів Харрі.

Вони виїхали, щойно стемніло.

Ганс Крістіан підібрав Харрі біля ресторанчика «Bar Boca» в районі Грюнерльокка.

— Гарне авто, — зауважив Харрі. — Сімейне авто.

— Колись у мене був собака — лосина лайка, — сказав Ганс Крістіан. — Полювання, мисливська хижка. Ну, ти знаєш.

Харрі кивнув:

— Те, що звуть добрим життям.

— Собаку на смерть затоптав лось. Я втішав себе думкою, що то була добра смерть для лосиної лайки. Так би мовити, під час виконання службових обов’язків.

Харрі кивнув. Доїхавши до станції метро «Рієн», вони рушили звивистим маршрутом до найкращих оглядових майданчиків міста в його східній частині.

— Ось тут, — сказав Харрі, показуючи на неосвітлений будинок. — Постав авто під таким кутом, щоби світло фар падало на вікна.

— Мені теж з тобою?

— Ні, — сказав Харрі. — Ти почекаєш мене тут. Не вимикай свого телефону і відразу ж дзвони мені, щойно хтось підійде.

Харрі взяв із собою фомку і стежиною з дранки підійшов до будинку. Осінь, колюче нічне повітря, аромат яблук. На мить у нього з’явилося дежавю. Вони з Ойштейном потайки прокрадаються до садка, а Треско стоїть на сторожі біля паркану. І раптом на них із темряви вискочила постать з індіанським пір’ям на голові. Постать верещала, як різане порося.

Він побіг.

Потім зупинився, прислухаючись.

Нікого немає.

Одначе Харрі мав таке передчуття, що в будинку хтось є.

Він вставив фомку в щілину біля замка й обережно натиснув усією своєю вагою. Але то були старі двері з м’якої сирої деревини та зі старорежимним замком. Тоді Харрі другою рукою взяв свою картку посвідчення і підсунув її під пружинну клямку замка. Натиснув ще сильніше. Замок піддався, і клямка вискочила. Харрі прослизнув усередину і зачинив за собою двері. Трохи постояв у темряві, переводячи подих. Відчув на руці якусь тоненьку ниточку, можливо — залишки павутини. Повітря пахло сирістю покинутого помешкання. І ще дечим. Чимось гострим та ядучим. Хворобою, шпиталем. Памперсами та ліками.

Харрі увімкнув ліхтарик. Побачив порожню вішалку для пальта. І пішов далі у глиб будинку.

Вітальня мала такий вигляд, наче її присипали якимось порошком — зі стін та меблів кольори наче висмоктали. Конус світла рушив далі по кімнаті. Раптом у кутку блиснула пара очей — і у Харрі аж серце зупинилося. А потім знову запульсувало. Опудало сови. Так само сіре, як і вся решта кімнати.

Харрі пішов далі, переконуючись, що будинок був такий, як і квартира: нічого особливого.

Допоки не увійшов до кухні і побачив на столі два паспорти та квитки на літак.

Хоча фото у паспорті було, щонайменше, десятирічної давності, Харрі безпомилково упізнав чоловіка, якого бачив під час свого візиту до Радієвого шпиталю. Її ж паспорт був новісінький. На фото її майже неможливо було впізнати: бліда, волосся висить прямими пасмами. Квитки були до Бангкока, дата вильоту — через десять днів.

Харрі пішов до льоху. Підійшов до єдиних дверей, за які він ще не встиг зазирнути. У замку стирчав ключ. Він відімкнув двері. Його зустрів той самий запах, який він відчув ще в залі. Харрі клацнув вимикачем з внутрішнього боку дверей, і гола лампочка освітила сходи, що вели до льоху. Його не покидало відчуття, що в будинку хтось є. Так-так, той самий внутрішній інстинкт, про який з такою іронією відгукнувся Бельман, коли Харрі спитав його, чи перевіряв він досьє Мартіна Прана. І тепер Харрі знав, що це відчуття його не підвело.

Він хотів було рушити далі вниз, але щось його зупинило. Льох. Схожий на той, що був у дитинстві. Коли мати посилала його принести картоплі, яку зберігали в темряві у двох великих мішках. Тоді, в дитинстві, Харрі кинувся униз, намагаючись не думати. Намагаючись уявити, що то він просто біжить, щоб зігрітися. Бо мати поспішає приготувати поїсти. Бо він просто любить бігати. Це не мало стосунку до отого жовтого чоловіка, який там на нього чекав: голий усміхнений чоловік з довгим язиком, який час від часу виповзав з його рота. Та не це зупинило його. Сон. Лавина, що котиться коридором у підвалі.

Харрі придушив ці думки і поставив ногу на першу сходинку. Вона загрозливо скрипнула. Він примусив себе не поспішати і ступати поволі. В руці він і досі тримав фомку. Зійшовши вниз на долівку, Харрі пішов повз комори. Лампочка під стелею кидала слабке примарне світло. І створювала нові тіні. Харрі помітив, що всі комори були замкнені навісними замками. Хто ж замикатиме комори у власному льосі?

Харрі вставив гострий кінець фомки під один замок. Увібрав повні легені повітря і затамував подих, побоюючись смороду. Швидко натиснув на фомку, почув різкий тріск. Знову затамував подих, прислухався. Здавалося, будинок також затамував подих — ані звуку.

Потім Харрі поволі відчинив двері. І в ніздрі йому вдарив сморід. Він намацав пальцями вимикач — і за мить Харрі вже купався у яскравому світлі. Неонова лампа.

Ця комора виявилася більшою, ніж здавалося ззовні. Він упізнав її. То була копія кімнати, яку йому вже доводилося бачити раніше. Лабораторія в Радієвому шпиталі. Столи зі скляними колбами та стенди з пробірками. Харрі підняв ляду великого пластикового ящика. Білий порошок був усіяний коричневими цятками. Харрі послинив кінчик свого пальця, мазнув ним порошок і натер ним свої ясна. Гіркий. Отже, віолін.

Від несподіванки Харрі сіпнувся. Якийсь звук. Він знову затамував подих. І знову звук. Наче хтось хлипає.

Харрі кинувся назад, вимкнув світло і зачаївся в темряві, тримаючи фомку напоготові.

Знову хтось хлипнув.

Харрі почекав кілька секунд. А потім швидкими тихими кроками вийшов з комори і рушив туди, звідки доносилися звуки. Комора ліворуч. Він переклав фомку у праву руку. Підійшов навшпиньки до дверей, в яких виднілося невеличке віконце, закрите металевою дротяною сіткою, — у нього вдома було так само. Тільки з однією різницею: ці двері були посилені металом.

Харрі приготував ліхтарик, став під стіною біля дверей, порахував до трьох, увімкнув ліхтарик і направив промінь у віконце.

Почекав.

Пройшло три секунди, але ніхто не вистрелив і ніхто не кинувся на світло. Харрі притулився лобом до металевої сітки і вглядівся всередину. Промінь, ковзнувши цегляними стінами, висвітив ланцюг, кинутий через матрац, а потім знайшов те, що шукав. Обличчя.

Її очі були заплющені. Вона сиділа абсолютно непорушно. Наче до цього вже звикла. Звикла, що її обдивляються за допомогою ліхтарика.

— Ірен! — невпевнено гукнув Харрі.

І в цю мить телефон в його кишені почав вібрувати.

37

Я поглянув на свого годинника. Я вже встиг обшукати всю цю довбану квартиру, але жодної заначки не знайшов. А Ібсен мав прийти сюди ще двадцять хвилин тому. Нехай лише спробує не прийти, старий збоченець! За викрадення та зґвалтування зараз дають довічне ув’язнення. Того дня, коли Ірен приїхала до Центрального вокзалу Осло, я привів її до репетиторської, сказавши попередньо, що там на неї чекатиме Олег. Звісно, Олега там не було. Зате був Ібсен. Він потримав її, а я тим часом зробив їй укол. Я згадав про Руфуса. Про те, що я приспав того пса, аби йому ж краще стало. Після уколу Ірен швидко вгамувалася, і нам тільки й лишилося, що затягнути її до його авто. В багажнику у нього лежало півкіло віоліну. Чи жалкую я про скоєне? Так, жалкую — що не запросив за Ірен цілий кілограм! А якщо серйозно, то мені, звісно, було трохи шкода. Я ж не скотиняка якась бездушна. Та коли мене охопив настрій типу «на фіга я це зробив!», то я швидко заспокоїв себе тим, що Ібсен добре її доглядатиме. Він же, напевне, кохає її, хоча й по-своєму, по-збоченому. Хоч так, хоч сяк, але вже нічого не вдієш, тепер головне завдання — розжитися ліками, щоби відремонтуватися.

Цей стан був для мене як терра інкогніта, правду кажу, бо ще ніколи не траплялося, щоб я не роздобував те, чого прагнуло моє тіло. Тільки тепер я збагнув, що завжди добивався того, чого бажав. І якщо в майбутньому так більше не буде, то я ладен краще врізати дуба просто зараз. Померти молодим та красивим, з більш-менш цілими зубами. Ібсен не прийде. Це я вже зрозумів. Я стояв біля вікна на кухні, виглядаючи на вулицю, але цього довбаного кульгавого йолопа ніде не було видно. Ні його, ні Олега.

Я обійшов їх усіх. Залишилася тільки одна людина.

Я довго відмовлявся зважати на цей варіант. Бо боявся. Дійсно боявся. Але я знав, що він зараз тут, у місті. Він був тут з того дня, коли дізнався, що вона зникла. Штайн. Мій прийомний брат.

Я знову поглянув на вулицю.

Ні. Краще я помру, але дзвонити йому не буду.

Минуло кільканадцять секунд. Ібсен не приходив.

Чорт! Та краще вже померти, ніж отак страждати!

Я знову міцно заплющив очі, але комахи виповзали зі своїх щілин, блискавично кидалися мені під повіки, дряпали моє обличчя.

Померти не вдалося.

Попереду — фінал.

Телефонувати чи померти.

Сука, сука, сука!

* * * * *

Коли телефон озвався, Харрі вимкнув ліхтарик. З номера зрозумів, що то був Ганс Крістіан.

— Хтось іде, — прошепотів він Харрі у вухо хрипким від хвилювання голосом. — Він припаркувався біля брами і зараз прямує до будинку.

— Добре, — сказав Харрі. — Не хвилюйся. Коли щось побачиш, пришлеш мені повідомлення. І негайно вшивайся, якщо…

— Вшиватися?! — У голосі Ганса Крістіана прозвучало непідробне обурення.

— Якщо побачиш, що справи кепські. Гаразд?

— Чому це я мушу вшиватися, коли…

Харрі вимкнув телефон, знову увімкнув ліхтарик і спрямував його промінь на металеву сітку.

— Ірен?

Дівчина закліпала на світло широко розплющеними очима.

— Послухай мене. Моє ім’я — Харрі. Я — поліцейський і прийшов сюди, щоби тебе визволити. Але сюди хтось іде. Якщо він зайде сюди, то поводься так, наче нічого не сталося, гаразд? Невдовзі я витягну тебе звідси, Ірен. Обіцяю.

— Чи не маєте ви… — промимрила вона, але Харрі не розчув решту.

— Не маю чого?

— Чи не маєте ви хоч трохи віоліну?

Харрі скрипнув зубами.

— Потерпи ще трохи, — прошепотів він.

Харрі кинувся до верхнього майданчика сходів і вимкнув світло. Прочинив двері і визирнув назовні. Йому було добре видно парадні двері. Харрі почув, як хтось пішов до будинку, човгаючи ногами по встеленій дранкою стежині. Наче натужно тягнучи одну ногу за другою. Клишоногість. А потім двері розчинилися.

Увімкнулося світло.

І Харрі побачив його. Великого, круглого й товстого.

То був Стіг Нібак.

Голова відділу в Радієвому шпиталі. Той, хто пам’ятав Харрі ще зі школи. Той, хто знав Треско. Той, хто мав шлюбний перстень з темною щербиною. Який мав холостяцьку квартиру, в якій неможливо було знайти щось особливе й незвичне. Але він мав також і батьківський будинок, який не продав.

Повісивши свій піджак на вішалку, він пішов до Харрі з простягнутою рукою. І раптом зупинився. Помахав рукою перед собою. Нахмурився. Завмер, прислуховуючись. Тепер Харрі знав — чому. Та нитка, яку він відчув на своєму обличчі, коли входив до будинку, і яку він прийняв за павутинку, виявилася чимось іншим. Вона була невидимою ниттю, якою Стіг Нібак обплутав залу, щоби зафіксувати, чи заходили до нього непрохані гості.

З несподіваною й дивовижною прудкістю Нібак підскочив до шафи. Засунув туди руку і витягнув якусь штуковину. Матово блиснув метал. Рушниця.

Сука, сука, сука! Харрі терпіти не міг рушниць.

Нібак витягнув уже розпечатану коробку з набоями. Видобув з неї два великих червоних набої і затиснув між вказівним та середнім пальцями.

Мозок Харрі напружено запрацював, але не зміг видати жодної доброї ідеї, тому він вибрав погану: витягнув свій телефон і почав натискати кнопки.

«С-и-г-н-а-л-ь-і-ч-е-к-а-й-к-а-к-а…»

Чорт, помилився!

Харрі почув металічний тріск. То Нібак розломив рушницю навпіл.

Стерти. Де ти, Гансе Крістіане? Стерти останні «а», «к», і «а».

Харрі почув, як Нібак зарядив набої.

«ч-е-к-а-й-к-о-л-и-в-і-н-п-о-я-з…»

Чортові кнопки!

Стволи клацнули, повернувшись на місце.

«ко-л-и-в-і-н-п-о-я-в-и-т-т-и-с…»

От зараза, знову неправильно! Харрі почув, як Нібак, човгаючи ногами, став наближатися. Обмаль часу. Залишалося сподіватися, що Ганс Крістіан увімкне свою уяву.

«п-о-я-в-и-т-ь-с-я-в-с-в-і-т-л-і-ф-а-р!»

Харрі натиснув кнопку «послати».

І побачив, як Нібак приставив рушницю до плеча. Як же він помітив, що двері до льоху прочинені?

Та в цю мить заволав автомобільний сигнал. Довго й настирливо. Нібак сіпнувся. Поглянув на вітальню, вікна якої виходили на дорогу. Завагався. А потім пішов до кімнати.

Сигнал загудів знову, цього разу безперервно.

Харрі відчинив двері льоху і пішов слідом за Нібаком. Йому не треба було йти навшпиньки, бо гудіння поглинало звуки його кроків. З порога вітальні він побачив, як Нібак розкрив штори — і кімната наповнилася сліпучим світлом потужних ксенонових фар сімейного авто Ганса Крістіана.

Харрі зробив чотири широких кроки, а Стіг Нібак і не чув, і не бачив, як він наблизився. Однією рукою він прикривав обличчя від світла фар. Харрі, простягнувши руки вперед повз пухкі плечі Стіга Нібака, вхопився за рушницю і притиснув її до його м’ясистої шиї. Потім уперся колінами в сідниці Нібака, і вони обидва впали додолу. Нібак захрипів — йому забракло повітря.

Напевне, Ганс Крістіан здогадався, що сигнал виконав свою функцію, бо гудіння припинилося, але Харрі не припиняв тиснути рушницею на шию товстуна. Аж поки рухи Нібака не уповільнилися, аж поки він не втратив сили і обм’як.

Харрі знав, що Нібак втрачає свідомість. Через кілька секунд його мозок, позбавлений кисню, зазнає непоправного пошкодження, а ще через кілька секунд Стіг Нібак, викрадач людей та організатор виробництва віоліну, буде мертвий.

Харрі не поспішав. Порахував до трьох і зняв одну руку з рушниці. Нібак беззвучно зісковзнув на підлогу.

Важко дихаючи, Харрі сів на стілець. Поволі, у міру того, як рівень адреналіну в крові падав, біль у шиї та підборідді повертався. Він посилювався з кожною годиною. Харрі намагався не звертати уваги, і, щоби відволіктися, набрав на телефоні «О» і «К» і послав Гансу Крістіану.

Нібак тихенько застогнав і скрутився у позу зародка.

Харрі обшукав його. Поклав усе, що знайшов у його кишенях, на кавовий столик. Гаманець, мобільний телефон та пляшечку рецептурних пігулок «Цестрил». Харрі пригадав, що колись їх приймав його дід, щоби запобігти серцевому нападу. Харрі запхав пігулки до кишені свого піджака, приставив дуло рушниці до лоба Нібака і наказав йому встати.

Нібак поглянув на Харрі. Хотів був щось сказати, але передумав. Важко зіп’явся на ноги і завмер, погойдуючись.

— Куди ми йдемо? — спитав він Харрі, коли той підштовхнув його до зали.

— Униз, — відповів Харрі.

Стіг Нібак і досі нетвердо стояв на ногах, тому Харрі однією рукою підтримував його за плече, а другою впирав йому в спину дуло рушниці. Вони спустилися до льоху і зупинилися біля дверей, де Харрі знайшов Ірен.

— Звідки ти дізнався, що це я?

— По персню, — відповів Харрі. — Відчиняй.

Нібак витягнув з кишені ключа, вставив його в замок і крутнув.

Зайшовши всередину, він увімкнув світло.

Ірен поворухнулася. Вона сиділа, скоцюрбившись у найдальшому від них кутку і тремтіла, піднявши вгору одне плече, наче боялася, що хтось її вдарить. На литці у неї виднівся залізний хомут, приєднаний до ланцюга, який тягнувся до стелі, де був прибитий цвяхами до перекладини.

Харрі помітив, що ланцюг був достатньо довгим, щоби Ірен могла ходити по коморі і вмикати світло.

Та вона воліла сидіти в темряві.

— Відпусти її, — наказав Харрі. — А хомут начепи собі на ногу.

Нібак прокашлявся.

— Слухай, Харрі…

Харрі вдарив його. Втратив над собою контроль і вдарив. Почув, як метал глухо плямкнув об плоть, і побачив червоне коліща, яке залишив на лобі Нібака ствол рушниці.

— Вимовиш моє ім’я ще раз, — прошепотів Харрі, відчуваючи, що слова даються йому з трудом, — і я розтрощу тобі голову прикладом.

Тремтячими руками Нібак розімкнув хомут і зняв його з ноги Ірен, а вона тим часом стояла, заціпеніла й апатична, уставившись поглядом перед собою так, наче ніщо з того, що відбувалося, не мало до неї стосунку.

— Ірен! — гукнув Харрі. — Ірен!

Немов прокинувшись, вона поглянула на нього.

— Ходімо звідси, — сказав він.

Вона зіщулила очі так, наче їй знадобилася вся її енергія, щоби зосередитися й розтлумачити собі звуки, які він видавав, а слова наповнити сенсом. І обернути його в дію. Повільною скованою ходою лунатика вона пройшла повз Харрі і вийшла у коридор.

Нібак сів на матрац і закотив холошу брюк. Спробував начепити вузький хомут на свою товсту литку.

— Я не…

— На зап’ястя чіпляй, — сказав Харрі.

Нібак підкорився, і Харрі смикнув ланцюг, перевіряючи його на міцність.

— Зніми перстень і віддай його мені.

— Навіщо? Це ж просто дешева під…

— Тому, що він не твій.

Нібак з трудом зняв перстень зі свого товстого пальця і подав його Харрі.

— Я нічого не знаю, — похапливо мовив він.

— Про що? — поцікавився Харрі.

— Про те, що ти збираєшся у мене спитати. Про Дубая. Я зустрічався з ним двічі, але обидва рази мене возили до нього із зав’язаними очима, тому я не знаю, де він живе. Двоє його росіян приїздили сюди двічі на тиждень забрати товар, але я ніколи не чув, щоб вони називали якесь ім’я. Слухай, якщо тобі потрібні гроші, то я…

— Це через це?

— Що через це?

— Все. Заради грошей?

Нібак покліпав очима. Знизав плечима. Харрі мовчки чекав. На обличчі Нібака з’явилася подоба втомленої посмішки.

— А ти як гадаєш, Харрі?

Він кивнув на свою литку.

Харрі не відповів. Не знав, чи хоче він його чути. Але він міг його зрозуміти. Зрозуміти, що два хлопці зростали в Оппсалі приблизно в однакових умовах, але така явна дрібниця, як вроджений дефект, різко змінила життя одного з них. Кілька кривих кісток, через які стопа вивернулася всередину. Pes equinovarus. Кінська нога. Напевне, ця назва виникла через те, що клишонога людина нагадує коня, що б’є копитом. Цей дефект дає тобі трохи гірші стартові можливості в житті, і ти знаходиш способи цей фактор компенсувати. Або не знаходиш. І це означає, що тобі доводиться докладати дещо більших зусиль, щоби стати містером Популярність, тобто таким, який подобається публіці: хлопцем, що виводить на поле класну команду, шикарним піжоном із шикарними друзями та дівчиною за партою біля вікна, від чиєї посмішки серце твоє мліє, навіть попри те, що ця посмішка призначена не тобі. А Стіг Нібак шкутильгав життям, ніким не помічений. Він був настільки непомітним, що Харрі навіть не запам’ятав його. Та все одно Стіг зміг пристойно в цьому житті влаштуватися. Здобув гарну освіту, тяжко працював, його зробили начальником відділу, тобто він, нарешті, став тим хлопцем, який очолює класну команду. Але головного компонента бракувало. Тої дівчини, що сиділа за партою біля вікна. Вона й досі посміхалася не йому.

Розбагатіти. Він мав розбагатіти.

Бо гроші — вони як косметика, вони приховують усе, вони здобувають для тебе все, навіть ті речі, які начебто не призначені для продажу: повагу, захоплення й кохання. Лишень поглянь довкола: красуні завжди виходять заміж за лантухи з грошима. Тому тепер настала його черга — Стіга Нібака, Клишоногого.

Він винайшов віолін, і увесь світ мав би впасти до його ніг. То чому ж вона не захотіла його? Чому відвернулася з погано прихованою огидою, незважаючи на те, що вона знала — знала, — що він уже є людиною надзвичайно багатою і ставатиме дедалі багатшим з кожним тижнем?! Може, через те, що був хтось, про кого вона мріяла, той, хто дав їй отой сміховинний, позбавлений смаку перстень, який вона носила на своєму пальці? Це було несправедливо, бо він тяжко працював, працював невтомно, щоби досягти певного рівня, який дозволяв сподіватися на чиєсь кохання, і тому вона просто мусила покохати його. Але не так сталося, як гадалося. І йому довелося викрасти її. Вихопити з-за парти під вікном. Закувати її тут у кайдани, щоби вона вже ніколи й нікуди не змогла зникнути. Щоби завжди була поруч. А щоб довершити цей насильницький шлюб, він забрав у неї перстень і начепив його собі на палець.

Цей дешевий перстень подарував їй Олег, а він, у свою чергу, поцупив його у своєї матері, якій, у свою чергу, його подарував Харрі, який, у свою чергу придбав його на вуличному базарі, де, у свою чергу… Це було як у норвезькій дитячій пісеньці: «Кинь кільце, нехай мандрує». Харрі ніжно погладив чорну щербину на позолоченій поверхні кільця. Він був спостережливим, але сліпим.

Спостережливим, коли вперше зустрів Стіга Нібака й сказав: «Перстень. Колись у мене був схожий».

А сліпим він був тому, що не подумав, у чому та схожість полягала.

У щербині на персні, яка потемніла від часу.

Тільки побачивши шлюбний перстень Мартіни, тільки почувши, як вона сказала, що він — єдиний у світі, хто купить фальшивий перстень, Харрі пов’язав Олега з Нібаком.

Харрі й на секунду не засумнівався, навіть коли не знайшов нічого підозрілого в квартирі Стіга Нібака. Навпаки, його помешкання було настільки позбавлене будь-яких компрометуючих предметів, що Харрі відразу ж припустив, що свою нечисту совість Нібак сховав десь в іншому місці. У батьківському будинку, який і досі стояв порожнім, бо він не міг його продати. Той червоний будинок на пагорбі, над родинним будинком Харрі.

— Це ти вбив Густо? — спитав Харрі.

Стіг Нібак похитав головою. Важкі повіки. Він мав сонний вигляд.

— Алібі маєш?

— Ні, не маю.

— Тоді розповідай.

— Я там був.

— Де?

— На Гаусманнс-гате. Я збирався побачитися з ним. Він пригрозив викрити мене. Та коли я добрався до Гаусманнс-гате, там уже було повно поліцейських машин. Хтось уже вбив Густо.

— Уже вбив? Отже, ти збирався зробити те ж саме?

— Ні, не те ж саме. Бо пістолета не маю.

— А що ж у тебе є?

Нібак знизав плечима.

— Хімічні речовини. Густо страждав від симптомів ломки. Він потребував віоліну.

Харрі поглянув на втомлену посмішку Нібака й кивнув.

— Тобто, хоч яку білу речовину ти не запропонував би Густо, він уколов би її собі негайно, на місці.

Загримів ланцюг — то Нібак підняв руку і показав на двері.

— Ірен. Можна мені сказати їй кілька слів, перш ніж…

Харрі пильно поглянув на Стіга Нібака. Побачив дещо знайоме. Ущербна особистість, кінчена людина. Той, хто повстав проти поганих карт, які здала йому доля. І зазнав поразки.

— Я спитаю її, — відповів він.

Харрі знайшов Ірен нагорі, у вітальні. Вона сиділа у кріслі, підібгавши під себе ноги. Харрі приніс із зали пальто і накинув їй на плечі. І пошепки до неї заговорив. Вона відповіла тоненьким голосочком, немов побоюючись відлуння від холодних стін вітальні.

Харрі розповів їй, що Густо й Нібак, чи то Ібсен, як вони його звали, співпрацювали для того, щоби заманити її у пастку. Платнею за це стали півкілограма віоліну. Вона просиділа замкненою у підвалі впродовж чотирьох місяців.

Харрі дав їй слово. Почекав. Пересвідчившись, що вона сказала все, поставив нове запитання.

Вона не знала нічого про вбивство Густо — окрім того, що їй сказав Ібсен. Не знала, хто такий Дубай і де він живе. Густо їй нічого про це не говорив, а Ірен і знати не хотіла. Все, що вона про нього чула, — це чутки, що Дубай носився по місту, наче якийсь привид, ніхто не знав, хто він, як виглядає, казали тільки, що він — як вітер, який неможливо спіймати.

Харрі кивнув. Про цей імідж він чув останнім часом надто багато.

— ГеКа відвезе тебе до поліції. Він — правник і допоможе тобі написати про все це офіційну заяву. А опісля він відвезе тебе до Олегової матері, де ти зможеш певний час пожити.

Ірен похитала головою.

— Я зателефоную Штайну, моєму братові. Я зможу побути у нього. До того ж…

— Що?

— А чи мені дійсно слід робити про це офіційну заяву?

Харрі поглянув на неї. Вона була така молода. Така маленька. Мов пташеня. Важко було сказати, яких фізичних та психічних збитків їй було завдано.

— Це може почекати до завтра, — відповів Харрі.

Він побачив, як її очі налилися слізьми. І його перша думка була: нарешті. Вже хотів був покласти їй руку на плече, але передумав. Рука незнайомця на плечі — навряд чи вона потребувала саме цього. Але сльози зникли так само швидко, як і з’явилися.

— А чи немає… немає якоїсь альтернативи? — спитала вона.

— Наприклад? — спитав Харрі.

— Наприклад, ніколи більше його не бачити, — відповіла Ірен, не зводячи з нього очей. — Ніколи.

І він раптом відчув — її руку на своїй руці.

— Будь ласка.

Харрі поплескав її по руці і поклав її назад, їй на коліна.

— Ходімо, я відведу тебе до ГеКа.

Провівши поглядом авто Ганса Крістіана, Харрі повернувся до будинку і спустився у підвал. Вірьовки він не знайшов, але під сходами висів городній шланг. Відніс його до комори й кинув Нібаку. Поглянув на перекладину. Достатньо високо.

Харрі витягнув пляшечку з пігулками, яку знайшов у кишені Нібака. Висипав вміст собі на долоню. Шість штук.

— Маєш хворе серце? — спитав Харрі.

Нібак кивнув.

— Скільки таблеток на день маєш приймати?

— Дві.

Харрі поклав таблетки в долоню Нібаку, а порожню пляшечку поклав назад собі до кишені.

— Я повернуся за два дні. Не знаю, що значить для тебе твоя репутація. Ганьба була б сильнішою, якби твої батьки й досі були живі, але, гадаю, ти чув, як в’язні ставляться до засуджених за зґвалтування. Якщо тебе вже не буде на світі, коли я повернуся, то про тебе забудуть і твоє ім’я більше ніколи й ніхто не згадає. Якщо ж ти на час мого повернення не встигнеш покинути цей світ, то я відвезу тебе до поліцейської дільниці. Врубився?

Верески Стіга Нібака переслідували Харрі увесь час, коли він ішов до парадних дверей. То були верески чоловіка, який залишився цілковито й повністю сам на сам зі своєю провиною, своїми власними привидами, своєю власною самотністю та своїми власними висновками. Харрі щосили гепнув за собою дверима.

Спіймавши таксі на Ветландсвеєн, Харрі попросив водія відвезти його на вулицю Уртегата.

Його шия боліла й пульсувала так, наче мала власне серце, вона перетворилася на живу замкнену в клітці тварину, зроблену з бактерій, яка хотіла вирватися на волю. Харрі спитав, чи не має водій болезаспокійливих пігулок у своїй автомобільній аптечці, але той похитав головою.

Коли вони звернули до Бйорвіка, Харрі побачив, як у небі над Оперним театром вибухають ракети. Хтось щось святкував. Раптом йому спало на думку, що він і сам має дещо відсвяткувати. Він зробив це. Він знайшов Ірен. І Олег був на волі. Він досяг того, що собі намітив. Але чому він тоді не в святковому настрої?

— З якого це дива? — спитав Харрі.

— А, та то в Оперному театрі якась прем’єра. Сьогодні увечері я вже відвозив туди кількох елегантно вдягнених типів.

— «Дон Джованні». Мене, до речі, теж запросили.

— То чому ж ви не пішли? Кажуть, постановка буде дуже добра, та й сюжет цікавий.

— Від трагедій мені стає так сумно.

Водій з подивом глянув на Харрі у заднє дзеркало. Розсміявся.

— А чому від трагедій вам стає дуже сумно?

Озвався його телефон. То був Клаус Торкільдсен.

— А я гадав, що нам більше не доведеться розмовляти, — мовив Харрі.

— Та я теж так гадав, — відповів Торкільдсен. — Але… але все одно взяв і перевірив.

— Це вже не так важливо, — сказав Харрі. — Справу закрито — принаймні, у тій її частині, що стосується мене.

— Це добре, але тобі, можливо, буде цікаво узнати, що до та після часу скоєння вбивства Бельман — чи його телефон — був у Естфольді. Він ніяк не зміг би добратися до місця скоєння злочину й повернутися назад.

— Добре, Клаусе, дякую тобі.

— Будь ласка. Так що — більше ніколи?

— Більше ніколи. Я скоро поїду.

Харрі вимкнув телефон. Відкинув голову на підголівник і заплющив очі.

От тепер він дійсно має втішатися й бути щасливим.

Крізь повіки він бачив іскри феєрверків.

Частина четверта

38

— Я буду з тобою.

Все скінчилося.

Вона знову належала йому.

Харрі рухався вперед разом із чергою на реєстрацію у великому вестибюлі аеропорту «Гардермоен». Раптом у нього виник план. План на всю решту життя. Непоганий план. І його охопило оте п’янке почуття, яке він не міг описати іншим словом, окрім слова «щастя».

На моніторі над столом реєстрації світилося: Таї Ейр, Бізнес-клас.

Все сталося так швидко.

Від Нібака він подався прямо до Мартіни в «Сторожову Вежу», щоби повернути телефон, але Мартіна сказала, що він може залишити його собі, бо вона придбала новий. Він дав умовити себе взяти майже новий піджак, щоби мати більш-менш респектабельний вигляд. Плюс три болезаспокійливих пігулки, але відмовився дозволити Мартіні оглянути свою рану. Вона хотіла лише наново перев’язати її, але часу вже не було. Він уже встиг зателефонувати до «Таї Ейр» і замовив собі квитка.

І потім сталося оте.

Він зателефонував Ракелі, сказав, що Ірен знайшлася і що зі звільненням Олега його завдання завершилося. Але тепер він має залишити Норвегію, поки його самого не заарештували.

І саме тоді вона це й сказала.

Харрі заплющив очі і подумки ще раз прокрутив слова Ракелі: «Я буду з тобою, Харрі». «Я буду з тобою, буду з тобою».

А потім спитала:

— Коли?

Коли?

Йому страшенно хотілося сказати: «Зараз». Збирай свою торбу і приїжджай негайно!

Але він примудрився подумати раціонально. Хоч трішечки раціонально.

— Послухай, Ракель. Мене оголосили в розшук. За тобою поліція, напевне, також придивляється, сподіваючись, що ти виведеш їх на мене. Зрозуміла? Сьогодні вночі я поїду сам. А ти поїдеш слідом за мною завтра вечірнім рейсом. Я чекатиму на тебе у Бангкоку. А звідти ми зможемо поїхати до Гонконга.

— Ганс Крістіан зможе захистити тебе, якщо тебе заарештують. Вирок не буде таким…

— Мене турбує не тривалість вироку, — сказав Харрі. — Допоки я буду в Осло, Дубай мене знайде. А ти впевнена, що Олег у надійному місці?

— Так. Але я хочу, щоби він був разом із нами, Харрі. Я ж не зможу поїхати без…

— Звісно, він буде з нами.

— Ти це серйозно? — Харрі відчув у її голосі полегшення.

— Ми будемо разом, а в Гонконгу Дубай до нас не добереться. Ми почекаємо кілька днів, а потім я попрошу двох людей Германа Клюйта з’їздити до Осло і привезти його сюди.

— Я скажу Гансу Крістіану. А потім куплю квиток на завтрашній вечірній рейс, мій любий.

— Я чекатиму на тебе у Бангкоку.

Невеличка пауза.

— Але ж тебе розшукують, Харрі. Як же ти зможеш сісти на літак без…

— Наступний. — Наступний?

Харрі знову розплющив очі і побачив, як жінка за столом реєстрації посміхається йому.

Він виступив уперед і дав їй свій квиток та паспорт. Побачив, як вона вдрукувала з паспорта ім’я та прізвище.

— Але я вас тут не бачу, герр Нібак…

Харрі увімкнув свою заспокійливу посмішку.

— Взагалі-то я замовляв квиток до Бангкока на десятиденний термін, але півтори години тому я передзвонив і змінив час на сьогоднішній вечірній рейс.

Жінка знову натиснула кілька клавіш. Харрі почав рахувати секунди. Глибоко вдихнув. Видихнув. Знову вдихнув.

— Ось воно. Так, дійсно. Пізні замовлення з’являються в комп’ютері не відразу. Але тут сказано, що ви подорожуєте з Ірен Ганссен.

— Вона вилетить згідно із запланованою датою, — відповів Харрі.

— Тоді гаразд. Будете реєструвати якийсь багаж?

— Ні.

Жінка знову заклацала клавішами. Харрі взяв себе в руки, намагаючись не нервувати. Реєстраторка вклала посадочний талон у паспорт і віддала йому.

— Ви поквапилися б, герр Нібак. Посадка вже почалася. У добрий вам час.

— Дякую, — сказав Харрі з несподіваною для самого себе щирістю в голосі і побіг до контрольного пункту безпеки.

Тільки опинившись по той бік сканера і забравши свої ключі та мобільний телефон Мартіни, Харрі помітив, що йому надійшло текстове повідомлення. Він уже збирався був зберегти його разом з іншими повідомленнями, як раптом помітив, що відправник повідомлення має коротке ім’я: «Б». Беата.

Харрі кинувся до виходу номер 54. Рейс на Бангкок, останнє попередження.

Прочитав повідомлення.

«Роздобула останній список. Є одна адреса, якої немає в тому списку, який ти отримав від Бельмана. Бліндернвеєн, 74».

Харрі засунув телефон до кишені. Настала його черга. Він розкрив свій паспорт, і чиновник перевірив його та посадочний талон. Поглянув на Харрі.

— Шрам свіжіший за фото, — пояснив Харрі.

Чиновник уважно придивився до нього.

— Зробіть нове фото, герр Нібак, — сказав він, повертаючи документи. І кивнув чоловікові, що стояв позаду Харрі, — мовляв, ваша черга.

Тепер Харрі був вільний. Врятований. І перед ним лежало повністю нове життя.

Біля проходу скупчилася черга з п’яти спізнілих пасажирів.

Харрі поглянув на свій посадочний талон. Бізнес-клас. Він ніколи не літав жодним іншим класом, окрім економного, навіть працюючи на Германа Клюйта. Стіг Нібак добряче заробляв. Дубай добряче заробляв. Заробляли. Втім, і досі заробляють. Зараз, цього ж самого вечора, у цей самий момент спраглі наркомани з тремтячими руками стоять і нетерпляче чекають, коли тип у футболці «Арсеналу» скаже їм: «Ходімо».

У черзі лишилося двоє.

Бліндернвеєн, 74.

«Я буду з тобою». Харрі заплющив очі, щоби знову почути голос Ракелі. Але почув інший голос: «Ти — поліцай? Он до чого ти докотився! Робот, раб людського мурашника, ішачиш заради ідей, вигаданих іншими людьми?»

Невже це так?

Підійшла його черга. Жінка за столом підняла брови.

Ні, він не раб.

Харрі подав їй свій посадочний талон.

І пішов. Пішов по тунелю до літака. Крізь скло побачив вогні якогось літака, що заходив на посадку. Над будинком Торда Шульца.

Бліндернвеєн, 74.

Кров Мікаеля Бельмана під нігтями Густо.

Сука, сука, сука!

Харрі зайшов у літак, знайшов своє місце і зморено опустився в шкіряне крісло. Господи, яке ж воно м’яке! Він натиснув кнопку, і спинка посунулася далі, далі й далі, аж поки Харрі не опинився в горизонтальному лежачому положенні. Він знову заплющив очі, бажаючи заснути. Заснути. А потім одного дня проснутися новою людиною в абсолютно новому місці. І почути її голос. Натомість Харрі почув інший голос, шведською:

«Я маю фальшивий комірець священика; ти маєш фальшивий жетон шерифа. Наскільки ж непохитною є твоя віра у власне євангеліє?»

Кров Бельмана… в Естфольді. Він ніяк не зміг би…

Все збігається.

Харрі відчув чиюсь руку на своєму плечі і розплющив очі.

Йому посміхалася стюардеса-таїландка з високими вилицями.

— Вибачте, пане, але під час зльоту вам доведеться підняти спинку вашого крісла у вертикальне положення.

Вертикальне положення.

Харрі глибоко вдихнув. Витягнув свого мобільного. Поглянув на останній дзвінок.

— Пане, вам доведеться вимкнути…

Харрі підняв догори руку — мовляв, одну хвилинку — і натиснув кнопку «виклик».

— А я гадав, що нам уже ніколи не доведеться розмовляти, — відповів Клаус Торкільдсен.

— А де саме в Естфольді?

— Перепрошую?

— Бельман. Де саме в Естфольді він був, коли убили Густо?

— Аеропорт Рігге Мосс.

Харрі вимкнув телефон, сховав його в кишеню і підвівся.

— Пане, під час зльоту не можна…

— Вибачте, — відказав Харрі. — Я переплутав рейс.

— Та ні ж бо, це ваш рейс! Ми перевірили номери пасажирів і…

Широко крокуючи, Харрі пішов по проходу.

— Пане, ми вже замкнули…

— Тоді відімкніть!

До них підійшла старша стюардеса.

— Пане, боюсь, що правила забороняють нам відчиняти…

— У мене пігулки скінчилися, — перервав її Харрі. Знайшов у кишені порожню пляшку з-під «Цестрилу» і тицьнув старшій стюардесі під носа. — Я — пан Нібак, зрозуміло? Ви що, хочете, щоби під час рейсу десь, скажімо, над Афганістаном, у вашого пасажира трапився серцевий напад?

Було вже кільканадцять хвилин на дванадцяту, і майже порожній експрес з аеропорту мчав його до Осло. Харрі байдуже читав новини на екрані, що висів під стелею. Він мав план, план нового життя. Тепер він мав двадцять хвилин у своєму розпорядженні, щоби придумати новий. Це було якесь божевілля. Він міг би уже летіти до Бангкока. Але в тім-то й річ, що міг би. Але він просто не мав змоги, то був внутрішній дефект, функціональний збій; його власна «клишоногість» полягала в тому, що він ніколи не міг сказати собі, що йому байдуже, що він забуде, що умиє руки. Так, він пив, але потім тверезів. Міг податися до Гонконга, але потім все одно повернутися. Він, поза всяким сумнівом, був украй неповноцінною особистістю. До того ж, дія пігулок, які дала йому Мартіна, вже помітно ослабла, і йому потрібні були нові пігулки, бо від болю у нього голова обертом ішла.

Харрі зосередив свій погляд на заголовках про квартальні економічні показники та спортивні результати, як раптом його ошелешила думка: а що, як саме цим він зараз і займається? Умиває руки. Боягузливо тікає.

Ні. Цього разу все буде інакше. Дату вильоту він змінив на завтрашній вечір, на той самий рейс, яким мала летіти Ракель. Він навіть зарезервував їй місце біля себе у бізнес-класі і доплатив за підвищення класу. Подумав: а може, сказати їй зараз, що він зійшов з літака, але Харрі заздалегідь знав, якою буде її реакція. Що він так і не змінився. Що ним і досі керує оте саме несамовите божевілля. Ніщо й ніколи не зміниться, ніколи. Але коли вони сидітимуть поруч у лайнері і прискорення вдавлюватиме їх у крісла, коли вони відчують, як літак відірвався від землі, відчують легкість, відчують неминучість майбутніх змін, Ракель, нарешті, зрозуміє, що колишні дні лишилися позаду, під ними, і що вони розпочали нову подорож.

Харрі вийшов з експреса, перетнув місток до Оперного театру і пройшов білим мармуром до парадного входу. Крізь скло йому було видно елегантно вдягнених людей, які вели бесіди, а за канатами дорого оздобленого фойє виднілися фуршетні страви та спиртні напої.

Біля входу надворі стояв якийсь чоловік у костюмі та з навушником у вусі; руки він тримав складеними перед своїм пахом, наче футболіст, що стоїть у стінці перед вільним ударом. Широкоплечий, але не «накачаний», мов бик. Своїми натренованими очима він уже давно помітив Харрі і тепер вивчав ситуацію довкола нього, видивляючись потенційно важливі деталі. Це означало одне: то був полісмен з PST — норвезької служби безпеки, і що на прем’єрі був присутній або шеф поліції, або хтось із уряду. Коли Харрі наблизився до входу, полісмен зробив до нього два кроки.

— Вибачте, тут приватна вечірка… — почав був він, але замовк, коли Харрі показав йому своє посвідчення.

— Це не стосується твого шефа, друже, — сказав Харрі. — Просто треба з деким переговорити. Офіційна справа.

Охоронець кивнув, щось сказав у мікрофон на своєму лацкані і пропустив Харрі всередину.

Фойє було схоже на велетенське іглу, і Харрі побачив, що в тому іглу мешкають численні обличчя, які він упізнав попри свою тривалу відсутність: великі цабе з преси, які собі ціни не могли скласти, балакучі голови з телебачення, ведучі спортивних і політичних програм та культурні світила. Всі вони були більш-менш напідпитку. І тепер Харрі побачив, що Ізабель Скоєн мала на увазі, коли казала про брак високих кавалерів, коли вона вдягає туфлі на шпильках. Її легко було помітити, бо вона вивищувалася над рештою гостей.

Харрі переступив через канат і, безперервно вибачаючись, проклав собі шлях крізь натовп, чуючи, як у келихах довкола нього хлюпає біле вино.

Ізабель розмовляла з чоловіком, на півголови нижчим за неї, але запобігливий та сповнений ентузіазму вираз її обличчя засвідчував, що той чоловік за своїм статусом та впливом був вищим за неї на кілька голів. Харрі відділяло від них лише три метри, коли перед ним несподівано виріс якийсь чоловік.

— Я той співробітник, який щойно говорив з вашим колегою на вулиці, — сказав Харрі. — Мені треба трохи поговорити з цією жінкою.

— Будьте моїм гостем, — сказав охоронець, і Харрі здалося, що в його словах він почув певний підтекст.

Харрі пройшов останні три метри.

— Привіт, Ізабель, — сказав він і побачив на її обличчі подив. — Сподіваюсь, я не завадив твоїй… кар’єрі?

— Добривечір, інспекторе Холе, — розсміялася вона скрипучим сміхом, наче розказуючи комусь жарт, зрозумілий лише втаємниченим особам.

Чоловік, що стояв біля неї, не забарився подати йому руку і назватися — дещо настирливо. Здогадно, багаторічна кар’єра в міськраді навчила його, що популярність серед простих людей винагороджується в день виборів.

— Вам сподобалася вистава, інспекторе?

— І так, і ні, — відповів Харрі. — Я майже зрадів, коли прем’єра скінчилася, і вже вирушив був додому, як раптом пригадав, що залишилися пару питань, які мені хотілося б прояснити.

— Наприклад?

— Ну, оскільки Дон Джованні був крадієм та гульвісою, то виглядає цілком справедливо і доречно, що у фінальному акті його наздоганяє розплата. Гадаю, я зрозумів, ким була та статуя, яка прийшла за Доном Джованні і забрала його до пекла. Але мені цікаво ось що: хто сказав прибульцю з пекла, що Дона Джованні можна знайти саме в тому конкретному місці? Ти не можеш мені це пояснити… Ізабель? — спитав Харрі, обертаючись до неї.

На її обличчі з’явилася крива посмішка.

— Якщо ти вигадав якусь теорію змови, то це завжди цікаво послухати. Але краще іншим разом. Бо наразі я розмовляю з…

— Мені треба сказати їй пару слів, — сказав Харрі, обертаючись до її співрозмовника. — Звісно, з вашого дозволу.

Харрі побачив, що Ізабель хотіла було запротестувати, але її співрозмовник зреагував швидше.

— Звісно. — Він посміхнувся, кивнув і обернувся до літнього подружжя, яке з нетерпінням чекало на його аудієнцію.

Харрі взяв Ізабель під руку і повів її туди, де виднівся знак «Туалет».

— Від тебе смердить, — просичала вона, коли Харрі поклав руки їй на плечі і притиснув до стіни біля чоловічого туалету.

— Моєму костюму довелося пару разів побувати в контейнері для сміття, — сказав Харрі і побачив, що вони привабили увагу кількох оточуючих. — Слухай-но, ми можемо зробити це або цивілізовано, або брутально. Яка основа твого співробітництва з Мікаелем Бельманом?

— Іди під три чорти, Холе.

Харрі тріснув ногою двері до туалету і затягнув її туди.

Коли Харрі гепнув Ізабель спиною об двері кабінки і придавив їй горло своїм передпліччям, чоловік у вечірньому костюмі отетеріло зиркнув на них у дзеркало.

— Бельман був у тебе вдома, коли убили Густо, — просичав Харрі. — А Густо мав кров Бельмана під своїми нігтями. Спалювач, що працює на Дубая, є найближчим другом та колегою Бельмана. Якщо ти не розколешся зараз, я зателефоную знайомому в «Афтенпостен», і ця історія з’явиться у завтрашньому номері. А потім я викладу на стіл прокурору все, що маю. То що будемо робити?

— Вибачте. — То був чоловік у вечірньому костюмі. Він тримався на поштивій відстані. — Може, вам чимось допомогти?

— Мотай звідси до бісової матері!

Чоловік явно отетерів, але, напевне, не стільки від слів, скільки від того, що їх вигукнула Ізабель. Човгаючи ногами, він вийшов з туалету.

— Ми тоді дрючилися, — сказала Ізабель, хапаючи ротом повітря.

Харрі відпустив її, і з її подиху почув, що вона пила шампанське.

— Ви з Бельманом дрючилися?

— Я знаю, що він одружений, але ми все одно дрючилися, оце й усе, — сказала вона, потираючи шию. — Раптом ні з того ні з сього заявився Густо і вчепився в Бельмана, коли той хотів викинути його геть. Якщо хочеш розповісти про це пресі, то давай, перо тобі в сраку. Підозрюю, що тобі ніколи не доводилося дрючити заміжню жінку. Але ти все одно зможеш здогадатися, що буде з дружиною Бельмана та його дітьми, коли всі побачать скандальні заголовки.

— А як ти познайомилася з Бельманом? Ти хочеш сказати мені, що цей трикутник між тобою, Густо та Бельманом виник абсолютно випадково?

— А як, на твою думку, знайомляться люди з владних кабінетів, Харрі? Поглянь довкола себе. Поглянь, хто прийшов на цю вечірку. Всі знають, що Бельман невдовзі стане шефом поліції Осло.

— І що ти отримаєш високу посаду в міськраді?

— Ми з ним познайомилися на якійсь прем’єрі чи презентації — точно не пам’ятаю. Отак воно й було. Можеш сам зателефонувати Мікаелю й спитати, чи це правда. Але краще не сьогодні, бо він зараз проводить вкрай дорогоцінні і такі рідкісні хвилини в лоні своєї родини. Оце… оце, власне, і все.

Оце і все. Харрі витріщився на неї.

— А як же Трульс Бернтсен?

— Хто?

— Він же їхній спалювач, еге ж? Хто послав його до готелю «Леон» зайнятися мною? Ти? Чи Дубай?

— Що ти таке верзеш?!

Харрі зрозумів. Вона дійсно й гадки не мала, ким насправді є Трульс Бернтсен.

Ізабель Скоєн почала сміятися.

— Харрі, та не побивайся ти так!

Він міг би зараз сидіти в літаку, що прямував до Бангкоку. До нового життя.

Він повернувся і зібрався йти.

— Харрі, стривай.

Він обернувся. Ізабель прихилилася до дверей кабінки і задрала догори спідницю. Так високо, що Харрі побачив кінці панчіх та пояс з підтяжками. Пасмо русявого волосся впало їй на лоба.

— Тепер, коли увесь туалет опинився виключно у нашому розпорядженні…

Харрі зустрівся з нею очима. Вони були замріяні й затуманені. Не алкоголем, не пристрастю, а чимось іншим. Невже вона плаче? Жорстка, самотня Ізабель Скоєн, яка потайки сама себе зневажає? Ну то й що? Вона була ще однією лихою особою, ладною зруйнувати життя інших людей заради того, що вона вважала належним собі по праву: бути коханою.

Двері туалету ще довго гойдалися туди-сюди, коли Харрі вийшов, тернувшись об їхній гумовий ущільнювач. І пішов геть усе швидше і швидше, наче актор, що виходить на сцену під фінальний вибух аплодисментів.

* * * * *

Харрі пішов назад через критий місток до Центрального вокзалу Осло, а потім спустився сходами до Плати. На протилежному боці була цілодобова аптека, але там завжди стояла велика черга, до того ж він знав, що пігулки, які продавалися без рецепта, були недостатньо сильними, щоби вгамувати біль. Харрі пішов далі повз Героїновий парк. Почало дощити, і світло вуличних ліхтарів тремтіло на мокрих трамвайних рейках вулиці Прінсенс-гате. Йдучи, він обмірковував справу. Дробовик Нібака був, напевне, найлегшим варіантом. До того ж, дробовик давав йому більше простору для маневру. Щоби забрати з-за шафи гвинтівку, яку він залишив у номері 301, треба було проникнути непоміченим до готелю, до того ж, Харрі не був упевненим, що її ще не знайшли. Але гвинтівка — то було надійніше.

Замок на хвіртці позаду готелю «Леон» був зламаний. Його зламали недавно. Харрі подумав, що, мабуть, саме звідси оті двоє й проникли до номера 301.

Харрі увійшов у двір і побачив, що замок на дверях з тильного боку також, ясна річ, був зламаний.

Він піднявся вузькими сходами, що дублювали аварійний вихід. У коридорі на другому поверсі — ані душі. Харрі постукав у двері номера 310 спитати у Като, чи була тут поліція. Чи будь-хто інший. Але відповіді не почув. Приставив вухо до дверей — тиша.

Двері до його номера навіть не намагалися відремонтувати, тому ключ виявився явно зайвим. Харрі штовхнув двері, і вони відчинилися. Побачив кров, що просочилася у голий цемент там, де він витягнув нижній брусок одвірка.

До вікна також ніхто й пальцем не доторкнувся.

Харрі не увімкнув світло, але все одно увійшов, помацав поза шафою і пересвідчився, що гвинтівку не знайшли. Не знайшли й коробку з патронами, яка й досі лежала поруч з Біблією в шухляді туалетного столика біля ліжка. І Харрі зрозумів, що поліції тут, у готелі «Леон», не було; його мешканці та сусіди визнали за непотрібне звертатися до правоохоронців через таку дрібницю, як кілька жалюгідних пострілів з дробовика, тим більше, що все скінчилося без трупів. Харрі відчинив шафу. Навіть його речі й валіза так і лишилися там, наче нічого не сталося.

Харрі помітив жінку у вікні напроти.

Вона сиділа перед дзеркалом спиною до нього. Наскільки йому було видно, вона розчісувала волосся. На ній було плаття, яке мало на диво старомодний вигляд. Не старе, а старомодне, наче костюм з іншої доби. Сам не знаючи чому, Харрі гукнув їй крізь розбите вікно. Видав короткий пронизливий крик. Жінка не відреагувала.

Знову опинившись на вулиці, Харрі зрозумів, що не зможе виконати задумане. Його шия наче вогнем горіла, і від цього вогню з його пор струменів піт. Він був геть увесь мокрий і відчував перші симптоми лихоманки.

Музика в барі змінилася. З відчинених дверей чулася пісня Вана Моррісона «And It Stoned Me».

То була знеболювальна пісня.

Харрі вийшов на дорогу, почув відчайдушно-верескливий дзвінок, і на мить його поле зору заповнила якась блакитнобіла стіна. Чотири секунди заціпеніло стояв він посеред вулиці. А коли трамвай проїхав повз нього, то знову стало видно відчинені двері бару.

Бармен, відірвавши погляд від газети і забачивши Харрі, аж тіпнувся.

— «Джим Бім», — сказав Харрі.

Бармен двічі кліпнув, але навіть не поворухнувся. Газета сповзла на підлогу.

Харрі витягнув з гаманця євро і поклав їх на стійку.

— Дай мені повну пляшку.

У бармена відвисла щелепа. В татуюванні ЕАТ над літерою Т утворився товстий кавалок жиру.

— Швиденько, — сказав Харрі. — І я піду.

Бармен зиркнув на купюри. Потім на Харрі. Не зводячи з Харрі очей, простягнув руку за пляшкою віскі «Джим Бім». Побачивши, що пляшка була більш ніж наполовину порожньою, Харрі зітхнув. Поклав її до кишені піджака, озирнувся довкола, спробував придумати щось на кшталт прощального тосту, але так і не придумав. Мовчки кивнувши, він вийшов.

Харрі зупинився на перехресті вулиць Прінсенс і Дроннінгенс-гате. Спершу він зателефонував до довідкової служби. А потім відкрив пляшку. Від запаху віскі у нього аж живіт скрутило. Але він знав, що не зможе виконати задумане без анестезійного засобу. Востаннє це було три роки тому. Може, відтоді його загальний стан покращився. Він приставив пляшку до рота. Відхилився і підняв її догори. Три роки тверезості. Отрута обсмалила його стравохід як напалмова бомба. Стан не покращився. Навпаки — значно погіршився.

Харрі нахилився вперед, виставив уперед руку і сперся об стіну, щоби не забризкати брюки та черевики.

Почув позаду цокання шпильок.

— Привіт, пане. Я гарна?

— Аякже, — примудрився вичавити із себе Харрі до того, як його горло переповнилося. Струмінь вивергнувся на асфальт із вражаючою потужністю та радіусом дії, і Харрі почув, як кастаньєти каблучків, полохливо зацокавши, затихли вдалині. Він витер рота рукою і спробував знову. Закинув назад голову. Віскі та жовч полилися униз. І знову були відторгнуті.

Після третьої спроби вони залишилися в животі. Правда, ненадовго.

Четверта влучила в ціль.

А п’ята — то була райська насолода.

Харрі спіймав таксі і дав водієві адресу.

* * * * *

Трульс Бернтсен поспішав крізь темряву. Перетнув автостоянку перед багатоквартирним будинком, залитим світлом з добропорядних безпечних домівок, де діставали на стіл закуски й каву, а може, навіть пиво, вмикали телевізори, бо час новин уже скінчився і починалися цікавіші програми. Трульс зателефонував до управління поліції і сказав, що захворів. Його не стали питати, що сталося, просто поцікавилися, чи буде він три дні вдома без лікарняного. Трульс відповів, що звідки в біса він може знати, чи хворітиме він рівно три дні? Що за країна огидних ледацюг, які відкручуються від роботи! Що за огидні політики, котрі стверджують, що насправді людям страшенно кортить працювати! Тільки й робили б, що працювали. Та норвежці проголосували за Соціалістичну партію саме тому, що та узаконила право людини сачкувати! Хто ж не голосуватиме за партію, яка дає три вихідних на хворобу без лікарняного, дає тобі карт-бланш сидіти дома та бити байдики, або на лижах кататися, або страждати від похмільного синдрому? Звісно, в Соціалістичній партії чудово розуміли, що це за «пільга», але все одно намагалися виглядати відповідальною політичною силою, прикрашали себе гаслом «ми довіряємо більшості громадян» і видавали право симулювати хворобу за дуже важливу соціальну реформу. Партія прогресу була ще огиднішою, бо купувала собі голоси зниженням податків і навіть цього не приховувала.

Про все це Трульс Бернтсен думав цілий день, коли він сидів, перебираючи свою зброю, заряджаючи, перевіряючи її та поглядаючи на замкнені двері, уважно вивчаючи всі автомобілі, що заїжджали на стоянку, крізь приціл свого «Меркліна». То була величезна снайперська гвинтівка, яка дісталася йому після однієї справи, хоча офіцер, відповідальний за конфісковану зброю, мабуть, і досі гадає, що вона зберігається в управлінні поліції. Трульс знав, що рано чи пізно йому доведеться вийти за харчами, але чекав, доки стемніє і буде поменше народу. Незадовго до одинадцятої, коли закривався супермаркет «Рімі», він узяв свій «Steyr», вислизнув з будинку і підтюпцем побіг до супермаркету. Ходив рядами, одним оком поглядаючи на харчі, а другим — на відвідувачів. Накупив на цілий тиждень котлет. Маленькі прозорі пакети з чищеною картоплею, котлетами, горошком у соусі та підливою. Кидаєш пакет до каструлі з киплячою водою, вариш кілька хвилин, а потім дістаєш пакет, розрізаєш і вичавлюєш його вміст на тарілку. Якщо заплющити очі і принюхатися, то, чорт забирай, усе це пахнутиме, як справжня їжа!

Трульс Бернтсен був уже біля входу до багатоквартирного будинку і вставляв ключа в замок, коли раптом почув позаду швидкі кроки, що наближалися з темряви. Він перелякано крутнувся на п’ятах, миттєво вхопив руків’я свого пістолета в кишені піджака — і побачив перед собою настрахане обличчя сусідки Вігдіс А.

— Я в-в-вас не перелякала? — спитала вона заїкаючись.

— Ні, — стримано відказав Трульс і увійшов, не притримавши їй двері, але почув, як вона примудрилася прослизнути слідом за ним, перш ніж двері зачинилися.

Він натиснув кнопку ліфта. Перелякався? Звісно, що перелякався, ще й як перелякався! Бо на його хвості висять сибірські козаки. Як тут не перелякатися?

Вігдіс А важко хекала позаду нього. Вона мала надмірну вагу, як і більшість жінок у такому віці. Чому ніхто не візьме й не висловиться про це прямо, без еківоків? Він би підтримав його. Норвежки стали такими товстими, що не лише відходили на той світ через цілу купу болячок, а й забирали у народу можливість розмножуватися. Через них країна невдовзі залишиться без населення. Бо насамкінець жоден чоловік не захоче пробиратися крізь цілу гору сала. Звісно, спочатку пробравшись крізь сало власне.

Прибув ліфт, вони увійшли, і троси застогнали від натуги.

Трульс читав, що чоловіки товстіють не менше за жінок, але це не так проявлялося візуально. Вони мають менші сраки та животи і просто виглядають більшими та дужчими. Але жінки мають отой бугристий тремтливий жир, від одного виду якого хочеться дати їм ногою під сраку, спостерігаючи, як нога загрузне в тому целюліті. Всім відомо, що від ожиріння зараз гине не менше людей, ніж від раку, однак вони ниють про істерію довкола схуднення і вихваляють «справжнє» жіноче тіло. Наче переїдання та небажання займатися фізичними вправами являють собою якусь розумну альтернативу. Типу втішайся з того тіла, яке маєш. Краще нехай сотні помруть від серцевих хвороб, аніж одна людина від порушення режиму харчування. І тепер навіть Мартіна мала такий самий вигляд. Так, вона була вагітна, він це знав, але не міг викинути з голови, що вона стала одною з них.

— Схоже, ви змерзли, — посміхнулася Вігдіс А.

Трульс не знав, що означало «А», але саме так і було написано під дзвінком на її дверях: «Вігдіс А». Йому захотілося щосили вдарити її хуком справа. І не слід боятися, що він пошкодить при цьому кісточки пальців — он які у неї щоки товсті! Наче в хом’яка! А може, встромити їй прутня? Чи, може, спершу вдарити, а вже потім прутня встромити?

Трульс знав, чому він такий злий. Через мобільний телефон.

Коли він, нарешті, змусив «Теленор» відстежувати телефон Харрі Холе, вони виявили, що він перебуває в центрі міста, якщо точніше — то побіля станції «Осло». Мабуть, немає в Осло іншого місця, де було б так багато людей: як оселедців у банці, і вдень, і вночі. І десятки поліцейських подалися туди на пошуки Холе. Шукали його кілька годин. Абсолютно безрезультатно. Нарешті один новачок-полісмен запропонував банальну ідею: синхронізувати їхні годинники, розосередитися по району, і тоді один із них набиратиме номер Холе кожні п’ятнадцять хвилин. І якщо хтось із них у цей момент почує, як задзвонить телефон, чи побачить, як хтось починає розмову, то нехай біжить стрімголов — об’єкт їхнього пошуку десь поруч. Сказано — зроблено. І вони знайшли телефон — у кишені одного наркомана, який дрімав на східцях біля Центрального вокзалу. Він сказав, що телефон «подарував» йому один чувак у «Сторожовій Вежі».

Ліфт зупинився.

— Добраніч, — промимрив Трульс і вийшов.

Почув, як двері за ним зачинилися і ліфт рушив знову.

Спочатку поїм котлет, а потім — DVD. Спершу — «Шалений та швидкий», хоча фільм, чесно кажучи, гівняний, окрім перших двох серій хіба що. Або «Трансформери». Подивитися Меган Фокс, а потім смачно подрочити.

Раптом він почув, як вона дихає. Напевне, вийшла з ліфту разом із ним. От сука! Що ж, доведеться з нею сьогодні переспати. Трульс посміхнувся і повернув голову. Але голова у щось вперлася. Щось тверде й холодне. Трульс Бернтсен напружив зір, наводячи різкість. То було дуло пістолета.

— Дуже вдячний, — почувся знайомий голос. — Я із задоволенням зайду.

Трульс Бернтсен сів у крісло, витріщаючись у дуло власного пістолета.

Він знайшов його. І навпаки.

— Знову зустріч за екстремальних обставин, — сказав Харрі Холе. Він пересунув цигарку в куток рота так, щоби її дим не потрапляв йому в очі.

Трульс не відповів.

— Знаєш, чому я визнав за краще скористатися твоїм пістолетом? — спитав Харрі, поплескавши мисливську гвинтівку, що лежала у нього на колінах.

Трульс і далі продовжував сидіти, мов води у рота набравши.

Харрі Холе нахилився вперед. І тепер Трульс почув оте — запах алкоголю. Чорт, та цей тип п’яний! Йому вже доводилося чути, що витворяв Харрі Холе в тверезому стані, а чого ж чекати від нього тепер, коли він забухав?!

— Трульсе Бернтсене, ти — спалювач. І ось — доказ.

Він видобув картку посвідчення особи з гаманця, який витягнув у Трульса разом із пістолетом.

— Томас Лундер? Чи це, бува, не той чоловік, що забрав дурман з «Гардермоена»?

— Що тобі треба? — спитав Трульс, заплющуючи очі і вмощуючись у кріслі. Котлети й DVD доведеться відкласти.

— Я хочу знати, який зв’язок існує між тобою, Дубаєм, Ізабель Скоєн та Мікаелем Бельманом.

Трульс аж у кріслі підстрибнув. Мікаель? Який у чорта стосунок має до цього Мікаель? І Ізабель Скоєн? Хіба ж вона не політик?

— Поняття не маю…

Він побачив, як Харрі звів курок пістолета.

— Обережніше, Холе! Курок значно чутливіший, ніж ти гадаєш! Це…

Та ударник продовжував підніматися.

— Стривай, стривай, заради Бога! — Трульс Бернтсен покрутив у пересохлому роті язиком, шукаючи слини, щоби змастити його. — Я не знаю нічого про Бельмана чи Скоєн, але Дубай…

— Що Дубай?

— Я можу розповісти тобі про нього.

— Що ти можеш мені про нього розповісти?

Трульс Бернтсен глибоко вдихнув і затамував подих. А потім зі стогоном видихнув:

— Усе.

39

Троє очей дивилися на Трульса Бернтсена. Двоє зі світло-блакитною, промитою алкоголем райдужною оболонкою. І кругле, чорне, яке було дулом його власного пістолета «Steyr». Чоловік, що тримав пістолет, скоріше лежав, аніж сидів у кріслі, випроставши на килим свої довгі ноги. Хрипким голосом він сказав:

— Розкажи мені, Бернтсене. Розкажи про Дубая.

Трульс двічі кахикнув. Чорт, горло пересохло.

— Якось вночі мені подзвонили в двері. Я взяв переговорний пристрій, і незнайомий голос сказав, що хотів би зі мною переговорити. Спочатку я не хотів його впускати, але він назвав одне ім’я… і… ну…

Трульс Бернтсен підпер свою масивну щелепу великим і вказівним пальцями.

Його співрозмовник мовчки чекав.

— Був один прикрий інцидент, про котрий, як я гадав, не знав ніхто.

— А конкретно?

— Та один затриманий. Його треба було навчити гарних манер. Я не думав, що хтось знав, що то саме я… вчив його.

— Було завдано фізичних травм?

— Батьки хотіли подати до суду, але хлопець не зміг упізнати мене серед кількох вишикуваних перед ним співробітників. Напевне, я пошкодив йому оптичний нерв. Що ж, нема лиха без добра, еге ж? — Трульс нервово розсміявся своїм схожим на гарчання сміхом, а потім швидко замовк. — А отой чоловік, що стояв у мене під дверима, він про це знав. Сказав, що я маю певний талант залишатися непоміченим і виходити сухим із води і що він готовий платити такому чоловікові, як я. Він розмовляв норвезькою, але з легким акцентом. Усе, що він мені казав, звучало досить солідно й пристойно. Тому я впустив його.

— До тебе приходив Дубай?

— Так. Він був сам. Старий в елегантному, але старомодному костюмі. Жилетка. Капелюх та рукавички. Сказав, що йому від мене треба. І що за це платитиме. Дуже обережний тип. Сказав, що більше не хотів би зустрічатися тет-а-тет; жодних телефонних дзвінків, листів електронною поштою — нічого з того, що можна відстежити. І це мене влаштовувало цілком і повністю.

— Як ви організовували роботу?

— Робочі завдання писалися на надгробку. Він пояснив мені, де той надгробок.

— І де ж?

— На цвинтарі Гамлебюен. Там я і гроші отримував.

— Розкажи мені про Дубая. Хто він?

Трульс Бернтсен втупився перед собою поглядом, намагаючись зважити всі плюси й мінуси непростого рівняння. І наслідки.

— Чого ти чекаєш, Бернтсене? Ти ж казав, що можеш розповісти мені про Дубая все.

— А ти усвідомлюєш, чим я ризикую, розповідаючи…

— Коли я тебе бачив минулого разу, двоє дубайських хлопців намагалися нашпигувати тебе свинцем. Тому навіть і без пістолета, який зараз націлений на тебе, ти вже опинився у глибокій дупі, Бернтсене. Кажи — хто він?

Очі Харрі Холе всвердлилися в нього. Трульсу здалося, що він бачить його наскрізь. А тут іще ударник пістолета знову почав підніматися догори, значно спрощуючи рівняння, яке перед ним постало.

— Добре, добре, — сказав Бернтсен, піднімаючи руки долонями догори. — Його звуть не Дубай. Його прозвали так через те, що його товкачі носять футболки з рекламою авіалінії, яка здійснює рейси у ті краї. В Аравію.

— Маєш десять секунд, щоби повідомити мені те, до чого я не здогадався сам.

— Стривай, стривай, я ж до того й веду! Його звуть Рудольф Асаєв. Він — росіянин, його батьки були дисидентами-інтелігентами і політичними біженцями — принаймні так він заявив на суді. Він жив у багатьох країнах і розмовляє багатьма мовами — приблизно сімома. Прибув до Норвегії в сімдесятих і у торгівлі гашишем був одним з першопрохідців, якщо так можна висловитися. Він сидів тишком-нишком, не висовуючись, але в 1980-х роках його здав один зі своїх. У ті часи за ввезення й продаж наркотиків давали такий самий тюремний термін, як і за державну зраду. Тому йому випала довга відсидка. Після звільнення він перебрався до Швеції, де переключився на героїн.

— Термін ув’язнення майже той самий, але коефіцієнт прибутку значно вищий.

— Однозначно. В Готенбурзі він створив нову мережу, але після того, як убили одного таємного агента поліції, йому довелося піти у підпілля. До Осло він повернувся близько двох років тому.

— І він сам тобі про це розповів?

— Та ні, все це я розкопав самотужки.

— Та невже? Як? Мені здавалося, що той чоловік — наче привид якийсь і про нього ніхто нічого не знає.

Трульс Бернтсен опустив погляд на свої руки. Потім підняв очі на Харрі. Ледь втримався від самовдоволеної посмішки. Бо саме про це він уже давно хотів кому-небудь похвалитися. Про те, як йому вдалося надурити самого Дубая. Але похвалитися було нікому. Трульс облизав пересохлі губи.

— Він сидів у кріслі, поклавши руки на підлокітники, там, де зараз сидиш ти.

— Ну і що?

— Рукав його трохи відкотився, і між його рукавичкою та рукавом піджака утворилася прогалина. І я побачив, що він мав якісь білі шрами. Ну, такі, що бувають тоді, коли видаляють татуювання. І коли я побачив ті шрами на його зап’ясті, то подумав, що…

— …що він сидів у тюрмі. А рукавички він носив для того, щоби не залишати відбитків пальців, які можна буде потім звірити з реєстром.

Трульс кивнув. Треба віддати Холе належне: він швидко метикує.

— Саме так. Коли я погодився на його умови, він трохи розслабився і, напевне, втратив пильність. Коли ми своїм рукостисканням скріпляли нашу угоду, він зняв одну рукавичку, і мені опісля вдалося зняти зі своєї долоні більш-менш пристойні відбитки пальців. І комп’ютер швидко знайшов у реєстрі відповідник.

— Рудольф Асаєв. Дубай. А як він примудрився так довго тримати в таємниці свою особу?

Трульс Бернтсен знизав плечима.

— Ми в Оргкримі стикаємося з цим постійно. Є одна річ, яка відрізняє панів Великих Цабе, які не попадаються, від тих, хто попадається: нечисленність організації. Обмаль зв’язків. Вкрай обмежене коло надійних помічників. Ті королі дурману, які впевнені, що особисту безпеку слід підкріплювати цілою армією охоронців, завжди попадаються. Бо завжди знайдеться якийсь зрадливий слуга, якийсь внутрішній конкурент, що прагне зайняти його місце, або стукач, що бажає зменшити собі термін ув’язнення.

— І ти бачив його лише один раз, отут?

— Була ще одна зустріч. У «Сторожовій Вежі». Гадаю, що то був він. Він побачив мене, розвернувся на порозі і пішов геть.

— Отже, є якась доля правди в чутках про те, що він літає по місту, наче привид?

— Хтозна.

— А що ти робив у «Сторожовій Вежі»?

— Хто, я?

— Полісменам заборонено там працювати.

— Там працює нова дівчина.

— Гм. Мартіна?

— А ти її знаєш?

— Це ти там сидів, спостерігаючи за нею?

Трульс відчув, як кров хлинула до його обличчя.

— Та я…

— Розслабся, Бернтсене. Ти щойно уникнув дуже важливих запитань.

— Щ-щ-що?

— Ти — набридливий залицяльник. Саме про тебе Мартіна й подумала, що ти — таємний агент. Ти був у «Сторожовій Вежі», коли вбили Густо, — так чи ні?

— Залицяльник?

— Забудьмо про це. Відповідай на запитання.

— Господи, Холе, невже ти гадаєш, що я… Навіщо мені треба було убивати Густо Ганссена?

— Таке завдання міг дати тобі Асаєв, — відповів Харрі. — До того ж, ти мав поважну особисту причину: Густо бачив, як ти убив чоловіка на Альнабрю. Дрилем.

Трульс Бернтсен поміркував над тим, що йому сказав Харрі. Поміркував, як полісмен, чиє життя є постійною, щогодинною і щоденною брехнею, намагається відділити блеф від правди.

— Це убивство на Альнабрю стало також твоєю спонукою убити Олега Фауке, який був ще одним свідком. Той в’язень, котрий намагався вдарити Олега ножем…

— …на мене не працював! Повір мені, Холе, я не маю до цього жодного стосунку! Я лише спалював докази і свідчення. Я ніколи й нікого не вбивав. А той інцидент на Альнабрю був просто звичайним нещасним випадком.

Холе схилив голову набік.

— А коли ти прийшов до готелю «Леон», ти теж не збирався мене убивати?

Трульс ковтнув слину. Цей тип Харрі Холе запросто міг убити його, це однозначно, чорт його забирай. Всадити кулю у скроню, а потім витерти свої відбитки пальців і вкласти пістолет йому в руку. Слідів вторгнення в помешкання немає. Вігдіс А засвідчить, що бачила, як він повертався додому сам, що йому було холодно і він був самотній. Та ще й повідомив колег, що захворів. На депресію. До такого висновку й прийдуть слідчі.

— А що то за типи заявилися до «Леону»? Люди Рудольфа?

Трульс кивнув.

— Гадаю, вони вирішили, що я надто багато знаю. — Він спробував було розсміятися, але замість сміху вийшов грудний кашель.

Вони на мить замовкли, дивлячись один на одного.

— Що ти збираєшся робити? — спитав Трульс.

— Спіймати його.

«Спіймати». Трульс Бернтсен уже давно не чув цього слова.

— Отже, біля нього будуть якісь люди?

— Три або чотири, максимум, — відповів Трульс. — А може, навіть лише оті двоє.

— Гм, ясно. Маєш іще якісь залізяки?

— Залізяки?

— Окрім отих. — Харрі кивнув на кавовий столик, де лежали два пістолети та автомат М5 — заряджені й готові до стрільби. — Я надіну на тебе наручники й обшукаю квартиру, тож краще скажи відразу.

Трульс Бернтсен зважив «за» і «проти». А потім кивнув на спальню.

Холе тільки головою похитав, коли Трульс розчинив шафу й увімкнув неонову лампу, яка кинула голубе світло на її вміст: шість пістолетів, два великих ножі, чорний поліцейський кийок, кастети, протигаз і так звана рушниця проти демонстрантів — коротке опецькувате знаряддя з циліндром посередині, куди вставлялися балони зі сльозогінним газом. Більшістю із цього поліцейського обладнання Трульс розжився в крамниці, де робилися знижки з урахуванням незначної зношеності товару.

— Та ти просто здурів, Бернтсене!

— Чому це здурів?

Холе тицьнув пальцем. Трульс позабивав у стінку шафи цвяхи й обвів чорнилом обриси кожного смертельного знаряддя. Все мало бути на своєму місці.

— Куленепробивний жилет на вішалці для піджаків? Щоби не пом’явся?

Трульс Бернтсен промовчав.

— Гаразд, — сказав Харрі, забираючи жилет. — Дай мені оту рушницю проти демонстрантів, протигаз та патрони до М5, що лежить на столику у вітальні. І рюкзак.

Харрі прослідкував, як Трульс наповнив рюкзак. Після цього вони повернулися до вітальні, де він забрав М5.

А потім вони зупинилися на порозі.

— Знаю, що ти думаєш, — сказав Харрі. — Та перш ніж кудись телефонувати або намагатися зупинити мене в якийсь інший спосіб, згадай ось про що: все, що я знаю про тебе та цю справу, зберігається в одного юриста. Він уже отримав від мене вказівки, як чинити в тому разі, коли зі мною щось трапиться. Зрозуміло?

«Брехня», — подумав Трульс, але головою кивнув.

Холе розсміявся.

— Гадаєш, я брешу, еге ж? Але ти не можеш бути впевненим на всі сто відсотків, правда ж?

Трульс відчув до Холе глибоку ненависть. Ненависть до його байдужо-поблажливої посмішки.

— А що станеться, якщо ти залишишся живим, Харрі?

— Тоді твої проблеми зникнуть. Я подамся геть, поїду на протилежний бік земної кулі. І більше не повернуся. І останнє… — сказав Харрі, застібаючи довгий піджак над куленепробивним жилетом. — Це ти видалив адресу «Бліндернвеєн, 74» з того списку, який отримав Бельман та я?

Трульс Бернтсен хотів був сказати «ні», наче той автовідповідач, але щось — чи інтуїція, чи якась незакінчена думка — зупинило його. Правда полягала в тому, що він так і не дізнався, де мешкав Рудольф Асаєв.

— Так, — сказав Трульс Бернтсен, і коліщатка його мозку шалено завертілися, обробляючи інформацію. Намагаючись вирахувати, що це означає. «Список, який отримав Бельман і я». Бернтсен спробував зробити висновок. Але його мозок був неспроможний думати достатньо швидко, кмітливість ніколи не була його сильною стороною, йому для обміркування завжди потрібен був додатковий час.

— Так, — відповів він, сподіваючись, що його подив пройшов непоміченим. — Звісно, це я видалив ту адресу.

— А оцю гвинтівку я залишу в тебе, — сказав Харрі, відкриваючи патронник і виймаючи звідти патрон. — Якщо я не повернуся, то її слід повернути адвокатській конторі «Бах і Сімонсен».

Холе гепнув дверима, і Трульс почув на сходах його розмашисті кроки. Почекав, переконуючись, що повертатися він не збирається. А потім відреагував.

Холе не помітив «Меркліна», який стояв прихилений до стіни за шторою біля балконних дверей. Трульс вхопив важку снайперську гвинтівку і рвучко розчинив балконні двері. Поклав ствол на поруччя. Було холодно і мрячно, але найважливішим було те, що не було вітру.

Він побачив, як Харрі вийшов з під’їзду внизу, побачив, як лопотіли поли його піджака, коли він швидкою ходою прямував до таксі, яке чекало його на стоянці. Спіймав його в світлочутливий приціл. Німецька оптика й німецька інженерна думка. Зображення було зернисте, але чітке. Він міг без проблем встрелити Холе навіть з такої відстані; куля зі зміщеним центром ваги прошиє його від голови до п’ят. Ні, краще, коли вона увійде в голову, а вийде там, де розміщений його репродуктивний орган. Недарма ж ця гвинтівка початково була розроблена для полювання на слонів. А якщо трохи почекати, коли Холе опиниться під одним з ліхтарів на автостоянці, то постріл буде на сто відсотків влучним. Так навіть практичніше: в таку пізню годину людей на автостоянці немає, та й Трульсу не треба буде далеко йти, щоби потім затягнути труп Холе до авто.

Дав вказівки адвокату? Та чорта з два він їх дав. Але треба подумати, чи не слід і його ліквідувати — Ганса Крістіана Сімонсена? Про всяк випадок.

Харрі наближався до стоянки. В шию. Чи в голову. Шкода куленепробивного жилета. Він був на нього якраз. Страх який важучий. Трульс натиснув назад ударник затвора. Слабенький, ледь чутний голосочок сказав йому, що цього не слід робити. Бо це — навмисне вбивство. А Трульс Бернтсен ще ніколи й нікого не убивав. Навмисно. Торд Шульц? То не він його прикінчив, а звірюки Рудольфа Асаєва. Густо? До речі, а хто в біса застрелив Густо? Принаймні не він. Не Мікаель Бельман. І не Ізабель Скоєн.

Слабенький внутрішній голос затих, а перехрестя прицілу наче приклеїлося до голови Холе. Бабах! Трульс навіть уже бачив, як бризнув фонтанчик з мозку та крові. Поклав палець на спусковий гачок. За дві секунди Холе буде під світлом ліхтаря. Як жаль, що він не має змоги це зафільмувати. А потім записати на DVD-диск. Він переплюнув би «Швидкого та шаленого» разом з Меган Фокс. Шкода, що котлет не встиг попоїсти.

40

Трульс Бернтсен вдихнув — глибоко й повільно. Пульс пришвидшився, але він тримав себе в руках.

Харрі Холе увійшов у світло ліхтаря. І заповнив собою увесь приціл.

От шкода, що він не зможе це зафільмувати…

Трульс Бернтсен завагався.

Здатність думати і приймати рішення на ходу не була його сильною стороною. Ні, він не був тупим, просто інколи події розвивалися надто швидко.

Коли вони були ще хлопцями, саме це завжди різнило їх; Мікаель швидко міркував і добре говорив. Але річ у тім, що Трульс у кінцевому підсумку також робив вірні висновки. Як зараз. Як в отому епізоді з адресою, котра зникла зі списку. І як з оцим слабким внутрішнім голосом, який підказував йому не стріляти в Харрі Холе. Принаймні, не зараз. Як сказав би Мікаель, це — арифметика для початкових класів. Холе переслідував Асаєва й Трульса — на щастя, саме в такому порядку, а не в зворотному. Тож якщо Холе застрелить Асаєва, то таким чином усуне принаймні одну з проблем Трульса. І те ж саме трапиться, коли Асаєв встрелить Холе. Але з іншого боку…

Харрі Холе й досі був у світлі ліхтаря.

Трульс міцніше огорнув пальцем спусковий гачок, легенько й рівномірно тиснучи на нього. У відділі кримінальної поліції він був другим серед найкращих стрільців з гвинтівки і найкращим стрільцем з пістолета.

Він видихнув. Тіло його повністю розслабилося; не повинно бути жодного випадкового й різкого руху. Трульс знову глибоко вдихнув.

І опустив гвинтівку.

Вулиця Бліндернвеєн лежала перед Харрі, освітлена ліхтарями. Немов американські гірки, бігла вона, звиваючись, через горбисту місцевість посеред старих будинків, великих парків, університетських споруд і галявин.

Він почекав, поки підфарники таксі згасли вдалині, а потім пішов.

Було чотири хвилини на першу, і довкола не було ані душі. Харрі попросив водія зупинитися біля будівлі номер 68.

Будинок за адресою Бліндернвеєн, 74, розташувався за триметровим парканом приблизно за п’ятдесят метрів від дороги. Біля будинку виднілася циліндрична цегляна споруда висотою та діаметром десь метрів з чотири; вона скидалася на водонапірну башту. Харрі ще ніколи не доводилося бачити такі башти в Норвегії, але він помітив, що біля сусіднього будинку стояла така сама. Як він і передбачав, до парадних сходів солідного дерев’яного будинку вела вкрита дранкою стежка. Над дверима з темної і, вочевидь, міцної деревини висіла одна увімкнена лампа.

На першому поверсі світилися двоє вікон, а на другому — одне.

Харрі став у тінь під дубом на протилежному боці дороги. Зняв зі спини рюкзак і розкрив його. Приготував газову рушницю і вдягнув протигаз на голову так, щоби в разі потреби швидко насунути його на обличчя.

Він сподівався, що дощ допоможе йому дістатися до будинку так близько, як йому треба було. Харрі перевірив, чи заряджений автомат М5, і зняв його із запобіжника.

Пора.

Але дія анестетика почала слабнути.

Він дістав пляшку «Джима Біма» і відкрутив пробку. Залишок віскі ледь закривав дно пляшки. Харрі знову поглянув на будинок. Потім на пляшку. Якщо все вдасться, як він задумав, то краще хильнути потім. Він закрутив пробку і запхав пляшку до своєї внутрішньої кишені, де вже лежав запасний магазин до М5. Пересвідчився, що дихання нормальне і що його мозок та м’язи отримують належну кількість кисню. Поглянув на годинника. Одна хвилина на другу. Через двадцять три години літак вирушатиме в рейс. Літак, де буде він та Ракель.

Харрі зробив ще два глибоких вдихи. Хвіртка, напевне, була оснащена сигналізацією, але він мав на собі надто багато важкого спорядження, щоби з розгону перескочити через паркан, а висіти на ньому як жива мішень, як це сталося на вулиці Мадсеруд, Харрі не мав ані найменшого бажання.

«Два з половиною, — порахував Харрі. — Три».

Він підійшов до хвіртки і, натиснувши на ручку, рвучко її відчинив. Взявши в одну руку газову рушницю, а М5 — у другу, побіг, але не по дранці, а по траві. Він біг до вікна у вітальні. Як полісмен, котрому доводилося брати участь у численних блискавичних облавах та арештах, Харрі чудово знав, яку вражаючу перевагу забезпечує елемент раптовості. Не лише перевагу стріляти першим, але й шоковий ефект у вигляді оглушливого звуку та сліпучого світла, які здатні повністю паралізувати супротивника. Але Харрі знав також термін дії елемента раптовості: п’ятнадцять секунд. Тому добре усвідомлював, що оце і є увесь час, який він матиме у своєму розпорядженні. Якщо він не впорається з ними за ці п’ятнадцять секунд, то вони матимуть змогу отямитися, перегрупуватися і дати відсіч. Вони ж бо чудово знали свій будинок, а він план-схеми і близько не бачив.

Чотирнадцять, тринадцять.

Відлік пішов з моменту, коли Харрі вистрілив двома газовими балонами у вікно вітальні; балони вибухнули лавиною білого диму, час неначе завмер, а потім почав смикатися, як кіноплівка, що застрягла в проекторі. На тій плівці рухався лише він один, його тіло виконувало те, що слід, а мозок складав докупи довколишні фрагменти.

Дванадцять.

Він натягнув протигаз, вкинув газову рушницю у вітальню і своїм автоматом вибив геть найбільші друзки скла, що залишалися у вікні. Потім поставив рюкзак на підвіконня, взявся за нього руками, закинув ногу — і одним махом опинився в хмарі білого диму, що клубочився йому назустріч. Свинцевий куленепробивний жилет утруднював рухи, та коли Харрі опинився в кімнаті, він наче у хмару влетів. Почув постріли і кинувся на підлогу.

Вісім.

Нові постріли. Сухий тріскіт паркету, шматованого кулями. Вони не були паралізовані до того стану, коли людина втрачає здатність до дії. Харрі почекав. А потім почув: кашель. Так кашляють тоді, коли вже незмога стримуватися, бо сльозогінний газ уражує очі, ніс та легені.

П’ять.

Харрі рвучко підняв автомат угору і вистрелив у сіро-білий туман. Почув короткі пружкі кроки. Так звучать кроки, коли хтось біжить сходами нагору.

Три.

Харрі піднявся на ноги і стрімко кинувся навздогін.

Два.

На другому поверсі диму не було. Якщо втікачу вдалося вшитися, то шанси Харрі різко погіршаться.

Один, нуль.

Харрі розгледів у диму поруччя на вертикальних брусках. Просунувши М5 поміж брусками, він повернув його угору й убік. Натиснув гачок. Автомат затрясся у нього в руці, але Харрі міцно його тримав. І стріляв, поки не випорожнив магазин. Потім висмикнув автомат з-поміж брусків, витягнув порожній магазин, а другою рукою заліз до кишені, щоби витягнути запасний. Але знайшов там лише пляшку. Запасний магазин випав з його кишені, коли він падав на підлогу! А решта й досі були в рюкзаку на підвіконні.

Харрі знав, що йому — кінець, коли на сходах почулися кроки. Хтось спускався вниз. Спочатку повільно, невпевнено. А потім швидше. Потім стрімко затупотів донизу. Харрі побачив, як з туману випірнула постать. Наче привид у чорному костюмі та білій сорочці, що, погойдуючись, плив у повітрі. Привид вдарився об поруччя, зігнувся навпіл і, вже неживий, сповз униз до колони гвинтових сходів. Харрі побачив рвані краї ран на спині, де влучили кулі. Він підійшов до трупа, схопив його за чуб і підняв голову. Відчув, як йому перехопило подих, і з трудом притлумив у собі імпульсивне бажання зняти протигаз.

Одна куля на виході відірвала половину носа. Одначе Харрі все одно впізнав його. То був коротун, який нарисувався на порозі номера 301 у готелі «Леон». Чоловік, який стріляв у нього з лімузина на вулиці Мадсеруд.

Харрі прислухався. Було тихо, тільки сичали балони, з яких і досі виривався сльозогінний газ. Він відступив до вікна вітальні, знайшов рюкзак, вставив в автомат новий магазин, а ще один засунув під куленепробивний жилет. І тільки зараз помітив піт, який стікав по внутрішній поверхні протигаза.

А де ж здоровань? І де Дубай? Харрі прислухався знову. І знову нічого, окрім сичання газу. Але ж він начебто чув кроки на другому поверсі?

Крізь дим Харрі розгледів ще одну кімнату і розчинені двері до кухні. Тільки одні двері були зачинені. Він став біля дверей, рвучко розчинив їх, націлив газову рушницю всередину і двічі вистрелив. Зачинив двері й прислухався. Порахував до десяти. А потім відчинив двері й увійшов.

Нема нікого. Харрі побачив крізь дим книжкові полиці, чорне шкіряне крісло і великий камін. Над каміном висіла картина із зображенням чоловіка в гестапівській формі. Харрі знав, що шеф норвезьких штурмовиків Карл Мартінсен мешкав у конфіскованому будинку на Бліндернвеєн, аж поки не скінчив свої дні, зрешечений кулями біля будівлі Дослідницького центру.

Харрі повернувся назад, пройшов крізь кухню й опинився в кімнаті для прислуги, типової для тогочасних будинків. Там він і знайшов те, що шукав: службові сходи.

Зазвичай подібні сходи функціонували також як аварійний пожежний вихід, але ці сходи не закінчувалися біля дверей, що вели назовні; навпаки — вони спускалися до льоху, а те, що колись було чорними дверима, заклали цеглою.

Пересвідчившись, що в магазині рушниці залишився ще один балон з газом, Харрі широкими беззвучними кроками піднявся сходами. Вистрелив останнім балоном у коридор, порахував до десяти і рушив уперед, поштовхами розчиняючи двері. Пульсуючий біль у шиї був як удари ножа, але Харрі наразі вдавалося долати його й зосереджуватися. Окрім першої кімнати, яка була замкнена, всі решта виявилися порожніми. Дві спальні мали жилий вигляд. Втім, ліжко в одній з тих спалень було не застелене, і Харрі помітив, що матрац був темний, наче кров’ю просякнутий. У другій спальні на нічному столику біля ліжка лежала Біблія. Харрі розкрив її. Кирилиця. Російське православ’я. Біля Біблії — готовий до використання «жук». Червона цеглина з шістьма вмонтованими гвіздками. Такої ж самої товщини, що й Біблія.

Харрі підійшов до замкнених дверей. Від поту, що накопичився всередині, окуляри протигазу затуманилися. Обпершись спиною об протилежну стіну, він підняв ногу і гепнув нею в замок. Після четвертого удару двері тріснули. Харрі присів, випустив у кімнату автоматну чергу і почув, як задзвеніло скло. Почекав, поки дим з коридору заповнить кімнату. Увійшов. Знайшов вмикач світла.

Ця кімната виявилася більшою за решту. Ліжко з балдахіном під довгою стіною було не застелене. На туалетному столику блиснув блакитний самоцвіт, вставлений у перстень.

Харрі засунув руку під пухову ковдру. І досі тепла.

Він озирнувся. Той, хто лежав у ліжку в цій кімнаті, міг, звичайно ж, вискочити геть і замкнути за собою двері. Але ключ стирчав у дверях з внутрішнього боку. Харрі перевірив вікно: зачинене й замкнене. Його погляд упав на солідний гардероб під короткою стіною. Він підійшов до нього і відчинив дверцята.

На перший погляд — звичайнісінький гардероб. Харрі натиснув задню стінку — і вона відчинилася.

Потайний хід. Німецька ретельність і завбачливість.

Харрі різко відсунув убік сорочки та піджаки і встромив голову в отвір за фальшивою панеллю. Його зустрів потік холодного запиленого повітря. Все ясно — шахта. Харрі помацав рукою у темряві. В стіну були вбиті залізні східці. Схоже, внизу також були східці, які вели до льоху. В закутку його свідомості виник один образ, але він викинув його з голови, зняв протигаз і проліз крізь отвір у фальшивій панелі. Його ноги намацали східці, і Харрі почав обережно спускатися. Коли його голова опинилася на одному рівні з долівкою гардероба, він побачив, що на ній щось лежить. То був цупкий бавовняний матеріал у вигляді підкови. Харрі поклав предмет до кишені і продовжив свій спуск у темряву, рахуючи сходинки. Після двадцять другої одна його нога торкнулася terra firma[3]. Харрі вже хотів опустити й другу ногу, але виявилося, що твердий ґрунт не такий уже й твердий — він несподівано ворухнувся. Харрі втратив рівновагу, але його падіння завершилося м’якою посадкою.

Підозріло м’якою.

Харрі завмер і прислухався. Потім дістав з кишені своїх брюк запальничку, клацнув нею і потримав вогонь дві секунди. Загасив її. Бо побачив те, що хотів.

Він лежав на якомусь чоловікові.

На незвичайно великому і незвичайно голому чоловікові. Зі шкірою холодною, як мармур, і блідою синюшністю, типовою для свіжих трупів.

Зійшовши з мертвого тіла, Харрі рушив бетонною підлогою до дверей бункера, які він встиг помітити. Якщо засвітити запальничку, то станеш мішенню, якщо увімкнути ліхтарик, то станеш дуже зручною мішенню. Тримаючи М5 напоготові, Харрі лівою рукою намацав вимикач і клацнув.

Засвітилася низка лампочок. Вони тягнулися вздовж довгого вузького тунелю.

Харрі пересвідчився, що, окрім нього та голого чоловіка, тут нікого немає. Подивився на труп. Він лежав на килимку на долівці, і його живіт був перев’язаний скривавленим бинтом. З грудей на Харрі витріщалося татуювання Діви Марії. Наскільки йому було відомо, це означало, що носій цього зображення був кримінальником ще змалечку. Оскільки ніяких інших ушкоджень на тілі не було видно, Харрі зробив припущення, що цей чоловік помер від рани, яка була під бинтом і яка, скоріш за все, була спричинена кулею зі «Stеyr» Трульса Бернтсена.

Він натиснув пальцями двері бункера. Замкнено. Один кінець тунелю впирався у металеву плиту, врізану в стіну. Отже, Рудольф Асаєв мав лише один вихід — крізь тунель. І Харрі знав, чому він спершу перевірив усі інші виходи. Через отой сон.

Він уставився поглядом у вузький тунель.

Клаустрофобія — річ непродуктивна й шкідлива, вона посилає фальшиві сигнали небезпеки, і тому її неодмінно треба долати. Харрі перевірив, чи добре сидить в автоматі магазин. Ну й чорт з ним. Привиди існують лише тоді, коли ти сам дозволяєш їм існувати.

І Харрі пішов.

Тунель виявився навіть вужчим, аніж він думав. Харрі пригнувся, але все одно стукався головою та плечима об вкриті мохом стіни. Він намагався чимось зайняти свій мозок, щоби не дати клаустрофобії місце, де вона могла б розростися до небезпечних розмірів. Йому подумалося, що це, напевне, і є отой потайний хід для втечі, яким користалися німці, бо недаремно чорний хід будинку був замурований цеглою. Чисто за звичкою Харрі намагався постійно орієнтуватися в просторі і тому знав: якщо його припущення вірні, то зараз він має рухатися у напрямку сусіднього будинку з ідентичною водонапірною баштою. Тунель був збудований з прискіпливою ретельністю: його підлога мала навіть водостоки. Втім, дивно, що німці, знамениті своїми широкими автобанами, збудували такий вузький тунель. Щойно мозок Харрі сформулював слово «вузькі», як клаустрофобія схопила його задушливою хваткою. Намагаючись притлумити її, він сконцентрувався на підрахунку своїх кроків, спробував уявити собі, де опиниться, коли вийде з тунелю по той бік пагорба. Коли вийде з тунелю по той бік і вільно вдихне повні груди свіжого повітря. Рахуй кроки, рахуй, чорт тебе забирай! Коли Харрі нарахував сто десять кроків, він побачив у себе під ногами білу лінію. Низка лампочок тягнулася далі; Харрі зупинився, озирнувся і збагнув, що ця біла лінія позначала середину тунелю. Зважаючи на те, що йому доводилося робити дуже короткі кроки, він пройшов десь метрів шістдесят-сімдесят. Невдовзі фініш. Він спробував пришвидшити ходу і зачовгав ногами, наче старий дід. І раптом почув, як внизу щось клацнуло. Звук долетів з одного із водостоків. Його пластини почали рухатися і зімкнулися, утворивши суцільну поверхню — як отвори для обдування повітрям салону автомобіля. В цю мить Харрі почув за собою інший шум — то був глухий гуркіт. Він обернувся.

І побачив, як у тьмяному світлі блиснув метал. То була металічна плита, врізана в торець тунелю; вона почала рухатися, ковзнувши до дверей. Саме її рух і спричинив той шум. Харрі завмер і підняв свій автомат. Він не міг бачити, що було за тою плитою, бо в тунелі було надто темно. Але раптом щось заблищало, як сонце, що відбивається на поверхні фіорду в Осло гарним осіннім днем. На мить запала повна тиша. Серце Харрі скажено застрибало. Чоловік-берет загинув, потонувши посередині тунелю. Водонапірні башти! Надміру вузький тунель. А мох на стінах та стелі — то був не мох, а водорості. Харрі побачив, як на нього сунеться стіна. Зеленувато-чорна, з білуватими краями. Він крутнувся на п’ятах і кинувся тікати. І побачив, як назустріч йому з протилежного кінця тунелю котиться така сама стіна.

41

То було все одно, що потрапити межи двох потягів, котрі мчать назустріч один одному. Стіна води, до якої він обернувся й побіг, ударила його першою. Кинула навзнак, і Харрі відчув, як голова його вдарилася об землю. Потім його підкинуло, закрутило і потягнуло в протилежному напрямку. Він відчайдушно замахав руками та ногами, дряпаючи нігтями й колінами стіни тунелю, намагаючись за що-небудь вчепитися, але не зміг подужати сили, що потужно вирували довкола нього. А потім усе скінчилося так швидко, як і почалося. Харрі відчув, що два потоки води, нарешті, нейтралізували один одного. А потім побачив щось біля свого плеча. Дві білі руки із зеленуватим відтінком обняли його ззаду, а бліді пальці потягнулися до обличчя. Харрі хвицнув ногою, крутнувся на місці і побачив труп з бинтами на животі. Труп крутився в темній воді, наче голий космонавт у невагомості. Роззявлений рот, волосся, що повільно гойдалося у воді, і борода. Харрі поставив ноги на долівку і випростався до стелі. Але вода залила тунель на всю його висоту. Він пригнувся, краєм ока зиркнув на білу лінію та М5, що лежав під ним на долівці, і поплив, гребучи руками. Харрі втратив орієнтацію, аж поки тіло саме не підказало йому, куди треба плисти, щоби повернутися до того місця, звідки він прийшов. Харрі плив під кутом до стіни, щоби однією рукою відштовхуватися, а другій давати максимум місця для гребка. Триматися на плаву не було проблемою, навпаки — важкий куленепробивний жилет відчутно тягнув його донизу. Харрі подумав, а чи не витратити певний час для того, щоби зняти свій піджак, бо той настовбурчувався й теліпався, посилюючи таким чином опір води. Харрі спробував зосередитися на тому, що він має зробити: доплисти до вертикального спуску, не рахуючи при цьому ані метри, ані секунди. Але він уже відчував тиск у голові, наче ще трохи — і вона вибухне. І раптом ота сцена з минулого все ж таки його наздогнала: літо, п’ятдесятиметровий відкритий басейн. Ще дуже рано, довкола майже ні душі, світить сонце, поруч — Ракель у жовтому бікіні. Олег та Харрі збираються помірятися — хто дальше пропливе під водою. Олег був у формі після ковзанярського сезону, але Харрі краще володів технікою плавання. Коли вони розминалися, Ракель підбадьорювала їх і сміялася своїм неповторним сміхом. Вони обидва хизувалися перед нею, бо ж вона — королева басейну Фрогнер Лідо, а Харрі з Олегом — васальні піддані, що шукають благовоління у її погляді. А потім вони розпочали змагання. Яке скінчилося внічию. Здолавши сорок метрів під водою, вони виринули на поверхню, важко дихаючи. Сорок метрів. До кінця басейну лишалося десять. Але тоді можна було відштовхнутися від стінки басейну і надати собі прискорення, а помахам рук нічого не заважало. Трохи більше половини відстані до вертикального шурфу. Тобто надії він не мав. Тут він і загине. Дуже скоро, вже недовго залишилося. Харрі мав таке відчуття, що йому очі видавлювало з голови. Літак вирушить о дванадцятій ночі. Жовте бікіні. Десять метрів до кінця тунелю. Він зробив ще один гребок. Спроможеться зробити ще один-два. І все. А потім помре.

Було пів на четверту ранку. Трульс Бернтсен їхав вулицями Осло, а дрібний дощ щось шепотів та мимрив, падаючи на вітрове скло його авто. Він їздив отак уже дві години. Не тому, що щось шукав, а тому, що це давало йому хоч якийсь спокій. Спокій думати і спокій не думати.

Хтось видалив адресу зі списку, який дали Харрі Холе. І це зробив не він.

Мабуть, не все було так просто, як йому здавалося.

Трульс іще раз прокрутив у пам’яті ту ніч, коли сталося вбивство.

Густо зайшов до нього. Він був у жахливому стані, його всього тіпало, і він терміново потребував «ремонту». Став погрожувати здати його, якщо він не дасть йому грошей на віолін. З якоїсь причини кілька тижнів не було віоліну, в Героїновому парку почалася паніка, і ціна чверті підскочила до, принаймні, трьох тисяч. Трульс сказав, що вони поїдуть до банкомату, він лише має сходити взяти ключі від авто. Взявши ключі, він не забув прихопити і свій «Stеyr», бо сумнівів у тому, що слід робити, не було. Інакше Густо іще не раз припхається до нього зі своїми погрозами. У цьому всі наркомани є досить передбачуваними. Та коли він повернувся до дверей, хлопець уже встиг ушитися. Мабуть, відчув, що кров’ю запахло. І вірно відчув, подумав Трульс. Втім, навряд чи Густо став би на нього доносити, бо йому з цього не було б жодного зиску, тим більше що він також брав участь у невдалому пограбуванні на Альнабрю. Того дня була субота, і Трульс був запасним черговим. Це означало, що його будь-якої хвилини могли викликати по телефону. Тож він подався до «Сторожової Вежі», щоби спідтиха позиркати на Мартіну Екхоф та попити кави. Вже сидячи в кафе, Трульс почув виття сирен, і майже одночасно озвався його телефон. Дзвонили з оперативного пункту. Хтось із мешканців повідомив по телефону про стрілянину на Гаусманнс-гате, 92, а вільних чергових з відділу кримінальної поліції на підхваті не виявилося. Тож Трульс побіг туди, бо від «Сторожової Вежі» до місця здогадного злочину було метрів сто. Всі його інстинкти поліцейського увімкнулися на повну силу, він придивлявся до людей, яких зустрічав на своєму шляху, чудово розуміючи, що ці спостереження можуть стати в пригоді. Одним з побачених був молодик у шерстяній шапочці, який стояв, прихилившись до будинку. Молодик уважно придивлявся до поліцейського автомобіля, що стояв біля будинку, де сталося вбивство. Трульс звернув увагу на того хлопця тому, що йому не сподобалося, як той тримав руки в кишенях своєї куртки. Куртка була явно завелика й затовста як для тої пори року, а в її кишенях можна сховати багато всякої всячини. Вираз хлопцевого обличчя був серйозний, але на продавця наркоти він не скидався. Коли поліція привела від річки Олега Фауке і посадовила його до патрульної машини, хлопець повернувся і пішов по вулиці Гаусманнс-гате.

Звісно, Трульс міг би пригадати ще з десятеро людей, яких він зустрів біля місця злочину, і поприв’язувати їх до якихось гіпотез. А пригадався йому той хлопець через те, що він нещодавно знову побачив його. На сімейному фото, яке показав йому Харрі Холе в готелі «Леон».

Холе спитав, чи не впізнає він Ірен Ганссен, і він відповів — правдиво, — що не знає її. Але він не сказав Холе, кого він упізнав на тому фото. Ну, звичайно, що Густо. Але там був ще дехто. Іще один хлопець. Прийомний брат Густо. Він мав так само серйозний вираз обличчя, що й тоді. Це був той хлопець, якого Трульс бачив біля місця злочину.

Трульс зупинив авто на вулиці Прінсенс-гате, неподалік готелю «Леон».

Поліцейська радіостанція в його автомобілі була увімкнена, і нарешті він почув повідомлення, адресоване оперативному пункту.

— Нуль Перший. Ми перевірили дзвінок стосовно шуму на Бліндернвеєн. Схоже, там була справжня битва. Застосовували сльозогінний газ і до біса багато стріляли. З автоматичної зброї, ясна річ. Ми спустилися до підвалу, але там повно води. Гадаю, краще визвати «Дельту», нехай перевірять другий поверх.

— Ти не можеш з’ясувати, чи є там і досі хто-небудь живий?

— Сам приїжджай і з’ясовуй! Ти що, не чув, що я сказав: сльозогінний газ та автоматична зброя!

— Добре, добре! Що вам треба?

— Чотири патрульних авто, щоби оточити район. «Дельта», спецназ і… мабуть, водопровідник.

Трульс Бернтсен прикрутив звук. Почув, як верескнули гальма, побачив, як високий чоловік перетнув вулицю перед самими колесами авто. Розлючений водій продовжував сигналити, але чоловік, не зважаючи на нього, пішов широкими кроками до готелю «Леон».

Трульс Бернтсен примружився.

Невже це й справді він? Харрі Холе?

Чоловік йшов, згорбившись і увібравши голову поміж плечей обшарпаного піджака. Тільки коли він повернув обличчя і воно промайнуло у світлі вуличного ліхтаря, Трульс побачив, що помилився. Щось було в тому обличчі знайоме, але то однозначно був не Холе.

Трульс відкинувся на спинку сидіння. Тепер він знав. Знав, хто переміг. Він глянув з машини на місто. Бо тепер воно належало йому. А дощ бурмотів по даху авто, що Харрі Холе — мертвий, і оплакував його потоками, що стікали по склу.

Більшість відвідувачів кінчали займатися сексом до другої ночі, а потім розходилися по своїх домівках, і готель «Леон» затихав. Коли увійшов пастор, хлопець за столом реєстрації ледь підвів голову. З піджака старого та волосся рясно стікала вода. Раніше він уже запитував Като, чим він займався, що приходив до готелю в такому стані і в таку пізню годину після кількох днів відсутності. Але відповіді, які він отримував, завжди були такими виснажливо довгими, емоційними та переобтяженими подробицями злиденного життя людей, що він кинув його питати. Але сьогодні Като здавався більш виснаженим, аніж зазвичай.

— Важка ніч видалася? — поцікавився хлопець, сподіваючись почути у відповідь коротке «так» або «ні».

— О, знаєш, хлопче, — почав старий, посміхнувшись блідими губами. — Людство… Людська природа… Мене щойно мало не вбили.

— Та невже? — удавано здивувався хлопець, уже пожалкувавши, що спитав. Тепер від тривалого пояснення вже не відвертітися.

— Мене ледь не збило авто, — сказав Като, не зупиняючись і продовжуючи підніматися сходами.

Хлопець полегшено зітхнув і знову зосередився на телесеріалі «Привид».

Старий вставив ключа у замок і повернув його. Але з подивом виявив, що замок уже відімкнений.

Він увійшов. Увімкнув світло, але лампа під стелею не загорілася. Чоловік, що сидів на ліжку, був високий, сутулий і вдягнений у довгий піджак, як і він сам. З фалд піджака на підлогу капала вода. Вони були такі різні, але зараз старого вперше вразила думка: дивитися на цього чоловіка було все одно що дивитися в дзеркало.

— Що ти тут робиш? — прошепотів Като.

— Звісно, я сюди вломився, — відповів чоловік. — Щоби побачити, чи не маєш ти чого-небудь цінного.

— Ну і як — знайшов що-небудь?

— Цінного? Ні. Але я знайшов ось що.

Старий спіймав те, що йому кинули. Взяв предмет пальцями. Повільно кивнув. Той предмет був зроблений з цупкої бавовни, якій надали форми підкови, і був не таким білим, яким мав бути.

— Отже, ти знайшов це у моїй кімнаті? — спитав старий.

— Так, у твоїй спальні. В гардеробі. Вдягни його.

— Навіщо?

— Бо я хочу сповідатися у своїх гріхах. І тому, що ти без нього наче голий.

Като поглянув на чоловіка, який сидів, зсутулившись, на ліжку. Вода стікала з його волосся і через шрам на щоці перебігала до підборіддя. А з підборіддя капала на підлогу. Єдине крісло він поставив посеред кімнати. На столі лежала нерозкрита пачка «Кемела», поруч з нею — запальничка і промокла зламана цигарка.

— Як скажеш, Харрі.

Старий розстебнув піджак і вставив підковоподібний комірець священика у вирізи в священицькій сорочці. Його візаві засунув руку в кишеню свого піджака і поморщився від болю.

— Цигарки, — сказав старий. — Будемо курити їх разом. Бо твої схожі на утоплеників.

Полісмен кивнув, а старий витягнув руку з кишені і простягнув почату пачку цигарок.

— Ти добре розмовляєш норвезькою.

— Та трохи краще, аніж шведською. Але ти, як норвежець, не чуєш мого акценту, коли я розмовляю шведською.

Харрі взяв одну чорну цигарку. Уважно її роздивився.

— Ти хочеш сказати, що я не чую твого російського акценту?

— «Собраніє, Чорні Російські», — сказав старий. Єдині пристойні цигарки, які можна знайти в Росії. Зараз їх виробляють уже й в Україні. Зазвичай я цуплю їх у Андрія. До речі, про Андрія. Як він?

— Йому гаплик, — відповів полісмен, дозволяючи старому підкурити йому цигарку.

— Шкода таке чути. До речі, про гаплик. Ти мав би вже померти, Харрі. Я знав, що ти в тунелі, коли відкрив перемички.

— А я й був мертвий.

— Перемички відкрилися одночасно, і водонапірні башти були повні. Тебе мало змити до середини тунелю.

— А мене туди й змило.

— Тоді я чогось не розумію. Більшість людей зазнають шоку і тонуть посередині.

Полісмен випустив дим з куточка рота.

— Як ті бійці Опору, що погналися за шефом гестапо?

— Не знаю, чи випробували вони цю пастку в умовах реального відступу.

— А ти випробував. На таємному агенті поліції.

— Він же був такий, як ти, Харрі. Люди, які вважають, що мають покликання, є небезпечними. Як для самих себе, так і для оточуючих.

— Але, як бачиш, я все одно тут.

— Я й досі не можу збагнути, як таке могло статися. Невже ти хочеш сказати, що після того, як тебе вдарило з обох боків потужними потоками, ти мав достатньо повітря у своїх легенях, щоби проплисти вісімдесят метрів у холодній як крига воді, та ще й повністю вдягненим?

— Ні.

— Ні? — Старий посміхнувся. Схоже, йому й справді було дуже цікаво.

— Ні. Я мав мало повітря у своїх легенях. Але достатньо, щоби проплисти сорок метрів.

— А потім?

— А потім мене врятували.

— Врятували? Хто ж?

— Отой чоловік, про якого ти сказав, що він дуже добрий — у глибині душі. — І Харрі підняв порожню пляшку віскі. — Мене врятував «Джим Бім».

— Тебе врятувало віскі?

— Пляшка віскі.

— Порожня пляшка віскі?

— Навпаки — повна пляшка.

Харрі встромив цигарку в куточок рота, відкрутив пробку і перехилив пляшку собі на голову.

— Пляшка, повна повітря.

Старий ошелешено поглянув на Харрі.

— Невже ти…

— Найбільшою проблемою після того, як я випустив у воду повітря з моїх легенів, було приставити рота до пляшки і нахилити її так, щоби шийка пляшки показувала вертикально вгору, аби я міг вдихнути повітря. Це — як уперше пірнути. Твоє тіло протестує. Бо тіло має обмежені знання про фізику і тому гадає, що воно всмокче воду й потоне. Тобі відомо, що людські легені вбирають у себе чотири літри повітря? Так-от — цілої пляшки повітря і трохи рішучості мені вистачило, щоби проплисти ще сорок метрів. — Полісмен поставив пляшку, витягнув з рота цигарку і скептично поглянув на неї. — Німцям слід було збудувати трохи довший тунель.

Харрі поглянув на старого. Побачив, як зморшкувате обличчя розкололося навпіл у ширину. Почувся сміх, схожий на чахкання моторного човна.

— Я так і знав, що ти — інакший, Харрі. Мені сказали, що ти повернешся до Осло, коли дізнаєшся про Олега. Тому я навів довідки. І тепер переконався, що чутки про тебе не були перебільшенням.

— Та отож, — сказав Харрі, поглядаючи на складені руки священика. Сів на край ліжка, зігнувши ноги напоготові і перенісши свою вагу на пальці так, що відчув ними тонкий нейлоновий шнурок під підошвами своїх черевиків. — А ти як, Рудольфе? У твоєму випадку чутки є перебільшенням чи ні?

— Які?

— Ну, наприклад, ті, що ти започаткував мережу збуту героїну в Ґетеборзі і там же убив полісмена.

— Схоже, сповідатися доводиться мені, а не тобі, еге ж?

— Хочу, щоби ти переклав тягар твоїх гріхів на Ісуса, перш ніж помреш.

Знову сміх: «Чах, чах, чах!»

— Добре сказано, Харрі! Добре сказано! Так, нам довелося ліквідувати його. Він був нашим спалювачем, і у мене з’явилися підозри, що він ненадійний. А я не міг дозволити собі ще одну ходку до тюрми. Бо її затхла сирість роз’їдає душу так само, як цвіль роз’їдає стіни. Кожного дня вона відгризає від тебе шматок. У в’язниці пожирається твоє людське єство, Харрі. Таке можна побажати лише найлютішому ворогу. — Рудольф Асаєв поглянув на Харрі. — Ворогу, якого я ненавиджу більше за все на світі.

— Ти знаєш, чому я повернувся до Осло. А який був твій резон? На мою думку, Швеція є не гіршим ринком, аніж Норвегія.

— Мій резон був таким самим, як і твій, Харрі.

— Таким самим?

Рудольф Асаєв затягнувся чорною цигаркою «Собраніє», а потім відповів:

— Та то я так. Не звертай уваги. Після вбивства поліція йшла за мною слід у слід. Дивно — як далеко від Швеції ти почуваєшся в Норвегії, незважаючи на географічну близькість.

— А коли ти повернувся, то став загадковим Дубаєм. Чоловіком, якого ніхто не бачив. Але про якого думали, що він витає ночами над містом, наче привид. Привид району Квадратурен.

— Мені довелося сидіти у підпіллі. Не лише з-за мого бізнесу, а й через те, що ім’я Рудольф Асаєв неодмінно викличе у поліції неприємні спогади.

— У сімдесятих та вісімдесятих наркомани-героїнщики мерли як мухи. Ви не забували згадати їх у своїх молитвах, пасторе?

Старий знизав плечима.

— Ніхто не гудить людей, які виробляють спортивні автомобілі, парашути для стрибків з висотних об’єктів, стрілецьку зброю та інші товари, які люди купляють заради розваги і які здатні відправити їх на той світ. Я постачаю те, що потрібно людям, я постачаю їм товар якісний та за ціною, яка дозволяє мені витримувати конкуренцію. Що клієнти роблять з товарами — це їхня особиста справа. Тобі ж відомо, що існують цілком повноцінні громадяни, які вживають опіати?

— Так, і я був одним із них. Різниця між тобою та виробником спортивних авто полягає в тім, що те, чим займаєшся ти, заборонено законом.

— Змішувати закон та мораль слід дуже обережно, Харрі.

— Отже, ти думаєш, що твій бог звільнить тебе від відповідальності, еге ж?

Старий підпер долонею підборіддя. Харрі відчував у ньому певну втому і виснаження, але знав, що вони можуть бути удаваними, й тому уважно спостерігав за його рухами.

— Я чув, що ти був фанатично затятим поліцейським та моралістом, Харрі. Олег говорив про тебе з Густо. Ти про це знав? Олег любив тебе так, як хотілося б усякому батькові. Фанатичні поліцейські та схожі на нас батьки, спраглі синівської любові, розвивають величезний динамізм. Наша слабкість полягає лише в тому, що ми — передбачувані. Тому твій приїзд був лише справою часу. В «Гардермоені» ми маємо свою людину, яка продивляється списки пасажирів. Ми знали, що ти приїдеш сюди, навіть коли ти ще не сів до літака в Гонконгу.

— Гм. Своя людина — це Трульс Бернтсен?

Замість відповіді старий посміхнувся.

— А як стосовно Ізабель Скоєн з міськради? Ти з нею теж працюєш?

Старий тяжко зітхнув.

— Знаєш, відповіді на ці запитання я заберу з собою в могилу. Я буду радий померти як пес, але не як стукач.

— Гаразд, — відказав Харрі. — І що було далі?

— Андрій простежив за тобою з аеропорту до готелю «Леон». Коли я фігурую під іменем Като, то я зупиняюся в низці готелів, а в «Леоні» я зупинявся дуже часто. Тому я вселився сюди наступного ж дня після твого приїзду.

— Навіщо?

— Щоби стежити за тим, що ти робиш. Мені хотілося побачити, чи зможеш ти до нас підібратися.

— Як ти й зробив, коли тут мешкав Чоловік-берет?

Старий кивнув.

— Я знав, що ти можеш стати небезпечним для нас, Харрі. Але ти мені сподобався. Тому я кілька разів намагався по-дружньому тебе попередити. — Він зітхнув. — Але ти волів не зважати на ці попередження. Ще б пак. Такі люди, як ти і я, не звертають на таке уваги, Харрі. Саме тому ми й добиваємося свого. І саме через це ми насамкінець зазнаємо поразки.

— Гм. А чому ти боявся мене? Яких кроків з мого боку? Гадав, що я переконаю Олега здати тебе?

— І це також. Олег ніколи мене не бачив, але я не знав, що розповів йому про мене Густо. Як це не сумно, але Густо виявився ненадійним, не гідним довіри, особливо після того, коли почав купувати віолін сам.

Раптом Харрі щось немов ізсередини штовхнуло — він зрозумів, що в очах старого була не лише втома. Там був біль. Щирий непідробний біль.

— Отже, коли тобі здалося, що Олег мені все розкаже, ти підіслав до нього вбивцю. А коли це не вдалося, ти запропонував мені допомогу. Щоби я вивів тебе на Олега.

Старий повільно кивнув.

— Тут нема нічого особистого, Харрі. Такі вже є правила в нашій індустрії. Стукачів ліквідовують. Ти ж знав про це?

— Так, знав. Але це не означає, що я не вбиватиму тебе через те, що ти дотримуєшся своїх правил.

— А чому ти цього досі не зробив? Не насмілюєшся? Боїшся, що горітимеш у пеклі, Харрі?

Харрі загасив недопалок об стіл.

— Тому, що спершу мені хотілося б про дещо дізнатися. Чому ти вбив Густо? Боявся, що він тебе здасть?

Старий загладив сиве волосся за свої велетенські слонячі вуха.

— У венах Густо текла зіпсута кров, так само як і в моїх. Він був стукачем за своєю природою. Він би й раніше на мене настукав, просто не мав мотивації у вигляді якоїсь вигоди. Але згодом він осатанів. Через свою пристрасть до віоліну. Причина чисто хімічна, як бачиш. Плоть сильніша за дух. Ми всі слабшаємо, коли в нашу плоть вселяється пристрасть.

— Так, — погодився Харрі. — Тоді ми всі слабшаємо.

— Я… — Старий прокашлявся, а потім продовжив: — Мені довелося відпустити його.

— Відпустити?

Так, відпустити. Щоби він опустився. Зник. Я зрозумів, що йому не можна давати можливість зайнятися моїм бізнесом. Я це добре зрозумів. Густо був досить розумним, гадаю, це він від батька успадкував. Твердості характеру — ось чого йому бракувало. І цю ваду він успадкував від своєї матері. Я спробував було прищепити йому почуття відповідальності, але цей екзамен він провалив. — Старий усе гладив і гладив своє волосся назад, усе дужче й дужче, наче воно було вимазане в якийсь бруд, котрий він намагався витерти. — Провалив екзамен, не витримав випробування. Зіпсута кров, що поробиш. Тому я вирішив передати свій бізнес комусь іншому. Спочатку мені спали на думку Андрій з Петром. Сибірські козаки з Омська. Козак означає «вільна людина». Ти це знав? Андрій та Петро були моєю сотнею, моєю станицею. Вони були вірні своєму отаманові, віддані йому до смерті. Але Андрій з Петром не були бізнесменами, ти ж знаєш. — Харрі слідкував за жестами старого, занурившись у власні невеселі думки. — Я не міг залишити свій бізнес на них. І тому вирішив, що це має бути Сергій. Він був молодий, у нього все життя було попереду, і з нього можна було виховати…

— Ти сказав мені, що колись і у тебе міг бути син.

— Може, Сергій і не мав такої схильності оперувати цифрами, як Густо, але він був дисциплінований. Амбітний. Мав бажання виконувати те, що потрібно, аби стати отаманом. Тож я дав йому ножа. Залишилося одне випробування. У давнину козак, щоби стати отаманом, мав піти у тайгу і повернутися із живим зв’язаним вовком. Сергій мав таке бажання, але мені ще треба було переконатися в його здатності виконати «то, что нужно».

— Перепрошую?

— Те, що треба.

— І цим здогадним сином виявився Густо?

Старий пригладив своє волосся назад так сильно, що його очі перетворилися на дві вузенькі щілини.

— Густо було півроку, коли мене кинули до в’язниці. Його мати шукала втіхи де тільки могла. Принаймні, спочатку. Тому була не в змозі займатися його вихованням.

— Героїн?

— Соціальні служби відібрали у неї Густо і забезпечили його прийомними батьками. Працівники служби та прийомні батьки зійшлися на тому, що мене, як в’язня, просто не існує. Мати Густо померла наступної зими від передозування.

— Ти сказав, що повернувся до Осло з тієї ж причини, що і я, — через свого сина.

— Мені повідомили, що він відбився від своєї прийомної родини, вибився з прямої та вузької соціальної колії. Я й так уже подумував поїхати зі Швеції геть, до того ж, конкуренція в Осло була млявою. Я знайшов те місце, де вештався Густо. Спершу придивлявся до нього на відстані. Він був такий гарний. Неймовірно гарний, це у нього від матері, ясна річ. Я міг просто сидіти й подовгу дивитися на нього. Дивитися й дивитися, і думати про те, що він — мій син, мій рідний… — Старий здавлено замовк.

Харрі уставився на свої ноги, на нейлоновий шнур, який йому видали замість зламаного карниза, і втиснув його в підлогу п’ятками черевиків.

— І тоді ти взяв Густо у свій бізнес. Щоби перевірити, чи зможе він взяти його на себе.

Старий кивнув. І прошепотів:

— Але я йому нічого не сказав. Коли його вбили, він не знав, що я його батько.

— А навіщо було так поспішати?

— Поспішати?

— Навіщо було так швидко підшукувати собі наступника? Спершу Густо, потім — Сергій.

Старий вимучив зморену посмішку. Подався вперед у своєму кріслі до світла лампи, що висіла над ліжком.

— Я хворий.

— Гм. Мені так і здалося. Рак?

— Лікарі дали мені максимум рік. Шість місяців тому. Той священний ніж, який я віддав Сергію, лежав у мене під матрацом. Тобі болить твоя рана? Це мій біль передався тобі, Харрі.

Харрі кивнув. Усе збігалося. Втім, не все.

— Якщо тобі лишилося жити кілька місяців, то чому ти так боявся викриття, що убив рідного сина? Обміняв його довге життя на власне коротке?

Старий глухо закашляв.

— Урки та козаки — як рядові солдати в полку. Ми присягаємося на відданість певному кодексу, і ми дотримуємося його. Але не сліпо, а з розплющеними очима. Ми тренуємося дисциплінувати наші емоції, тримати їх в руках. І це робить нас господарями власних життів. Авраам погодився принести в жертву рідного сина, бо…

— …то був Божий наказ. Я й гадки не маю, про який кодекс ти кажеш, але чи говориться в ньому, що відправляти вісімнадцятирічного хлопця до в’язниці за власні гріхи — це нормально?

— Харрі, Харрі, ти, мабуть, не зрозумів. Я не вбивав Густо.

Харрі здивовано витріщився на старого.

— Та ти ж сам щойно сказав мені, що ти діяв у відповідності до свого кодексу! Згідно з яким ти мусиш убити свого сина, якщо існує така необхідність?

— Так, сказав, але я сказав також, що мене народили лихі зіпсуті люди. Я люблю свого сина. І ніколи б не наважився позбавити його життя. — Сміх старого перетворився на кашель. Приклавши руку до грудей, він схилився над колінами і все кашляв і кашляв.

Харрі здивовано закліпав очима.

— Хто ж у такому разі його вбив?

Старий випростався. У своїй правій руці він тримав револьвер. То був великий потворний предмет, що виглядав навіть старшим за свого власника.

— Тобі слід було добряче подумати, Харрі, перш ніж приходити до мене без зброї.

Харрі нічого не сказав. М5 залишився на дні залитого водою тунелю, а гвинтівка — у квартирі Трульса Бернтсена.

— Хто вбив Густо? — повторив Харрі.

— Та хто завгодно.

Харрі здалося, що він почув, як скрипнув спусковий гачок, коли старий поклав на нього свій палець.

— Убити — неважко, Харрі. Ти зі мною згоден?

— Так, — відповів Харрі, піднімаючи стопу. Почувся легенький посвист, і тонкий нейлоновий шнур блискавично рвонув до держака, на якому трималися штори.

Харрі побачив німе запитання в очах старого, побачив, як його мозок миттєво обробляє необроблені шматки інформації.

Світло, яке не увімкнулося.

Крісло, що стояло посеред кімнати.

Харрі, який сидів на ліжку і не піднявся, щоби обшукати його.

Харрі, який і на сантиметр не зсунувся з того місця, де він сидів.

І тепер старому здалося, що він у напівтемряві кімнати побачив нейлоновий шнур, котрий тягнувся від підошви черевика Харрі до держака штор, а звідти — до електричного світильника у нього над головою. Але світильника там більше не було, а висів там єдиний предмет, який Харрі взяв із собою з Бліндернвеєн, 74, окрім священицького комірця. Тільки про цей предмет він і думав, відлежуючись, до нитки промоклий, на асаєвському ліжку з балдахіном. Він хапав ротом повітря, а перед його очима то з’являлися, то зникали темні цятки. Йому здавалося тоді, що він ось-ось втратить свідомість, але силою волі Харрі змусив себе залишитися притомним, залишитися по цей бік чорного провалля. А потім підвівся і взяв «жука», що лежав поруч із Біблією.

Рудольф Асаєв кинувся вліво, тому сталеві гвіздки, вмонтовані в цеглину, пробили йому не голову, а шкіру між ключицею та плечовим м’язом, а потім, увійшовши вглиб, поцілили в плечове нервове сплетення. В результаті сталося ось що: коли через дві сотих секунди він натиснув на спусковий гачок, м’яз його верхнього передпліччя паралізувало, через що ствол револьвера опустився на сім сантиметрів донизу. Порох засичав і горів упродовж тисячної частки секунди, необхідної для того, аби куля вилетіла зі ствола старого нагана. А через три тисячних секунди ця куля вгризлася в раму ліжка поміж литками Харрі.

Харрі підвівся. Клацнув запобіжником і натиснув на викидну кнопку. Лезо вистрибнуло й аж забриніло. Харрі змахнув прямою рукою, неквапливо, від стегна, і довге тонке лезо встромилося священику в сорочку поміж лацканами його піджака. Він відчув, як піддалися матерія та шкіра, а потім лезо пішло далі без будь-якого опору і застрягло аж по руків’я. Харрі відпустив ножа, знаючи, що Рудольфу Асаєву вже не жити. Крісло перекинулося назад, і росіянин зі стогоном гепнувся на підлогу. Ударом ноги Асаєв відкинув крісло убік, а сам скрутився калачиком, наче поранена, але й досі небезпечна гадюка. Харрі став над ним, розставивши ноги, нахилився і висмикнув ножа з його грудей. Поглянув на незвичний, темно-червоний колір крові. Мабуть, у печінку влучив. Ліва рука старого натужно шкрябала по підлозі довкола паралізованої правої руки, намагаючись знайти револьвер. І на якусь несамовиту мить Харрі захотілося, щоби та рука знайшла пістолет і дала йому необхідний привід…

Харрі вдарив револьвер ногою, і той глухо гепнувся об стіну.

— Залізяка, — прошепотів старий. — Благослови мене залізякою, мій хлопче. Бо дуже пече. Заради нас обох, доведи справу до кінця.

Харрі на мить заплющив очі. Відчув, що втратив її. Вона зникла. Ненависть. Прекрасна палюча ненависть, яка була тим пальним, що рухало його. А тепер воно скінчилося.

— Та ні, дякую, — сказав Харрі. Переступив через старого і відійшов від нього убік. Застебнув мокрий піджак. — Мені треба йти, Рудольфе. Я скажу хлопцю-реєстратору, щоби він викликав «швидку». А потім зателефоную своєму колишньому начальнику і розкажу йому, де він зможе тебе знайти.

Старий захихикав, і в куточку його рота показалися червоні бульбашки.

— Ніж, Харрі. Це — не вбивство, бо я вже й так мертвий. Ти не потрапиш до пекла, обіцяю тобі. Скажу охоронцям на брамі, щоби вони не тягли тебе туди.

— Не пекло мене лякає, — відказав Харрі, кладучи до кишені промоклу пачку «Кемела». — Я — полісмен. І наша робота полягає у тім, щоби здогадний порушник закону постав перед судом.

Старий закашлявся, і червоні бульки лопнули.

— Облиш, Харрі. Твій жетон шерифа зроблений з пластику. Я хворий. Єдине, що може зробити суддя, це відправити мене до камери попереднього ув’язнення, де мене поцілують, обнімуть — і вколють морфіну. А я ж скоїв так багато злочинів…Підвішував під містками конкурентів. Убивав людей, що на мене працювали, як отого пілота, котрого ми прикінчили «жуком». І полісменів також убивав. Чоловіка-берета убив я. Послав Андрія з Петром до твого номера, щоби вони застрелили тебе. Разом з Трульсом Бернтсеном. — Старий знову захихикав. — І хлопця твого хотів убити в Ботсені. Уже відчуваєш ненависть, Харрі? Я мало не вбив твого хлопця!

Харрі зупинився біля дверей.

— Хто вбив Густо?

— Людство живе за євангелієм ненависті. Керуйся ненавистю, іди її стопами, Харрі.

— Хто твої спільники в поліції та в міськраді?

— Якщо я тобі скажу, ти допоможеш мені вирушити на той світ?

Харрі поглянув на старого. Швидко кивнув, сподіваючись, що його брехня не була очевидною.

— Підійди ближче, — прохрипів старий.

Харрі нагнувся. Раптом рука старого, схожа на заціпенілий пазур, вхопила його за лацкан і притягнула ближче. Голос, шорсткий, як точильний камінь, прошепотів йому на вухо:

— Знаєш, Харрі, я заплатив одному чоловікові, щоби той взяв на себе убивство Густо. А ти подумав, що я зробив це для того, щоби Олега випустили з того таємного місця, де його тримали. Це не так. Моя людина в поліції має доступ до програми захисту свідків. Я би легко міг організувати вбивство Олега там, куди його перевели. Але я передумав. Я не хотів, щоби він так легко уникнув…

Харрі спробував відірватися від старого, але той міцно тримав його.

— Я хотів, щоби його повісили догори ногами з пластиковим пакетом на голові. Щоби вода стікала по його ногах униз. Стікала по тілу і наповнювала пакет. Я хотів усе це зафільмувати. А потім цей фільм послати тобі. Зі звуком, щоби ти чув його верески. Якщо ти мене відпустиш, то цей мій план залишиться незмінним. Ти будеш здивований, як швидко мене випустять через брак доказів, Харрі. А потім я знайду його, Харрі, клянуся тобі, що знайду, ти лише пошту свою проглядай — чи не прийшов тобі фільм.

Зреагувавши інстинктивно, Харрі змахнув рукою. Відчув, як лезо влучило, куди треба. Увійшло глибоко. Він крутнув його. Почув, як старий охнув. А потім крутив ще й ще. Заплющив очі й відчув, як рвуться, перемелюються й обертаються кишки та внутрішні органи. І коли, нарешті, Харрі почув, як старий закричав, то він закричав разом із ним.

42

Харрі розбудило сонце, що світило йому в щоку. Чи, може, його розбудив шум?

Він обережно розплющив одне око й озирнувся довкола.

Побачив вікно вітальні і блакитне небо. Жодного шуму, принаймні зараз. Він вдихнув запах прокопченого димом дивана і підняв голову. Пригадав, де він.

З номера, де мешкав старий, він перейшов до власного номера, потихеньку зібрав свої речі в брезентову валізу, вийшов з готелю через чорний хід і поїхав на таксі туди, де він на сто відсотків був упевнений, що його не знайдуть: до будинку батьків Нібака в Оппсалі. Було несхоже, що після того, як він звідти поїхав, там устиг хтось побувати, і перше, що зробив Харрі, — це перерив усі шухляди та шафки на кухні та у ванній, аж поки не знайшов упаковку знеболювальних пігулок. Він випив зразу чотири, змив з рук кров Асаєва і пішов до льоху подивитися, чи зробив Стіг Нібак свій вибір.

Зробив.

Харрі повернувся нагору, роздягся, повісив свою одіж у ванній сохнути, знайшов ковдру і заснув на дивані, перш ніж встиг завертітися його мозок, обмірковуючи те, що сталося впродовж останніх годин.

Харрі встав і пішов на кухню. Вкинув до рота дві таблетки знеболювального і запив склянкою води. Відкрив холодильник і зазирнув усередину. Там було повно всіляких делікатесів; вочевидь, Нібак годував Ірен добре. Та Харрі відчув, як вчорашня нудота повернулася, і зрозумів, що поїсти йому не вдасться. Окрім холодильника, йому трапився вчора на очі й бар для спиртного. Та вчора Харрі обійшов його десятою дорогою і ліг спати.

Харрі розчинив дверцята бару. Пусто. І він з полегшенням видихнув. Понишпорив у своїй кишені. Намацав фальшивий шлюбний перстень. І в цю мить почув якийсь звук.

Здається, це був той самий звук, що розбудив його.

Харрі підійшов до відчинених дверей льоху. Здається, це музика групи «Weather Report»? Він спустився сходами і пішов до дверей комори. Зазирнув усередину крізь металеву сітку. Стів Нібак висів, повільно обертаючись, наче космонавт у невагомості. Харрі подумав: може, то мобільний телефон у кишені Нібака діє як пропелер? Мелодія дзвінка — чотири ноти з композиції «Palladium» групи «Weather Report» — звучала немов виклик з того світу. Саме про це Харрі й думав, виймаючи телефон: що то телефонує Нібак і хоче з ним поговорити.

Харрі поглянув на номер, що висвітився на дисплеї. І натиснув кнопку відповіді. Впізнав голос чергової з прохідної Радієвого шпиталю: «Стіге, привіт! Це ти? Ти мене чуєш? Ми вже давно намагаємося тобі додзвонитися. Ти де? Ти мав бути на нараді, на кількох нарадах. Ми стурбовані. Мартін був у тебе вдома, але тебе там не знайшов. Стіге, ти де?»

Харрі натиснув кнопку і поклав телефон до кишені. Він йому ще знадобиться, бо телефон Мартіни промок у тунелі і вийшов з ладу.

Харрі взяв на кухні крісло і сів на веранді. Сидів собі, а в обличчя йому світило сонце. Витягнув пачку «Собранія», запозичену в Рудольфа Асаєва, встромив у рота ідіотську чорну цигарку і підкурив. Може, полегшає. Потім набрав номер, який він так добре знав.

— Привіт, Ракель. Це я.

— Харрі? Я не впізнала твого номера.

— У мене новий телефон.

— Усе пройшло нормально?

— Так, — сказав Харрі і мимоволі посміхнувся, зачувши в її голосі радість. — Усе пройшло нормально.

— Там спекотно?

— Дуже спекотно. Світить сонце, і я збираюся снідати.

— Снідати? А хіба у вас там не четверта дня чи щось у такому дусі?

— Ну, часовий зсув і таке інше… — відповів Харрі. — У літаку не зміг заснути. Знайшов нам чудовий готель. На вулиці Сукхумвіт.

— Ти навіть не уявляєш, як мені хочеться зустрітися з тобою, Харрі.

— Я…

— Стривай, Харрі, я не жартую. Я всю ніч не спала, думаючи про нас. Ми зробили правильно. Тобто невдовзі ми переконаємося, чи правильно зробили. А правильним у нашому рішенні є те, що ми збираємося переконатися в його правильності. Господи, уявляєш, Харрі, — а якби я сказала «ні»?

— Ракель…

— Я кохаю тебе, Харрі. Дуже кохаю. Ти мене чуєш? Ти чуєш, яке це просте, але водночас дивовижне й фантастичне слово? Треба справді кохати, щоби воно мало яскравий та неповторний вигляд — як, скажімо, яскраво-червоне плаття. Я тебе кохаю. Звучить не надто емоційно?

Ракель засміялася. Харрі заплющив очі і відчув, як найпрекрасніше у світі сонце пестило його шкіру, а найпрекрасніший у світі сміх пестив його вуха.

— Харрі, ти мене чуєш?

— Воістину чую.

— Дивно. Здається, що ти десь близько.

— Гм. А я невдовзі й буду дуже близько, люба.

— Скажи ще раз.

— Що сказати?

— Люба.

— Люба.

— М-м-м-м.

Харрі відчув, що на чомусь сидить. На чомусь твердому, що лежало в задній кишені його брюк. Він витягнув його. Фальшива обручка заблищала на сонці, мов справжнє золото.

— Ракель, — сказав Харрі, погладжуючи кінчиком пальця чорну щербину. — А ти не бажаєш вийти заміж?

— Харрі, не дурій.

— А я й не дурію. Бо знаю, що тобі ніколи не спаде на думку вийти заміж за збирача боргів з Гонконга.

— А чом би й ні? А за кого, по-твоєму, мені ще прагнути вийти заміж?

— Ну, скажімо, за цивільну особу, колишнього працівника поліції, який читає в поліцейському коледжі лекції про те, як слід розкривати вбивства?

— Щось несхоже на жодного з моїх знайомих.

— Можливо, ти з ним невдовзі познайомишся. І він тебе здивує. Траплялися й химерніші випадки.

— Ти ж завжди казав мені, що люди не змінюються.

— Якщо я зараз кажу, що люди дійсно здатні змінюватися, то це є доказом того, що змінюватися — можна.

— Ти диви, який говіркий парубок!

— Припустімо, що я маю рацію — чисто гіпотетично. Люди здатні змінюватися. І дійсно можуть залишати своє минуле в минулому.

— Ти хочеш сказати, що суворим прискіпливим поглядом можна змусити до панічної втечі тих привидів, які переслідують тебе?

— То що скажеш?

— На що?

— На моє гіпотетичне питання про заміжжя?

— Це що, пропозиція така? Гіпотетична? По телефону?

— Ти дещо перебільшуєш. Я просто сиджу на сонці й розмовляю з чарівною жінкою.

— А я перериваю розмову.

Ракель відключилася, а Харрі, самовдоволено посміхнувшись та заплющивши очі, вмостився зручніше у кухонному кріслі. Зігрітий сонцем та позбавлений болю. Через чотирнадцять годин він побачить її. Харрі уявив собі вираз обличчя Ракелі, коли вона підійде до пункту пропуску в «Гардермоені» і побачить, що він сидить, чекаючи на неї. Уявив собі її обличчя в той момент, коли Осло залишиться далеко внизу під ними. Вона засне, і її голова ляже йому на плече.

Харрі лежав отак, доки не стало холодно. Він злегка розплющив одне око. Та то просто хмаринка зачепила своїм краєм сонце, і все.

Харрі знову склепив око.

Керуйся ненавистю. Коли старий це сказав, Харрі спершу подумав, що він мав на увазі керуватися своєю власною ненавистю й убити його. А що, коли Рудольф Асаєв мав на увазі щось інше? Він вимовив ці слова відразу ж після того, як Харрі спитав, хто убив Густо. Невже то була відповідь? Чи не хотів старий сказати, що коли Харрі керуватиметься ненавистю і йтиме по її слідах, то вона виведе його на вбивцю? В такому разі виникало відразу декілька кандидатур. Але хто мав найвагоміші підстави убити Густо? Звісно, що Ірен, але вона сиділа під замком у льосі, коли Густо убили.

Сонце знову увімкнулося, і Харрі вирішив, що він перебільшує значення слів старого і намагається побачити в них те, чого нема, що роботу зроблено, що він може розслабитися, і невдовзі йому знадобиться ще одна таблетка знеболювального. А ще він має зателефонувати Гансу Крістіану і сказати, що тепер Олегу вже нічого не загрожує.

Раптом Харрі вразила ще одна думка. Трульс Бернтсен, той негідник з Оргкрима, ніяк не міг мати доступ до даних стосовно програми захисту свідків. То має бути хтось інший. Хтось на вищому щаблі керівництва.

Стривай, подумав він, досить. Заради Бога, досить. Вони всі можуть піти під три чорти. А ти краще думай про нічний рейс. Про зорі над Росією.

Потім Харрі пішов до льоху, трохи поміркував — а чи не зрізати Нібака, але швидко відкинув цю ідею і знайшов фомку, яку тут шукав.

Парадні двері будинку номер 92 на вулиці Гаусманнс-гате були відчинені, але двері до квартири були замкнені й наново опечатані. «Мабуть, з-за отого недавнього зізнання», — подумав Харрі, вставляючи фомку між дверима та одвірком.

Всередині все здавалося неторкнутим. Стрічки вранішнього сонця лежали на підлозі вітальні, наче клавіші піаніно.

Харрі поставив невеличку брезентову валізу під стіну і сів на один з матраців. Витягнув з внутрішньої кишені квиток на літак, поглянув на нього — і засунув назад. Зиркнув на годинника. Тринадцять годин до злету.

Харрі озирнувся. Заплющив очі. Спробував уявити собі оту сцену.

Чоловік у балаклаві. Який ані слова не вимовив, бо знав, що його голос упізнають.

Чоловік, який прийшов сюди до Густо. І не забрав у нього нічого, окрім життя. Чоловік, який ненавидів.

Куля була «макаровська», дев’ять міліметрів на вісімнадцять, тому, скоріш за все, убивця скористався пістолетом Макарова. Або то був «Форт-12». У крайньому випадку — «Одеса», бо ці пістолети вже почали ставати в Осло звичним спорядженням. Чоловік постояв тут. Вистрелив. І пішов.

Харрі прислухався, сподіваючись, що кімната почне з ним розмовляти.

Цокали секунди, накопичуючись у хвилини.

Вдарив церковний дзвін.

Тут уже нічого не можна було знайти.

Харрі підвівся і пішов.

Коли він був біля дверей, поміж ударами дзвону раптом почувся якийсь звук. Харрі почекав, поки стихне наступний удар. Ось воно почулося знову — легеньке шкряботіння. Відійшовши навшпиньки кілька кроків назад, він уважно обдивився кімнату.

Він стояв на порозі спиною до Харрі. Пацюк. Коричневий, з лискучим хвостом, вушками, що рожевіли всередині, та химерною білою плямою на шерсті.

Харрі спершу не усвідомив, що його затримало. Ну пацюк, ну і що з того?

То були білі цятки.

Схоже, пацюк десь пролазив крізь пральний порошок. Або ж…

Харрі знову окинув кімнату уважним поглядом. Велика попільниця поміж матрацами. Знаючи, що матиме лише один шанс, він зняв свої туфлі і, коли дзвін ударив наступного разу, прослизнув через кімнату, вхопив попільницю і завмер непорушно за півтора метра від пацюка, який і досі не помітив його присутності. Харрі все розрахував і вдало вибрав час. Коли дзвін ударив знову, він стрибонув уперед, простягнувши руки. Пацюк зреагував надто повільно — і потрапив під керамічну посудину. Харрі почув сичання і відчув, як тваринка вертиться під попільницею туди й сюди. Він попхав попільницю по долівці до вікна, де лежав стос журналів, і придавив ними посудину. А потім почав шукати.

Продивившись всілякі шухляди та комоди, що були у квартирі, Харрі не зміг знайти ані найменшого сліду чи зачіпки.

Він схопив з підлоги пошарпаний килим.

І висмикнув з нього нитку основи — вона мала підійти для виконання задуманого. На кінці нитки Харрі зробив петлю. А потім підійшов до купи журналів і підняв попільницю достатньо високо, щоби під неї можна було підсунути руку. Приготувався до неминучого. Відчувши, як зуби пацюка вп’ялися в м’яку плоть між великим та середнім пальцями, Харрі перекинув попільницю і схопив пацюка вільною рукою. Він засичав, а Харрі висмикнув білі зернинки, що застрягли між волосинками тваринки, і попробував на смак. Наче перестигла папая. Віолін. У когось десь тут була заначка.

Харрі надів петлю пацюкові на хвіст і зав’язав її біля його основи. Поклав пацюка на підлогу і відпустив. Той чкурнув геть, а нитка побігла у Харрі по руці. Самонавідний пацюк.

Харрі пішов за ниткою, яка вела на кухню. Пацюк чкурнув за брудну засмальцьовану плиту. Харрі перекинув древній пристрій на задні коліщата і відсунув од стіни. В стіні виявився отвір завбільшки з кулак, і саме в цьому отворі й зникла нитка. Нитка рухалася, а потім завмерла.

Харрі просунув укушену руку в порожнину. Помацав усередині. Ізоляційні мати праворуч і ліворуч. Помацав рукою над отвором. Немає нічого. Шматок ізоляції над отвором витягнули. Придавивши нитку однією з ніжок плити, Харрі пішов до ванної, зняв з гачків дзеркало, заляпане слиною та мокротами, розбив його об край ванни і вибрав підходящий невеличкий фрагмент. Після цього увійшов до спальні, висмикнув зі стіни читальну лампу і повернувся до кухні. Вклав уламок дзеркала у порожнину. А потім увімкнув лампу в розетку над плитою й посвітив на дзеркало. І крутив ним доти, поки не знайшов підходящий кут.

Нарешті, він побачив те, що шукав.

Заначку.

То була полотняна торбочка, що висіла на висоті півметра над підлогою.

Отвір був надто вузьким, щоби просунути руку, а потім зігнути її в лікті й дістати торбу.

Харрі помізкував. Яким же знаряддям користувався власник цієї заначки, щоби її діставати? Він уже переглянув усі шухляди й комоди у квартирі, тож треба було лише попорпатися в базі даних своєї пам’яті.

Дріт.

Харрі повернувся до вітальні. Саме там він бачив дріт, коли вони з Беатою вперше приходили сюди. Дріт стирчав з-під матраца, зігнутий під кутом дев’яносто градусів. Лише власник цього жорсткого дроту знав його призначення. Харрі просунув зігнутий кінець дроту крізь отвір і зняв ним торбу з гачка.

Торба виявилася важкою. Втім, Харрі й сподівався, що вона не буде порожньою. Йому навіть довелося докласти зусиль, щоби пропхати її крізь отвір.

Торбину підвісили так високо, що пацюкам було важко до неї добратися, однак вони все одно примудрилися прогризти внизу маленьку дірочку. Харрі потрусив торбу, і з неї випало трохи крупинок. Тепер було ясно, звідки на шерсті пацюка взявся порошок. Потім Харрі розкрив торбину. Видобув з неї три маленьких пакетики віоліну, скоріш за все — четвертинки. Повного джентльменського набору наркомана всередині не виявилося, там була лише ложка з кривою ручкою та використаний шприц.

Він лежав на дні торбинки.

Щоби не залишити відбитків пальців, Харрі взяв серветку і витягнув його.

Помилитися було неможливо. Вульгарний, химерний, майже комічний. Як у комп’ютерних іграх. То була «Одеса». Харрі принюхався до пістолета. Якщо його не почистити й не змазати, то запах пороху зберігатиметься після пострілу місяцями.

А з цього стріляли не так давно. Він перевірив магазин. Вісімнадцять патронів. Двох бракує. Сумнівів у Харрі не лишилося.

Це було знаряддя вбивства.

Коли Харрі увійшов до іграшкової крамниці на вулиці Сторгата, до вильоту залишалося ще дванадцять годин.

У крамниці Харрі запропонували два різних комплекти для зняття відбитків пальців. Він вибрав дорожчий, зі збільшувальним склом, світлодіодом, м’якою щіточкою, порошком для опудрювання трьох різних кольорів, липкою стрічкою для зняття відбитків та альбомом для зберігання сімейних відбитків пальців.

— Для мого сина, — пояснив Харрі, коли розплачувався.

Дівчина за касовим апаратом зобразила рутинну посмішку.

Він повернувся на Гаусманнс-гате і заходився працювати, користуючись сміховинно маленьким світлодіодом для пошуку відбитків та посипаючи їх порошком із одної з мініатюрних баночок. Щіточка була така крихітна, що Харрі відчув себе Гуллівером.

На руків’ї пістолета були відбитки. Був також чіткий відбиток, здогадно великого пальця, на штокові шприца, де виднілися також якісь темні цятки, які могли бути чим завгодно, але Харрі припустив, що то — рештки пороху.

Зібравши всі відбитки на липкій стрічці, Харрі порівняв їх. Одна й та сама особа тримала шприц і пістолет. Харрі перевірив стіни та підлогу біля матраців, але знайшов вельми мало відбитків, і жоден з них не співпадав з відбитками на пістолеті.

Він розкрив свою брезентову валізу та її внутрішню кишеню, дістав вміст і поклав на кухонний стіл. Увімкнув світлодіод.

Поглянув на годинника. До вильоту — одинадцять годин. Ціла купа часу в його розпорядженні.

Була друга година, і Ганс Крістіан, увійшовши до ресторану «Шрьодер», мав химерний вигляд людини, яка була тут явно не в своїй тарілці.

Харрі сидів у кутку біля вікна за своїм улюбленим столиком.

Ганс Крістіан сів поруч.

— Добрий? — спитав він, кивнувши на горнятко кави біля Харрі.

Харрі похитав головою.

— Дякую, що прийшов.

— Нема за що. Субота — вихідний день. Вихідний, і нема чим зайнятися. Що сталося?

— Олег може повернутися додому.

Обличчя адвоката просіяло.

— Це означає, що…

— …що ті, хто міг становити для нього загрозу, зникли.

— Зникли?

— Так. А він далеко?

— Двадцять хвилин їзди від міста. У Ніттедалі. Що ти маєш на увазі, говорячи «зникли»?

Харрі підняв горнятко з кавою.

— А ти впевнений, що тобі це треба знати, Гансе Крістіане?

Правник окинув Харрі уважним поглядом.

— Це також означає, що ти й справу розкрив?

Харрі не відповів.

Ганс Крістіан подався вперед.

— Ти що, знаєш, хто вбив Густо?

— Угу.

— А як ти про це дізнався?

— Кілька ідентичних відбитків пальців.

— І хто ж?..

— Неважливо. Але я сьогодні їду, тому хотілося б попрощатися з Олегом.

Ганс Крістіан посміхнувся. То була зболена посмішка, та все одно посмішка.

— Ти хотів сказати: «Ми з Ракель сьогодні їдемо»?

Харрі покрутив свою чашку кави.

— Значить, вона сказала тобі?

— Ми разом пообідали. Я погодився потурбуватися про Олега кілька днів. Наскільки я розумію, з Гонконга приїдуть якісь чоловіки, щоби його забрати. Хтось із твоїх людей. Але я, напевне, щось не второпав, бо чомусь гадав, що ти вже в Бангкоку.

— Мені довелося затриматися. Я хочу про дещо тебе попрохати…

— Вона сказала більше. Сказала, що ти зробив їй пропозицію.

— Що?

— Ну, в твоєму стилі, ясна річ.

— І що ж…

— І вона сказала, що подумає.

Харрі підняв руку. Далі він слухати не хотів.

— Висновком її роздумів стало «ні», Харрі.

Харрі полегшено зітхнув.

— От і добре.

— А потім Ракель кинула керуватися думками, а натомість почала керуватися почуттями. За її ж словами.

— Гансе Крістіане…

— І зробила остаточний висновок: «так».

— Ось послухай, Гансе Крістіане.

— Ти що, не почув? Вона хоче вийти за тебе заміж! Ну й пощастило ж тобі, бовдуре! — Обличчя Ганса Крістіана наче радістю сіяло, але Харрі знав, що то палає відчай. — Сказала, що хоче бути з тобою до скону. — Його кадик скакав угору-вниз, а голос перемежовувався від фальцету до хрипоти. — Сказала, що жити з тобою буде страшенно важко, що це — майже катастрофа. Що в кращому випадку це буде життя так собі, середньої паршивості. Але водночас це буде фантастичне життя.

Харрі знав, що Ганс Крістіан цитує її слово в слово. Знав, чому він це робить. Тому, що кожне слово було випалене в його серці.

— Ти сильно її кохаєш? — спитав Харрі.

— Я…

— Чи кохаєш ти її достатньо сильно, щоби піклуватися про неї та Олега всю решту її життя?

— Що?

— Відповідай.

— Так, звісно, але…

— Присягнися.

— Харрі.

— Присягнися, кажу тобі.

— Я… Я присягаюся. Але це нічого не змінює.

Харрі скептично посміхнувся.

— Маєш рацію. Ніщо не міняється. І ніщо не може змінитися. Ніколи. Ріка тече тим самим руслом, чорт забирай.

— Це не має сенсу. Я не розумію, до чого ти хилиш.

— Зрозумієш, — відказав Харрі. — І вона зрозуміє.

— Але ж… Ви кохаєте одне одного. Вона так і сказала. Ти — її кохання на все життя, Харрі.

— А вона — моє кохання на все життя. Завжди була. І завжди буде.

Ганс Крістіан поглянув на Харрі із сумішшю спантеличення і чогось, що віддалено нагадувало симпатію.

— Однак ти не хочеш бути з нею?

— Мені її ніхто не замінить. Але я не певен, що залишуся тут надовго. Якщо не залишуся, то ти вже мені пообіцяв потурбуватися про неї.

Ганс Крістіан пирхнув.

— Тобі не здається, що ти висловлюєшся дещо мелодраматично, Харрі? Я навіть не знаю, чи захоче вона бути зі мною.

— Переконай її. — Біль у шиї дедалі більше заважав йому дихати. — Обіцяєш?

Ганс Крістіан кивнув і сказав:

— Обіцяю.

Харрі завагався. А потім простягнув руку.

Вони обмінялися рукостисканням.

— Ти — добрий чоловік, Гансе Крістіане. Я зберіг тебе під літерою «Г». — Харрі підняв свій мобільний. — Замість Гальворсена.

— Хто це?

— Та один колишній колега, з яким, сподіваюся, ми ще зустрінемося. А зараз я маю йти.

— Що ти збираєшся робити?

— Піду зустрінуся з убивцею Густо.

* * * * *

У кінцевому підсумку це було, попри все, вельми просте рішення.

Я сидів на брудному матраці, дзвонячи по телефону, і серце моє стрибало, як навіжене. Я сподівався, що він відповість на дзвінок, але водночас сподівався, що не відповість. Я вже хотів був кинути телефонувати, як він відповів, і я почув голос свого прийомного брата, голос чіткий, але немов позбавлений життя:

— Штайн слухає.

Час від часу мені вже спадало на думку — яким же доречним є це ім’я. Штайн. Камінь. Непроникна поверхня, тверде наче криця осердя. Байдужий, похмурий, важкий. Але навіть камені мають власну слабку точку, місце, в яке варто легенько цюкнути молоточком, і вони розсипаються на друзки. У випадку зі Штайном зробити це було надзвичайно легко.

Я прокашлявся.

— Це — Густо. Я знаю, де зараз Ірен.

Я відчув легкий подих. Штайн завжди мав легкий подих.

Він міг безперервно бігати годинами, йому майже не треба було кисню. Хлібом не годуй, а побігати дай.

— Де?

— В тім-то й річ, — відповів я. — Я знаю де, але тобі доведеться заплатити мені, щоби дізнатися.

— Чому?

— Бо мені треба.

Я відчув хвилю жару. Ні, не жару, а холоду. Я фізично відчував його ненависть. Почув, як він ковтнув слину.

— Скі…

— П’ять тисяч.

— Добре.

— Десять.

— Ти щойно сказав п’ять.

От сука.

— Але вони потрібні мені терміново, — додав я, хоча знав, що він уже збирається.

— Гаразд. Ти де?

— Гаусманнс-гате, 92. Замок на дверях зламаний. Другий поверх.

— Я вже йду. А ти нікуди не йди.

Кудись піти? А куди мені йти? Я взяв з попільниці у вітальні кілька бичків, підкурив і всівся на кухні посеред оглушливої полуденної тиші. От зараза, тут так жарко. Щось зашерехтіло. Я прослідкував, звідки йде шум. Знову пацюк біжить під стіною. Він вибрався з-за плити. Там у нього схованка.

Я підкурив бичок номер два.

А потім аж підскочив.

Та плита, мабуть, цілу тонну важила, не менше, але невдовзі я виявив, що ззаду вона має двоє коліщат.

Пацюча нора здалася мені більшою, ніж зазвичай.

Олеже, Олеже, мій любий друже! Ти розумний, згоден. Але цієї хитрощі ти навчився у мене.

Я став навколішки. Щойно я взявся орудувати дротом, як уже відчув кайф. Мої пальці тремтіли так, що мені захотілося їх повідкушувати. Я відчув, що вже намацав її, але потім втратив. То мав бути віолін. Мав бути!

Нарешті мені вдалося вхопитися за краєчок. Я відчув, що то — велика торбина. Витягнув її крізь отвір. Велика й важка матерчата торба. Я розкрив її. Тут має бути віолін, мусить бути!

Гумова трубка, ложка і шприц. Три маленьких прозорих пакетики. Білий порошок усередині, поцяткований коричневими крупинками. Серце моє співало. Я возз’єднався зі своїм єдиним другом та коханцем, на якого я завжди міг покластися, знаючи, що він ніколи мене не підведе.

Я засунув два пакетики собі в кишеню, а третій розкрив. Тепер, за умови ощадливості, мені цього вистачить на цілий тиждень. Треба лише вколотися й здриснути звідси, поки не прийшов Штайн чи хтось іще. Я висипав порошок на ложку і клацнув запальничкою. Зазвичай я додавав кілька краплин лимонного соку, на кшталт того, що люди купують у пляшках, щоби в чай доливати. Лимонний сік не давав порошкові згортатися і братися грудками, і завдяки цьому геть увесь дурман потрапляв до шприца. Але я не мав ані лимонного соку, ані терпіння, зараз було єдине, що важило: впорснути оцю гидоту до моєї кровоносної системи.

Я обмотав трубкою передпліччя і, встромивши її в зуби, затягнув. Знайшов велику голубу вену. Націлив шприц під таким кутом, щоби гарантовано в неї влучити і максимально зменшити вплив тремтіння рук. А вони тремтіли як скажені.

І я промахнувся.

Один раз. Другий. Зробив глибокий вдих. Тепер ні про що не думай, розслабся і не панікуй.

Голка затремтіла. Я вдарив нею голубого хробака.

І знову промахнувся.

Спробував перебороти відчай. Подумав: а може, спершу покурити і взяти себе в руки? Але мені хотілося якомога швидше відчути отой приплив кайфу, коли вся доза впорскується в кров, прямує до мозку — і ось він, оргазм, неповторне відчуття вільного падіння!

Ота спека та сонячне світло, вони засліплювали мене. Я перебрався до вітальні і сів у тіні під стіною. От сука, тепер мені тієї довбаної вени зовсім не видно! Спокійно, хлопче. Я почекав, поки розширяться мої зіниці. Добре, що руки у мене білі, мов крейда. І вена проявилася, наче ріка на карті Гренландії. Пора.

І знову мимо.

Моя енергія випарувалася. Я відчув, як на очі мені навертаються сльози. Десь скрипнув черевик.

Я так зосередився, що не почув, як він увійшов.

А коли я підвів очі, то вони були так залиті сльозами, що всі силуети переді мною спотворилися, наче в кривому дзеркалі на атракціоні.

— Привіт, Крадію.

Вже сотню років я не чув, щоб мене так звали.

Я заморгав, щоби прогнати сльози. І обриси стали знайомими. Так, тепер я все розпізнав. Навіть пістолет. Він не був украдений з репетиторської якимись невідомими злодюжками, як я тоді припустив.

Дивно, але я не злякався. Анітрохи. Навпаки — раптом заспокоївся.

І знову поглянув на вену.

— Не роби цього, — сказав голос.

Я поглянув на свою руку. Тепер вона була тверда й стійка, мов рука кишенькового злодія. Це був мій шанс.

— Я тебе застрелю.

— Гадаю, що не застрелиш, — спокійно відказав я. — Бо тоді ти не дізнаєшся, де Ірен.

— Густо!

— Я роблю те, що маю робити, — сказав я і вштрикнув голку. Вона поцілила у вену. Натиснув великим пальцем на шток. — Щоби ти зміг зробити те, що належить робити тобі.

Церковний дзвін озвався знову.

* * * * *

Харрі сидів у затінку під стіною. Світло вуличного ліхтаря падало на матрац. Він поглянув на годинника. Дев’ята. Три години до рейсу на Бангкок. Біль в його шиї раптом посилився. Наче жар від сонця перед тим, як воно зникне за хмарою. Але невдовзі сонце зникне, і разом із ним зникне його біль. Харрі знав, як це скінчиться. Це було так само невідворотно, як і його повернення до Осло. Він знав також, що людська потреба порядку та послідовності означала, що він буде маніпулювати своїм розумом, аби побачити в цьому хоч якусь логіку. Бо з думкою про те, що все у світі — не більше, ніж холодний бездушний хаос, змиритися значно важче, аніж з найгіршою, але пояснимою й зрозумілою трагедією.

Він помацав у кишені пачку цигарок і відчув поміж своїми пальцями руків’я викидного ножа. Відчув також, що мав би вже давно позбутися його. На ньому лежало якесь прокляття. На ньому, а не на ножі. Але це не мало особливого значення, бо прокляття впало на нього задовго до того, як з’явився цей ніж. А прокляття є гіршим за будь-який ніж; воно означало, що його кохання було чумою, яку він скрізь носив з собою і поширював. Асаєв сказав, що цей ніж передавав страждання та болячки його власника тому, хто потрапив під його лезо; отак і в нього: усім, хто дозволяв Харрі любити себе, в кінцевому підсумку доводилося за це платити. Вони зазнавали руйнації, і він їх втрачав. Залишалися тільки привиди. Геть усі. І невдовзі Ракель та Олег також перетворяться на привидів.

Харрі розкрив пачку цигарок і зазирнув усередину.

Що він собі думає? Що йому дозволять уникнути прокляття? Що він зможе втекти на протилежний бік земної кулі разом із ними і жити там, розкошуючи, до кінця днів своїх? Він подумав про це, ще раз поглянувши на годинника і намагаючись підрахувати, на який максимальний час він ще зможе тут залишитися, щоби не спізнитися на рейс. Харрі керувався велінням свого егоїстичного і жадібного серця.

Він дістав потерте сімейне фото і знову поглянув на нього. Поглянув на Ірен. На її брата Штайна. Хлопця з похмурим поглядом. Коли Харрі зустрів його, то з бази даних його пам’яті виринули два епізоди. Один був пов’язаний з цим фото. А другий трапився тієї ночі, коли Харрі повернувся до Осло. Він був тоді в районі Квадратурен. Пильний погляд, яким Штайн уставився на нього, змусив Харрі подумати, що то, мабуть, поліцейський, але він помилився. Дуже помилився.

І тут він почув на сходах кроки.

Вдарили церковні дзвони. Звучали вони якось невпевнено і самотньо.

Трульс Бернтсен зупинився на верхній сходинці і витріщився на двері. Відчув, як закалатало його серце. Вони знову побачать один одного. Він прагнув цієї зустрічі і водночас страшенно її боявся. Трульс зробив глибокий вдих.

І натиснув кнопку дзвінка.

Поправив краватку. В костюмі він почувався некомфортно. Але знав, що йому не відвертітися, коли Мікаель запросив його святкувати входини до свого нового будинку. Були запрошені всі керівники — від шефа поліції, який збирався на пенсію, та голів відділів до їхнього старого супротивника, керівника групи боротьби з кримінальною злочинністю, Гуннара Хагена. Мали прийти й політики. Ота хитрюща жінка з міськради, Ізабель Скоєн, на чиї газетні фото він часто задивлявся, і двоє-троє телевізійних знаменитостей. Трульс і гадки не мав, яким чином Мікаель з ними познайомився.

Двері відчинилися.

Ула.

— Маєш чудовий вигляд, Трульсе, — сказала вона. Гостинна посмішка господині. Сяючі очі. Але він відразу ж збагнув, що прийшов надто рано.

Він просто кивнув, не в змозі сказати те, що мав би сказати, — що вона сама виглядала дуже привабливо.

Ула швидко обняла його і запросила до хати. Ула з Мікаелем зібралися вітати гостей келихами шампанського, але вони ще не встигли їх наповнити. Ула посміхнулася, нервово потерла руки і кинула на сходи занепокоєний погляд: вочевидь, вона сподівалася, що невдовзі з’явиться Мікаель і зустрічатиме гостей сам. Але Мікаель у цей момент, напевне, перевдягався і роздивлявся себе у дзеркало, перевіряючи, чи на місці кожна волосинка.

Щоби зайняти час, Ула дещо поспішно завела розмову про знайомих їхнього дитинства з району Манглеруд. Чи Трульс, бува, не знає, чим вони займаються зараз і як ся мають?

Трульс не знав.

— Я з ними більше не спілкуюся, — відповів він. Хоча був певен, що вона й так знає, що він з ними не спілкувався ніколи. З жодним із них: ані з Гоггеном, ані з Джимі, ані з Андерсом чи Крьоке. У Трульса був лише один друг: Мікаель. Та й той намагався тримати його на певній відстані, піднімаючись ієрархічними та професійними щаблями.

Теми для розмови скінчилися у них дуже швидко. Тобто скінчилися у неї. Бо Трульсу від самого початку не було чого сказати. Запала тиша.

— А як щодо жінок, Трульсе? У цьому плані не маєш нічого нового?

— Та так собі, нічого нового, — сказав Трульс, намагаючись надати своєму голосу такого ж самого жартівливого тону, як і у неї. І подумав, що зараз залюбки випив би отого шампанського, яке господарі приготували для пригощання гостей.

— Невже ніхто так і не зміг підкорити твоє серце?

Ула схилила голову набік, посміхнулася й весело підморгнула, але Трульс побачив, що вона вже пожалкувала, що спитала. Мабуть, тому, що помітила, як його обличчя спалахнуло рум’янцем. А може, тому, що знала відповідь на це запитання. Що тільки ти, Уло, тільки ти, ти, ти можеш завоювати моє серце. Коли вони ще жили в Манглеруді, він завжди тримався на три кроки позаду блискучої пари — Мікаеля та Ули, — завжди біля них, завжди готовий прислужитися, хоча неодмінно заперечував це одним своїм знудженим та байдужим виразом обличчя: мовляв, і не хочеться це робити, та нічого кращого все одно не пропонують. Трульс не міг завоювати її серце, це було зі сфери неможливого, і він це добре усвідомлював. Однак він все одно тужив і прагнув, так само як люди прагнуть літати.

А потім, нарешті, на сходах з’явився Мікаель, на ходу обсмикуючи рукава сорочки, щоби з-під смокінга виглядали запонки для манжет.

— Трульсе!

Його вигук прозвучав з дещо перебільшеною сердечністю та щирістю, яку зазвичай приберігають для людей, яких знають не надто добре.

— Чому такий сумний, мій старий друже? Маємо святкувати входини до палацу!

— А я гадав, що ми святкуватимемо нову посаду — посаду шефа поліції, — сказав Трульс, озираючись довкола. — Я сьогодні в новинах бачив.

— То витік інформації. Офіційної заяви ще не було. Але сьогодні ми будемо віддавати належне терасі, яку ти збудував, Трульсе, чи не так? Як там наше шампанське, люба?

— Зараз наллю, — відповіла Ула і, змахнувши невидиму крупинку пилу з піджака свого чоловіка, пішла до кухні.

— Ти знаєш Ізабель Скоєн? — поцікавився Трульс.

— Так, — відповів Мікаель і досі посміхаючись. — Вона сьогодні також запрошена. А що?

— Та так, нічого, — відповів Трульс і глибоко вдихнув: зараз або ніколи. — Мені з голови не йде одна думка.

— Яка?

— Кілька днів тому мене послали заарештувати одного типа в «Леоні», це такий готель, знаєш?

— Так, здається, що знаю.

— Та коли я вже зібрався було його заарештувати, заявляються двоє якихось поліцейських, котрих я не знаю, і збираються заарештувати нас обох.

— Ненавмисне дублювання? — розсміявся Мікаель. — Поговори з Фінном. Це він координує оперативні справи.

Трульс повільно похитав головою.

— Не думаю, що то було ненавмисне дублювання.

— Чому?

— Гадаю, хтось навмисне послав мене туди.

— Ти хочеш сказати, що то була пастка?

— Так, то була пастка, — відповів Трульс, вдивляючись Мікаелю в очі, але не знаходячи в них жодного натяку на те, що той зрозумів, про що він насправді йому розповідав. Може, зрештою, він помилився? Трульс ковтнув слину. — Ось я й думав: чи знаєш ти що-небудь про це і чи не маєш ти якимось боком до цього стосунку.

— Я? — Мікаель відкинувся на спинку крісла і вибухнув сміхом.

Коли Трульс заглянув йому в рота, то пригадав, що Мікаель завжди приходив від шкільного дантиста з діагнозом «ротова порожнина здорова, жодного дупла». Навіть пан Карієс зі своїм воїнством бактерій та вірусів не могли його здолати.

— Шкода, що мене там не було! Ану розкажи мені, вони що — поклали тебе на підлогу і наділи наручники?

Трульс окинув Мікаеля уважним поглядом. Побачив, що помилився. І розсміявся разом із ним. Розсміявся і від полегшення, і від того, що уявив собі картину: він лежить на підлозі, а на ньому сидять верхи двоє полісменів та «в’яжуть» його. Заразливий сміх Мікаеля завжди спонукав і його сміятися. Ні, не спонукав, а наказував. Але цей сміх також окутував його, зігрівав, робив причетним до чогось більшого й важливішого, робив частиною дуету, що складався з нього та Мікаеля Бельмана. Дуету друзів. Коли сміх Мікаеля ущух, Трульс почув власний сміх, схожий на хрюкання.

— Невже ти й справді подумав, що я мав до того стосунок, Трульсе? — спитав Мікаель із задумливим виразом обличчя.

Трульс, і досі посміхаючись, поглянув на нього. Пригадав, як Дубай знайшов до нього стежку, пригадав хлопця, якому він пошкодив око, побивши під час затримання. Хто міг розповісти про це Дубаю? Пригадав про кров, яку оперативники знайшли під нігтями Густо на Гаусманнс-гате, кров, яку Трульс встиг зіпсувати, перш ніж вона потрапила до лабораторії на ДНК-аналіз. Але частину тої крові Трульс надібрав і зберіг. Саме такі речові докази інколи стають у великій пригоді в скрутній ситуації. А оскільки ситуація дійсно стала скрутною, то сьогодні вранці Трульс одвіз зразок тієї крові до патологічного відділу. І отримав результат у другій половині дня, перед тим як їхати сюди. Аналіз засвідчив, що то була та сама кров і ті самі фрагменти нігтів, що й ті, які отримала Беата Льон кілька днів тому. Невже вони там не спілкуються одне з одним і ліва рука не відає, чим займається права? У них там що — роботи непочатий край? Дізнавшись про результат, Трульс вибачився і вимкнув телефон. Замислився над відповіддю. Кров під нігтями Густо Ганссена була кров’ю Мікаеля Бельмана.

Мікаель та Густо.

Мікаель та Рудольф Асаєв.

Трульс нервово помацав вузол своєї краватки. Не батько навчив його зав’язувати краватки, бо батько сам не вмів цього робити. То Мікаель навчив його, коли вони збиралися на шкільний випускний вечір. Він показав Трульсу, як робити простий віндзорський вузол, а коли Трульс спитав, чому вузол Мікаеля значно товщий, то його друг пояснив, що такий вузол називається «подвійний Віндзор», але Трульсу він не личитиме.

Мікаель не зводив з нього прискіпливого погляду, і досі чекаючи відповіді на своє запитання: чому Трульс гадав, що він мав стосунок до того трагікомічного інциденту?

І не лише мав стосунок, а й був серед тих, хто приймав рішення убити його та Харрі Холе в готелі «Леон».

Продзвенів дзвінок, але Мікаель навіть не поворухнувся.

Трульс удав, що чеше лоба, хоча насправді він потихеньку витирав піт кінчиками пальців.

— Та ні, не подумав, — відповів він і почув власний сміх, схожий на хрюкання. — Просто наверзлося, от і все. Не переймайся.

Сходи скрипіли під вагою Штайна Ганссена. Він відчував кожну сходинку і міг передбачити кожен скрип і стогін. Штайн Ганссен зупинився на сходовому майданчику. Постукав у двері.

— Заходь, — почулося з квартири.

Штайн Ганссен увійшов.

Перше, що він побачив, була валіза.

— Зібралася й приготувалася?

Кивок голови у відповідь.

— Паспорт знайшла?

— Так.

— Я замовив таксі, щоби відвезти тебе до аеропорту.

— Іду.

— Добре. — Штайн озирнувся довкола. Так, як він це нещодавно зробив в інших кімнатах. Попрощався з ними. Сказав, що більше ніколи не повернеться. І стояв, прислухаючись до відлуння свого дитинства. До підбадьорливого голосу батька. Спокійного голосу матері. Сповненого ентузіазму голосу Густо. Щасливого голосу Ірен. Лише одного голосу не почув Штайн — свого власного. Він мовчав.

— Штайне? — Ірен тримала в руках фото. Штайн знав, що то було за фото — вона приколола його кнопкою над своїм ліжком того самого вечора, коли Сімонсен, адвокат, привіз її сюди. На тому фото була Ірен разом із Густо й Олегом.

— Що?

— Ти ніколи не мав бажання убити Густо?

Штайн не відповів. Тільки пригадав той вечір.

Йому зателефонував Густо і сказав, що знає, де Ірен. Він побіг на Гаусманнс-гате. А коли прибіг, то застав там поліцейські машини. Люди довкола нього говорили, що в квартирі лежить мертвий хлопець, якого застрелили. А опісля — шок. Сум. Так, йому було по-своєму жаль Густо. Водночас у нього з’явилася надія, що Ірен, нарешті, кине вживати наркотики. Ясна річ, ця надія з часом згасла, і до нього поволі дійшло: смерть Густо означала, що він втратив шанс знайти свою сестру.

Ірен була бліда. Симптоми ломки були явними. Їй буде важко. Але вони з цим впораються. Удвох, не кажучи нікому.

— Ну що, може, будемо?..

— Так, — сказала Ірен, відкриваючи шухляду нічного столика. Подивилася на фото. Поцілувала його, а потім поклала в шухляду зображенням вниз.

Харрі почув, як двері відчинилися.

Він сидів непорушно у темряві. Почув, як кроки перетнули підлогу вітальні. Побачив рухи біля матраців. Помітив, як у світлі вуличного ліхтаря блиснув дріт у формі кочерги. Кроки рушили на кухню. Там увімкнулося світло. Харрі почув, як рухають плиту.

Він підвівся і теж пішов на кухню. Харрі став на порозі, дивлячись, як він, стоячи навколішки перед пацючою норою, тремтячими руками розкриває торбину. Розкладає предмети один біля одного. Шприц, ложка, запальничка, пістолет. Пакети з віоліном.

Поріг скрипнув, коли Харрі перемістив вагу з ноги на ногу, але хлопець не почув, продовжуючи свою лихоманкову діяльність.

Харрі знав, що то його підганяє жага дурману. Мозок хлопця був зосереджений лише на одному. Він кашлянув.

Хлопець закляк як вкопаний. Його плечі заціпеніли, але він не озирнувся. Сів, не обертаючись, схиливши голову і втупившись у свою заначку.

— Я так і знав, — сказав Харрі. — Що спершу ти прийдеш сюди. Бо вирішив, що тепер загрози немає і тобі ніхто не заважатиме.

Хлопець все одно сидів, не рухаючись.

— Ганс Крістіан сказав тобі, що ми знайшли її для тебе, сказав чи ні? Однак ти все одно спершу прийшов сюди.

Хлопець підвівся. І та сама думка знову вразила Харрі: який високий він став. Майже дорослий мужчина.

— Що тобі треба, Харрі?

— Я прийшов заарештувати тебе, Олеже.

Хлопець нахмурився.

— За те, що я маю два пакети віоліну?

— Ні, не за дурман. А за вбивство Густо.

* * * * *

— Не роби цього! — повторив він.

Але голка вже глибоко увійшла у вену, яка аж затремтіла від приємного передчуття.

— Мені здавалося, що прийде Штайн або Ібсен, а не ти, — сказав я.

Я не побачив, як той бовдур махнув ногою. Нога вдарила голку, вона злетіла в повітря і приземлилася в кутку на кухні, біля раковини, повної немитих тарілок.

— На біса ти це зробив, Олеже? — спитав я, підводячи на нього погляд.

* * * * *

Олег довго й мовчки дивився на Харрі.

То був серйозний спокійний погляд, позбавлений будь-якого справжнього здивування. Більше схожий на погляд чоловіка, що оцінює обстановку і намагається в ній зорієнтуватися.

А коли Олег заговорив, то в його голосі чулося більше подиву, аніж злості та розгубленості.

— Але ж ти повірив мені, Харрі. Коли я сказав тобі, що то був хтось інший, у балаклаві, ти ж мені повірив.

— Так, — відповів Харрі. — Я дійсно повірив тобі. Бо мені страшенно хотілося тобі повірити.

— Але ж, Харрі, — тихо мовив Олег, втупившись у пакет з віоліном, який він уже встиг розкрити. — Якщо ти не довіряєш своєму найкращому другу, то кому ж тоді можна довіряти?

— Доказам, — сказав Харрі, відчуваючи, як до горла підкотився клубок.

— Яким це доказам? Ми ж уже знайшли пояснення доказам, Харрі. Ми ж з тобою розібралися з тими доказами.

— Я маю на увазі нові докази. Нові факти.

— Які це нові факти?

Харрі показав на підлогу біля Олега.

— Отой пістолет — то «Одеса». Він стріляє тими самими кулями, якими був убитий Густо, — кулями від пістолета Макарова, дев’ять на вісімнадцять міліметрів. Що б не трапилося, але балістична експертиза зі стовідсотковою впевненістю засвідчить, що оцей пістолет і є знаряддям убивства, Олеже. І на ньому були відбитки твоїх пальців. Лише твої. Якби хтось скористався цим пістолетом опісля і витер свої відбитки, то таким чином він витер би й твої.

Олег торкнувся пістолета, наче щоби пересвідчитися, що саме про цей пістолет іде мова.

— А ще окрім пістолета є шприц, — продовжив Харрі. — На ньому багацько відбитків пальців; можливо, вони належать двом людям. Але на штокові — явно твій відбиток. На штокові, який ти маєш натискати, коли колешся. І на тому відбитку, що був на штокові, є частки пороху, Олеже.

Олег провів пальцем по шприцу.

— А чому ти гадаєш, що це — нові докази проти мене?

— Бо в своїй заяві слідству ти сказав, що був під кайфом, коли увійшов до квартири. Але оті рештки пороху на плунжері засвідчують, що ти вколовся вже після того, що сталося, бо ти вже мав на своєму пальці оті крупинки пороху. Це доводить, що спершу ти встрелив Густо, а вже потім ширнувся. Ти не був під кайфом під час злочину, Олеже. Це було навмисне вбивство.

Олег повільно кивнув.

— І ти звірив відбитки моїх пальців на пістолеті та шприці з тими, що містяться в поліцейському реєстрі. Отже, вони вже знають, що я…

— Я не звертався до поліції. Я — єдиний, хто про це знає.

Олег з трудом ковтнув клубок, що підступив йому до горла.

— А звідки ти знаєш, що то мої відбитки, якщо ти не звіряв їх з реєстром?

— Я мав інші відбитки, з якими мав можливість порівняти ті, що я знайшов тут.

Харрі витягнув з кишені руку і поклав на кухонний стіл ігровий пристрій «Game Boy».

Олег отетеріло витріщився на нього. І закліпав очима так, наче туди потрапила порошинка.

— А чому ти мене запідозрив? — пошепки спитав він.

— Ненависть, — відповів Харрі. — Отой старий, Рудольф Асаєв, сказав, що я маю йти слід у слід за ненавистю.

— А це що за тип?

— Чоловік, якого ви називали Дубаєм. Я не відразу збагнув, що він мав на увазі свою власну ненависть. Ненависть до тебе. Ненависть через те, що ти убив його сина.

— Сина? — Олег підвів голову і втупився нерозуміючим поглядом в Харрі.

— Так. Густо був його сином.

Олег опустив погляд, сів навпочіпки і втупився поглядом у підлогу.

— Якщо… — Він замовк і похитав головою. А потім почав знову: — Якщо це правда, що Дубай — батько Густо, то чому ж він у такому разі не організував моє вбивство одразу ж у тюрмі?

— Бо він хотів, щоби ти опинився саме там. Тому, що тюрма для нього є гіршою за смерть. Тюрма роз’їдає душу, а смерть лише звільняє її. Тюрма для нього була найгіршим покаранням для тих, кого він ненавидів найбільше. Для тебе, Олеже. І він мав повний контроль над тим, чим ти там займався. Небезпечним для нього ти став лише тоді, коли заговорив зі мною. І Рудольфу Асаєву довелося задовольнитися твоїм убивством. Але йому не вдалося убити тебе.

Олег заплющив очі. І довго сидів навпочіпки, нічого не кажучи. Немов попереду його чекали важливі перегони, і тому треба було посидіти й зосередитися.

А місто за вікном грало свою музику: шум авто, далекий звук корабельної сирени, шум сукупності різновидів людської діяльності, наче безперервний і невпинний шерхіт мурашника — монотонний, заколисуючий та заспокійливий, немов стьобана пухова ковдра.

Олег повільно подався вперед, не зводячи очей з Харрі.

Харрі похитав головою.

Та Олег все одно взяв пістолет. Обережно, наче боячись, що він вибухне у нього в руках.

43

Трульс втік на терасу, щоби побути на самоті.

А перед тим, як утекти, він стояв, краєм вуха чуючи кілька розмов, що тривали неподалік, попивав шампанське і невимушено копирсався в роті зубочисткою, наче він тут — свій у дошку хлопець. Декілька гостей, добре вихованих індивідів, спробували залучити його до своєї розмови. Вони поздоровкалися з ним, спитали, хто він такий і чим займається. Трульс дав короткі відповіді, і йому навіть на думку не спало запитати в тих чоловіків те саме чисто для пристойності. Наче він обіймав недостатньо високу посаду, щоби це робити. Або просто боявся довідатися, що вони — дуже великі цабе і займають ду-у-у-уже високі посади.

Ула була вкрай зайнята, обслуговуючи гостей, посміхаючись їм та розмовляючи з ними, наче вони були її старі знайомі, і тому Трульсу пощастило зустрітися з нею поглядами лише два-три рази. А одного разу вона винувато, з вибачливим жестом посміхнулася: мовляв, їй би й хотілося з ним поговорити, але обов’язки господині дому — перш за все. Сталося так, що ніхто з інших колег-поліцейських, які допомагали споруджувати будинок, прийти не змогли, а шеф поліції та начальники відділів Трульса не впізнали. Йому навіть захотілося сказати їм, що він — саме той полісмен, що віддубасив хлопця в камері попереднього ув’язнення і пошкодив йому око.

Але на терасі було просто чудово. Під ним лежав Осло, виблискуючи, наче діамант. Атмосферний антициклон приніс високий тиск і осінню прохолоду. Прогноз погоди віщував нічні температури близько нуля і заморозки на поверхні ґрунту. Трульс почув далекий звук сирени. Автомобіль швидкої допомоги. І принаймні одна поліцейська машина. Трульсу страшенно закортіло потайки вибратися з будинку й увімкнути поліцейську рацію. Послухати, що сталося. Відчути пульс рідного міста. Відчути власну причетність.

Двері на терасу відчинилися, і Трульс машинально позадкував у затінок, щоби його знову не спробували втягнути у розмову, під час якої йому доведеться зменшуватися, бо він і без того вже відчував себе маленькою людиною серед великих начальників.

То був Мікаель. І ота жінка-політик, Ізабель Скоєн.

Вона була явно напідпитку, у всякому разі Мікаель підтримував її. Висока й дебела, вона вивищувалася над ним, мов вежа. Вони стали біля поруччя спинами до Трульса у глухому закутку тераси, де їх не було видно гостям.

Мікаель став позаду неї, і Трульс уже очікував, що хтось із них блисне запальничкою і закурить цигарку, але цього не сталося. А коли він почув шелестіння плаття та тихий, немов протестуючий, сміх Скоєн, то збагнув, що виявляти свою присутність було вже надто пізно. Він побачив, як блиснуло на мить біле стегно, але Ізабель швидко смикнула край плаття униз. А потім обернулася до Мікаеля, і їхні голови злилися в один силует на фоні міста, що коштовним каменем поблискувало внизу. Трульс почув звуки поцілунків. Обернувся і глянув на кімнату відпочинку. Побачив усміхнену Улу, що метушилася поміж гостями з тацею, розносячи нову порцію наїдків. Трульс не міг цього збагнути. Не міг збагнути, хоч ти трісни. Ні, він не був шокований побаченим, бо Мікаель уже не вперше плутався з жінками, а просто не міг зрозуміти, як у нього на це ставало сміливості й нахабства. І бажання. Якщо ти маєш таку дружину, як Ула, якщо тобі так поталанило, ти щойно здобув приз у вигляді посади шефа поліції, то на біса тобі ризикувати всім заради того, щоби перепихнутися на стороні з іншою жінкою? Мабуть, через те, що Бог, чи як там його, наділив тебе тим, що подобається жінкам: приємною зовнішністю, амбітністю, язиком без кісток, який знає, коли і що слід сказати, і все це просто спокушає і навіть змушує тебе скористатися потенціалом, який ти маєш у своєму розпорядженні. Це приблизно так само, як і люди, котрі мають зріст два двадцять, гадають, що вони народилися баскетболістами. Та все одно Трульс не розумів цього. Він розумів лише одне: Ула заслуговувала на кращу долю й кращого чоловіка. Такого, який кохав би її. Кохав би так, як він завжди кохав її. І завжди кохатиме. Отой епізод з Мартіною був фривольною авантюрою, яка ніколи не має повторитися. Дуже часто хотілося йому так чи інакше дати Улі зрозуміти, що коли їй судилося, не доведи Господи, втратити Мікаеля, то він, Трульс, завжди буде готовий підтримати її і втішити. Але він так і не спромігся знайти для цього вірні слова. Трульс нашорошив вуха. Вони заговорили.

— Я просто знаю, що його немає, він щез, — сказав Мікаель. Його язик заплітався, і Трульс збагнув, що шеф також був не зовсім тверезим. — Але вони знайшли решту двох.

— Його козаків?

— Я й досі дотримуюся думки, що всі оті оповідки про те, що вони козаки, — чиста фігня. Та все одно Гуннар Хаген з кримінальної групи зв’язався зі мною і спитав, чи зможу я йому допомогти. Оскільки там використовувалися сльозогінний газ та автоматична зброя, вони висунули гіпотезу, що то було зведення старих порахунків. Він спитав мене, чи не має Оргкрим якихось імовірних підозрюваних. Бо, як він сказав, їм доводиться діяти навпомацки, у темряві.

— І що ти йому відповів?

— Відповів, що й гадки не маю, хто то може бути, що, власне, є правдою. Якщо то була якась банда, то їй вдавалося діяти непоміченою й уникати небажаних зустрічей з поліцією.

— А чи не думаєш ти, що діду вдалося втекти?

— Ні.

— Ні?

— Гадаю, що його тіло вже гниє десь там. — Трульс побачив, як Мікаель показав рукою на місто, що розкинулося внизу. — Може, ми знайдемо його досить швидко, а може, не знайдемо ніколи.

— Але ж трупи рано чи пізно знаходять?

«Ні, — подумав Трульс. Він стояв, рівномірно розподіливши вагу на свої ступні, відчуваючи, як вони тиснуть на цемент тераси, а цемент тераси тисне на них. — Трупи просто так не знаходять».

— Одначе, — сказав Мікаель, — хтось це зробив, і цей «хтось» є новою людиною. Невдовзі ми дізнаємося, хто стане наркобароном Осло.

— А що, на твою думку, це означатиме для нас?

— Нічого, моє кохання. — Трульс побачив, як Мікаель Бельман поклав свою руку на шию Ізабель Скоєн. На силуеті це виглядало так, наче він хотів її задушити. Вона відсахнулася. — Ми вже дісталися туди, куди хотіли потрапити. І тепер зіскакуємо з поїзда. Фактично, на кращий кінець годі було й сподіватися. Нам старий більше не потрібен, а зважаючи на ту інформацію, яку він накопичив на нас у ході нашої… операції, то довелося б…

— Що довелося б?

— То…

— Прибери руку, Мікаелю!

Почувся п’яний сміх, м’який та шовковистий, наче оксамит.

— Якби цей новий король не зробив за нас нашу роботу, то мені довелося б зробити її самому.

— Тобто доручити її виконання Бівісу?

Трульс аж тіпнувся, зачувши своє прізвисько, яке він терпіти не міг. Першим це прізвисько вжив Майк. І тут до нього дійшло. Його прозивали так через масивну нижню щелепу та сміх, схожий на рохкання свині. Мікаель навіть втішав його тоді, виправдовуючись, що він мав на увазі «анархістське сприйняття реальності» та «нонконформістську мораль» цього мультиплікаційного персонажа. Перекрутив це так, наче присвоїв Трульсу якесь почесне звання, чорт забирай.

— Ні, я б ніколи не дав Трульсу знати про мою роль у всьому цьому.

— Мені й досі видається дивним, що ти йому не довіряєш. Хіба ж ви не старі друзі? Хіба ж це не він збудував тобі оцю терасу?

— Збудував. Працював тут до ночі за рахунок свого вільного часу. Але до чого я хилю. До того, що йдеться про чоловіка, який не є на сто відсотків передбачуваним. Він схильний до всіляких чудернацьких та химерних ідей.

— Одначе ти сам порадив старому найняти Бівіса спалювачем?

— Це тому, що я знаю Трульса з дитинства, знаю, що він продажний до мозку кісток і що його легко купити.

Ізабель Скоєн верескливо засміялася, і Мікаель затулив їй рота.

Трульсу перехопило подих. Горло його наче хтось лещатами стиснув, а в животі немов якась тварина з’явилася. Невеличка непосидюча тваринка, яка шукала вихід назовні. Вона лоскотно тремтіла в його шлунку. Намагалася видертися нагору. Потім зашкреблася в грудях.

— Між іншим, ти ніколи не казала мені, чому саме мене вибрала своїм бізнес-партнером.

— Через твій великий прутень, а ти як думав?

— Ні, я серйозно. Якби я не погодився працювати з тобою та дідом, мені б довелося заарештувати тебе.

— Заарештувати?! — пирхнула Ізабель. — Усе, що я робила, я робила на благо нашого міста. Легалізувала марихуану, безкоштовно поширювала метадон, фінансувала приміщення для надання медичної допомоги наркоманам. Або розчищала дорогу наркотику, вживання якого не призводить до великої смертності через передозування. Яка різниця? Політика у сфері наркотиків має бути прагматичною, Мікаелю.

— Заспокойся, я згоден, тут крити немає чим. Ми зробили Осло кращим та комфортнішим. Ну, будьмо.

Та вона проігнорувала його піднятий келих.

— Ти б і так ніколи мене не заарештував. Бо я б розповіла усім охочим слухати, що ти займаєшся зі мною сексом за спиною своєї маленької чарівної дружини. — Вона захихикала. — Прямо за її спиною. Пам’ятаєш нашу першу зустріч на отій прем’єрі, коли я сказала, що не проти з тобою перепихнутися? Твоя дружина стояла тоді прямо позаду тебе ледь-ледь за межами чутності, але ти й бровою не повів. Лише сказав, щоби я почекала, поки ти не відправиш її додому.

— Тс-с-с, ти вже п’яна, — зашикав на неї Мікаель, кладучи їй руку на спину.

— Саме тоді я й збагнула, що ти — чоловік мого серця. Тож коли старий сказав мені знайти спільника з амбіціями, не меншими за мої, я вже точно знала, до кого звернутися з цією пропозицією. Будьмо, Мікаелю.

— До речі, нам треба добавити. Може, зайдемо і…

— Забудь про те, що я сказала про чоловіка мого серця. Чоловіки прагнуть не мого серця, вони прагнуть моєї… — Почувся низький хрипкий сміх. То сміялася Ізабель.

— Ходімо, вже пора.

— Харрі Холе!

— Т-с-с-с!

— Оце дійсно мужчина мого серця. Трохи бовдур, ясна річ, але ж… гм… Як ти гадаєш, де він зараз?

— Довго прочісував місто, розшукуючи його, але безуспішно. Здогадно, він уже поїхав із Норвегії. Добився, щоби Олега виправдали, тому й поїхав. Навряд чи повернеться назад.

Ізабель гойднулася, але Мікаель вчасно підхопив її.

— Ти — покидьок, Мікаелю, і ми, покидьки, одне одного варті.

— Можливо, але нам все одно треба повернутися в дім, — сказав Мікаель, зиркнувши на годинника.

— Та не переймайся ти так, хлопче. Я можу випити багато, але все одно триматимусь на ногах, ти що, не знаєш мене?

— Знаю, але заходь ти перша, і тоді це не виглядатиме так…

— Підозріло?

— Щось у такому сенсі.

Трульс почув її різкий сміх і різке цокання її шпильок по цементу тераси.

Вона пішла, а Мікаель лишився стояти, прихилившись до поруччя.

Трульс виждав декілька секунд, а потім виступив із затінку.

— Привіт, Мікаелю.

Друг його дитинства обернувся. Його очі скляно блищали, а обличчя було злегка припухле. З того, що Мікаелю не зразу вдалося начепити на себе щиру й радісну посмішку, Трульс зробив висновок, що його товариш був добряче напідпитку.

— А, це ти, Трульсе. Я й не почув, як ти сюди вийшов. Життя всередині триває?

— І досі триває, чорт забирай.

Вони поглянули один на одного. І Трульс запитав себе: коли ж саме й де саме вони забули, як розмовляти один з одним, що сталося з їхніми невимушеними розмовами, їхніми спільними мріями, з тими днями, коли можна було запросто казати один одному все, що завгодно, і все, що завгодно, обговорювати. Куди поділися ті дні, коли вони були, як один, і діяли спільно. Як, скажімо, тоді, коли вони, ще поліцейські-початківці, відгамселили одного типа, який чіплявся до Ули. Або як вони розібралися з отим голубим типом з кримінального відділу, який почав залицятися до Мікаеля. Через кілька днів вони завели його до бойлерної в Бріні. Чувак щось белькотів та вибачався, казав, що його не так зрозуміли. Вони уникали бити його по обличчю, але той огидний скиглій дуже розлютив Трульса, і він так розходився, орудуючи своїм поліцейським кийком, що Мікаелю ледь вдалося його зупинити. Може, то були й не надто приємні спогади, але ті моменти об’єднували їх, сприяли відчуттю солідарності.

— А я стою отут і милуюся терасою, — сказав Мікаель.

— Зрозуміло.

— До речі, мені дещо спало на думку. Дещо пригадалося. Про оту ніч, коли ти заливав цемент…

— Що?

— Ти сказав, здається, що тобі неспокійно і тобі погано спиться. Але мені раптом спало на думку, що то була та сама ніч, коли ми заарештували Одіна, а опісля влаштували облаву на Альнабрю. І він кудись зник — як там його звали?

— Туту.

— Так, Туту. Ти мав бути тої ночі з нами, але ти сказав мені, що захворів. І натомість став змішувати бетон?

Трульс криво посміхнувся. Поглянув на Мікаеля. Спіймав його погляд і не відпускав.

— Хочеш знати правду?

Трульсу здалося, що Мікаель трохи завагався, перш ніж відповісти.

— Та хотілося б.

— Я навмисне просачкував.

На терасі на кілька секунд запанувала тиша, чувся лише далекий шум міста.

— Просачкував? — розсміявся Мікаель. Розсміявся скептичним, але добродушним сміхом. Трульсу подобався його сміх. Усім подобався — і чоловікам, і жінкам. То був сміх, який казав: ти — кумедний, приємний і, може, навіть розумний, тому чому б з тебе не посміятися добродушним приятельським сміхом?

— Ти — сачкував? Ти, хто ніколи не сачкував і кому завжди подобалося брати участь в арештах?

— Так, — підтвердив Трульс. — Мені не можна було заважати. Я проводив час із жінкою.

Знову запала тиша.

А потім Мікаель розреготався так, що мало не луснув. Закинувши голову, він сміявся й сміявся, аж поки йому не забракло повітря. Трульс побачив його бездоганні зуби. Мікаель подався вперед і ляснув Трульса по плечу. То був такий радісний і невимушений сміх, що на кілька секунд Трульс просто не міг втриматися. І розсміявся сам.

— Дрючиш жінок, а потім терасу будуєш, — сказав Мікаель, хватаючи ротом повітря. — Ну ти й мужик, Трульсе, справжній мужик.

Трульс відчув, як від цієї фрази він з маленького чоловічка знову виріс до свого нормального розміру. І на якусь мить все стало майже так, як у старі добрі часи. Ні, не майже, а цілковито так, як колись.

— Знаєш, — пробурчав він, — інколи доводиться дещо робити самому, без сторонньої допомоги. Це — єдиний спосіб пристойно виконати роботу.

— І то правда, — мовив Мікаель, обнявши Трульса за плечі і потупавши обома ногами по терасі. — Але оце, Трульсе, забагато цементу для однієї людини.

«Так, — подумав Трульс, відчуваючи, як у його грудях починає вирувати торжествуючий сміх. — Це дійсно забагато цементу для однієї людини».

— Треба було не віддавати тобі отой ігровий пристрій, коли ти мені його приніс, — сказав Олег.

— Треба було, — погодився Харрі, прихилившись до одвірка. — Поліпшив би свої навички гри в «Тетріс».

— А тобі треба було витягнути магазин із цього пістолета, перш ніж залишити його тут.

— Можливо, — відказав Харрі, намагаючись не дивитися на «Одесу», ствол якої дивився наполовину на підлогу і наполовину на нього.

Олег слабо посміхнувся.

— Схоже, ми обидва зробили декілька помилок, еге ж?

Харрі кивнув.

Олег підвівся і тепер стояв біля плити.

— Але ж я робив не лише помилки?

— Ясна річ. Ти зробив багато правильного.

— Наприклад?

Харрі знизав плечима.

— Наприклад, заявив, що кинувся на пістолет отого вигаданого вбивці. Сказав, що він був у балаклаві й ані слова не вимовив. Що спілкувався з тобою лише жестами. Ти підштовхнув мене до очевидних висновків: що цим пояснювалися рештки пороху на твоїй шкірі, що вбивця не говорив, бо боявся, що його голос розпізнають, що він був якимось чином зв’язаний з поліцією або наркоторговцями. Я пояснюю це так: ти приплів сюди балаклаву, бо той полісмен, з яким ви були на Альнабрю, теж мав балаклаву. У твоїй вигаданій історії ти помістив убивцю до сусіднього офісу, бо звідти геть усе повиносили, він не був замкнений, і тому будь-хто міг туди зайти, а потім звідти потрапити до річки. Ти дав мені певні натяки, щоби я вибудував власне переконливе пояснення — чому ти не міг убити Густо. Пояснення, яке мій мозок неодмінно мав скомпонувати, і ти на це розраховував. Бо лише мозок людини завжди є схильним робити висновки, ґрунтуючись на емоціях. Завжди готовий знайти втішливі відповіді, яких так прагнуть наші серця.

Олег повільно кивнув.

— Але тепер ти маєш усі решту відповідей. Правильних відповідей.

— Маю. Окрім одної, — сказав Харрі. — Навіщо?

Олег не відповів. Харрі підняв свою праву руку, а лівою повільно поліз до кишені брюк і витягнув звідти зім’яту пачку цигарок та запальничку.

— Навіщо, Олеже?

— А як ти гадаєш?

— Спершу мені ненадовго здалося, що то через Ірен. Ревнощі. Або через те, що ти довідався, що Густо комусь її продав. Але якщо він був єдиним, хто знав, де вона, то ти б не убивав його доти, поки він тобі цього не сказав би. Тому я виснував, що ти вбив його через щось інше. Через щось таке ж сильне, як і любов до жінки. Бо ти ж за вдачею не вбивця.

— Та невже?

— Ти — чоловік з класичною мотивацією, яка штовхала людей, незлих людей, на жахливі вчинки, і одним з тих людей був я. Моє розслідування ходило кругами. І не давало жодного результату. Тому я повернувся туди, з чого ми почали. З кохання. Кохання найгіршого штибу.

— Та що ти про це знаєш?!

— Знаю, бо я кохав ту ж саму «жінку». Або скажімо так — її сестру. Вночі вона — цариця, вмерти й не встати, а коли наступного ранку ти прокидаєшся, то бачиш, що вона огидна, мов потвора. — Харрі прикурив чорну цигарку з російським імперським орлом. — Та коли приходить ніч, ти забуваєш про її огидність і кохаєш її знову. І з цим коханням не може змагатися ніщо й ніхто, навіть Ірен. Я вірно кажу?

Харрі зробив затяжку, не зводячи з Олега пильного погляду.

— Що ти хочеш від мене почути? Ти ж і так усе знаєш.

— Я хочу почути, як ти сам це скажеш. Щоби ти сам почув, як усе це огидно і безглуздо.

— Що? Огидно й безглуздо встрелити того, хто намагається поцупити твою наркоту? Наркоту, яку ти з таким трудом зішкріб докупи та зберіг?!

— Невже ти не чуєш, наскільки банально це звучить?

— Це ти так кажеш, це для тебе воно звучить банально!

— Дійсно, це я так кажу. Я втратив найкращу жінку в світі, бо не зміг встояти. А ти убив свого найкращого друга, Олеже. Скажи, як його звали.

— Навіщо?

— Скажи його ім’я.

— Обережно, у мене пістолет.

— Скажи, як його звали.

Олег вишкірився.

— Густо. Що за…

— Іще раз.

Олег схилив набік голову і поглянув на Харрі.

— Густо.

— Іще раз! — загорлав Харрі.

— Густо! — загорлав у відповідь Олег.

— Іще р…

— Густо! — Олег увібрав повні легені повітря. — Густо! Густо! — Голос його затремтів. — Густо, Густо! — Голос почав ламатися і перемежовуватися схлипами. — Густо! Гус…то. — На очах з’явилися сльози, він примружився, щоби приховати їх, і прошепотів: — Густо… Густо Ганссен.

Харрі зробив крок уперед, але Олег підняв пістолет.

— Ти молодий, Олеже, ти ще можеш змінитися.

— А ти, Харрі, чи можеш ти змінитися?

— Дуже хотів би, Олеже, дуже шкодую, що не зміг змінитися, бо якби зміг, то краще потурбувався б за вас обох. Але мені вже пізно мінятися. Я є таким, як є.

— Тобто — алкоголік? Чи зрадник?

— Поліцейський.

Олег розсміявся.

— Оце так! Поліцейський! Не людина, не особа, а поліцейський?

— Здебільшого, поліцейський.

— Здебільшого, поліцейський, — повторив Олег, кивнувши головою. — Звучить банально, еге ж?

— Банально й нецікаво, — відповів Харрі, виймаючи з рота недопалену цигарку і несхвально дивлячись на неї, наче вона не справлялася зі своєю роботою. — Бо це означає, що я не маю вибору, Олеже.

— Вибору?

— Я маю забезпечити невідворотність твого покарання.

— Ти ж більше не працюєш у поліції, Харрі. І ти неозброєний. До того ж, ніхто не знає того, що знаєш про мене ти, і ніхто не знає, що ми тут. Подумай про мене! Хоча б раз подумай про нас, про нас трьох! — Його очі наповнилися слізьми, а в голосі чулися верескливі металічні нотки відчаю. — Чом би тобі зараз просто не піти, і ми все забудемо, наче цього ніколи й не було?

— Хотів би, та не можу, — відказав Харрі. — Бо ти загнав мене в куток. Я знаю, що сталося, і тому маю зупинити тебе.

— А чому ти тоді пістолета не забрав?

Харрі знизав плечима.

— Я не можу тебе заарештувати. Ти маєш сам піти і здатися. Бо це — твоє життя, твої перегони.

— Здатися? А з якого дива? Мене ж щойно випустили!

— Якщо я тебе заарештую, то втрачу і тебе, і твою матір. А без вас я — ніхто. Без вас я не можу жити. Розумієш, Олеже? Я — пацюк, якого випхали з житла і не впускають, і він має лише один шлях назад. І цей шлях пролягає крізь тебе.

— Тоді відпусти мене! Забудьмо все, що сталося, і почнімо знову!

Харрі похитав головою.

— Не можу, Олеже, бо сталося навмисне вбивство. Пістолет у тебе, отже, і вирішувати також маєш ти. Мусиш подумати про нас трьох. Якщо ми звернемося до Ганса Крістіана, то можна буде владнати справу так, що термін ув’язнення істотно зменшать.

— Але цього терміну буде цілком достатньо, щоби я втратив Ірен. Ніхто так довго не чекатиме.

— Може, так, а може, й ні. Може, ти її вже втратив.

— Ти брешеш! Ти завжди брешеш! — Олег закліпав очима, щоб прогнати сльози. — Що ти зробиш, якщо я відмовлюся здатися?

— Тоді мені доведеться заарештувати тебе прямо тут.

З вуст Олега вирвалося щось схоже на стогін — наполовину скептичний сміх і наполовину здивований зойк.

— Ти божевільний, Харрі.

— Таким мене народили, Олеже. І я роблю те, що маю робити. Так само, як і ти маєш робити те, що мусиш робити.

— Мусиш? Як тебе послухати, то виходить, що це прокляття якесь. Невідворотність.

— Можливо.

— Це повна бздура!

— Тоді зламай те прокляття, Олеже. Бо ти ж не хочеш більше убивати.

— Геть звідси! — заверещав Олег. Пістолет затремтів у його руці. — Вимітайся! Ти вже не працюєш у поліції!

— Вірно, не працюю, — погодився Харрі. — Але я вже сказав, що… — Він стиснув губи довкола чорної цигарки і зробив глибоку затяжку. Заплющив очі і дві секунди постояв мовчки, немов насолоджуючись нею. А потім зі свистом випустив з легенів повітря і дим —…що я — поліцейський.

Харрі кинув цигарку собі під ноги. Наступив на неї, рушивши до Олега. Підняв голову. Олег був заввишки майже як він. За прицілом націленого пістолета Харрі побачив хлопцеві очі. Побачив, як він звів курок. І збагнув, яким буде фінал. Він стояв на заваді, а хлопець також не мав вибору; вони були двома невідомими величинами у рівнянні, яке не мало розв’язання, двома космічними тілами, що йшли курсом на неминуче зіткнення, грою в «Тетріс», де мав бути лише один переможець. Він сподівався, що Олегу опісля не забракне кмітливості позбутися пістолета, що він сяде на літак до Бангкока, ніколи ані слова не скаже Ракелі, ніколи не прокидатиметься вночі від власного вереску в кімнаті, повній привидів з минулого, і що йому вдасться налагодити собі життя, яким варто жити. Бо його власне життя таким не було. Вже не було. Воно втратило свій сенс. Затиснувши нерви в кулак, Харрі продовжував іти, гостро відчуваючи вагу свого тіла і бачачи, як збільшується чорне око ствола. Осінній день, помаранчеве листя, Олегу десять років, і вітер куйовдить йому волосся; поруч із ним — Ракель і Харрі, вони вдивляються в об’єктив кишенькового фотоапарата, чекаючи, коли клацне автоспуск. Фотографічний доказ того, що їм це вдалося, вони жили життям, яким варто жити, вони досягли вершини щастя. Палець Олега, білий на кісточці суглоба, міцніше огорнув спусковий гачок. Вороття немає. Ніколи не мав він часу, щоби встигнути на літак. Ніколи не було жодного літака. Не було ніякого Гонконга. Просто було уявлення про життя, яким ніхто з них не мав змоги жити. Харрі не відчував страху. Лише смуток. Коротка черга прозвучала як єдиний постріл, і в кімнаті затремтіли вікна. Харрі відчув фізичний тиск куль, що поцілили йому в груди. Від відбою пістолет підстрибнув, і третя куля влучила йому в голову. Харрі упав. Під ним — темрява. І він у неї пірнув. Темрява проковтнула його і понесла в прохолодну безболісну порожнечу. «Нарешті», — подумав він. І це була остання думка Харрі Холе. Що нарешті, нарешті він вільний.

Пацючиха-мати прислухалася. Верески її дитинчат стали чутнішими й настирливішими після того, як церковні дзвони відбили десять і замовкли, а поліцейська сирена спочатку наблизилася, а потім вщухла на відстані. Чулися лише слабкі удари серця. Десь у пам’яті пацючихи вже зберігався запах пороху і друге, молодше, тіло, яке лежало тут, спливаючи кров’ю на цій самій кухонній підлозі. Але то було ще влітку, задовго до того, як народився цей виводок. І оте молодше тіло не закривало собою вхід до гнізда.

Пацючиха вже знала, що крізь шлунок людини прогризтися було важче, ніж здавалося, тому вона мала поміркувати над іншим варіантом. І повернулася до того, з чого почала.

Вп’яла зуби в шкіряний черевик.

Знову полизькала метал, солонуватий метал, що стирчав поміж двома пальцями правої руки.

Видряпалася по піджаку, який відгонив потом, кров’ю та харчами. Стількома харчами, що, здавалося, цей лляний піджак побував у контейнері для об’їдків.

І ось вони знову — молекули отого надзвичайно різкого запаху диму, який повністю не вивітрився. Та навіть від цих нечисленних молекул очі в неї засльозилися, і їй стало важко дихати.

Пацючиха пробіглася по передпліччю, перебралася через плече і виявила просякнутий кров’ю бинт, обмотаний довкола шиї. Це її на якусь мить відволікло. Потім вона знову почула верески своїх дитинчат і перебралася на груди. З двох круглих отворів у піджаці і досі йшов сильний запах. То був запах сірки й пороху. Одна куля пройшла крізь серце; принаймні, пацючиха чула ледь вловимі вібрації, коли воно билося. Воно й досі билося. Потім вона перебігла на лоба, полизькала кров, що стікала одною тоненькою цівкою з русявого волосся. Спустилася до губ, ніздрів та повік. На одній щоці виднівся довгий шрам. Пацючий розум працював так, як працює він під час експериментів, коли пацюків поміщають до лабіринту, — з приголомшливою раціональністю й ефективністю. Щока. Порожнина рота. Шия безпосередньо під головою. І тоді вона зможе проникнути чоловікові попід тіло, туди, де вхід до гнізда. Життя пацюка просте й тяжке. Ти робиш те, що маєш робити.

Частина п’ята

44

На річці Акерсельва блищало місячне сяйво, перетворюючи забруднений струмок на золотистий ланцюжок, що біг через місто. Мало хто з жінок наважиться пройтися безлюдними стежками біля води, але Мартіна наважилася. У «Сторожовій Вежі» день видався важким, і вона втомилася. Але втомилася по-хорошому. Бо день був довгий, і вона встигла зробити багато добрих справ. Із темряви до неї наблизився якийсь хлопець, побачив її обличчя в світлі ліхтарика, тихо промимрив: «Привіт» і знову розчинився в темряві. Рікард уже кілька разів просив її ходити додому іншим маршрутом, особливо тепер, коли вона завагітніла, але Мартіна відказала, що то — найкоротший шлях до Грюнерльокки. Ніхто не забере у неї її рідного міста! До того ж, вона знала так багато людей, що жили під мостами, що почувалася там безпечніше, аніж в якомусь шикарному барі західної частини Осло. Вона вже пройшла повз A&B на площі Шус-плясс і рушила в напрямку бару «Бла», коли раптом почула, як асфальт задвигтів від коротких та різких ударів черевиків. На неї вибіг високий хлопець. Перш ніж він встиг пробігти повз неї і, хекаючи від натуги, зникнути в темряві, Мартіна краєм ока побачила його обличчя. То було знайоме обличчя, яке вона бачила колись у «Сторожовій Вежі». Але їх було так багато, що інколи їй здавалося, наче вона нещодавно бачила людей, які, за словами її колег, померли багато місяців тому чи навіть років. Але чомусь це обличчя наштовхнуло Мартіну на думку про Харрі. Вона ніколи й ні з ким про нього не говорила, а тим паче з Рікардом, але він встиг створити власний куточок в її душі, таку собі невеличку кімнату, куди вона могла приходити до нього у гості. Може, то був Олег? Може, саме він і наштовхнув її на думку про Харрі? Вона обернулася. Побачила спину хлопця, який біг геть. Біг так, наче за ним гнався сам диявол, наче він від когось тікав. Але Мартіна бачила, що за ним ніхто не гнався. Постать хлопця зменшувалася. А потім остаточно розчинилася в темряві.

Ірен поглянула на свого годинника. П’ята на дванадцяту. Вона відкинулася на спинку сидіння й уставилася на монітор над столом. За кілька хвилин пасажирам дозволять піднятися на борт літака. Татко прислав їм текстове повідомлення, що зустріне їх в аеропорту Франкфурта. Ірен рясно пітніла, і тіло її боліло. Їй доведеться нелегко. Але все буде добре.

Штайн стиснув їй руку.

— Як почуваєшся, ягідко?

Ірен посміхнулася. І стиснула йому руку у відповідь.

Все буде добре.

— А ми її, часом, не знаємо? — прошепотіла Ірен.

— Кого?

— Та оту темноволосу, що сидить отам сама.

Коли Штайн та Ірен прибули сюди, ця жінка вже сиділа тут напроти біля виходу, читаючи туристичний довідник про Таїланд. Вона була красива тією красою, над якою не владний час. І випромінювала щось на кшталт тихої радості, немов посміхаючись до самої себе навіть на самоті.

— Не знаю. А хто вона?

— І я не знаю. Але когось вона мені нагадує.

— Кого?

— Не знаю.

Штайн розсміявся. Отим тихим сміхом старшого брата, сміхом, що вселяв спокій та впевненість. І знову стиснув їй руку. На табло з’явився знак оклику, і металічний голос повідомив, що пасажири рейсу на Франкфурт можуть підніматися на борт літака. Люди попідводилися і рушили натовпом до столу реєстратора. Ірен притримала Штайна, який також хотів підвестися.

— Що таке, ягідко?

— Почекаймо, поки розсмокчеться черга.

— Але ж…

— Мені не хочеться стояти в тунелі так близько… до людей.

— Гаразд. Ну й дурний же я. Як ти ся маєш?

— Наразі добре. Вона така самотня.

— Самотня? — Штайн поглянув на жінку. — Я не згоден. Вона виглядає щасливою.

— Так, але самотньою.

— Щасливою й самотньою?

Ірен розсміялася.

— Та ні. То я помилилася. Скоріше, самотнім є той хлопець, якого вона нагадує.

— Ірен?

— Що?

— Ти забула, що ми домовлялися? Лише позитивні радісні думки, добре?

— Добре. Ми з тобою не самотні.

— Ні, ми з тобою одне для одного. Назавжди, добре?

— Назавжди.

Ірен просунула свою руку під братову і поклала голову йому на плече. Згадала полісмена, який її знайшов. Здається, він сказав, що його звуть Харрі. Спершу їй спав на думку Харрі, про якого безустанно говорив Олег. Той Харрі теж був полісменом. Але з Олегових розповідей він уявлявся їй вищим, молодшим та навіть симпатичнішим за того дещо непоказного й некрасивого чоловіка, який визволив її. Але він приходив і до Штайна, і тепер вона знала, що то таки був він. Харрі Холе. А ще вона знала, що запам’ятає його на все життя. Його обличчя зі шрамом, рану на підборідді та широку пов’язку на шиї. І голос. Олег не казав їй, що Харрі мав такий заспокійливий і втішливий голос. І раптом вона відчула впевненість, звідки та впевненість взялася, вона не знала, але вона просто з’явилася.

Все буде добре.

Покинувши Осло, вона зможе все залишити в минулому. Їй не можна буде торкатися ані алкоголю, ані наркотиків, так пояснили їй татко та лікар, до якого вона ходила на прийом. Віолін нагадуватиме про себе, завжди нагадуватиме, але вона триматиме його на відстані. Так само, як і привид Густо, який завжди переслідуватиме її. Привид Ібсена. І привиди всіх тих нещасних, яким вона продавала смерть у вигляді білого порошку. Вони з’являтимуться непрошеними. Можливо, за кілька років вони зблякнуть. І вона повернеться до Осло. А найголовнішим було те, що все мало бути добре. Вона неодмінно створить собі таке життя, яким буде варто жити.

Вона поглянула на жінку, яка читала. А жінка також поглянула на неї, наче відчула, що на неї дивляться. Вона подарувала їй коротку, але іскристу посмішку, а потім знов уткнулася у свій довідник.

— Ходімо, — сказав Штайн.

— Ходімо, — повторила Ірен.

Трульс Бернтсен їхав через Квадратурен. Скотився до вулиці Тольбугата. Піднявся по Прінсенс-гате. Опустився вулицею Родхусгата. Він пішов з вечірки рано, сів у своє авто і рушив навмання. Погода була холодна і ясна, й увечері район Квадратурен ожив. Його гукали проститутки — напевне, нюхом відчули приплив тестостерону в його крові. Товкачі наркоти намагалися перебити один одного, пропонуючи нижчу ціну. В якомусь припаркованому «корветі» гепали низькими частотами динаміки: бум, бум, бум! На трамвайній зупинці цілувалася парочка. Якийсь чоловік біг, сміючись, по вулиці; поли його піджака розвівало зустрічним вітром, а за ним гнався чоловік у такому ж самому піджаку. На розі Дроннінгенс-гате виднілася одинока арсенальська футболка. Цього типа Трульс раніше не бачив, явно хтось новий. Його поліцейська рація затріскотіла. І в Трульса виникло дивовижне відчуття упорядкованості й благополуччя: кров струменить його венами, бухає бас, задаючи ритм усьому, що відбувається довкола, а він сидить, дивиться і бачить усі маленькі гвинтики та коліщатка, котрі один про одного не знають нічого, але змушують інших обертатися. І він — єдиний, хто бачить сукупну картину в її цілісності. Саме так і має бути. Бо це тепер — його місто.

* * * * *

Священик церкви Гамлебюен відімкнув двері і вийшов. Послухав, як шумлять на цвинтарі вершечки дерев. Довго дивився на місяць. Прекрасний вечір. Концерт мав успіх, було багато людей. Значно більше, ніж буде на завтрашній ранковій службі. Священик зітхнув. Проповідь, яку він збирався виповісти завтра перед порожніми лавами, стосуватиметься прощення гріхів. Він зійшов східцями. Подався через кладовище. Він вирішив прочитати ту ж саму проповідь, яку виголосив на похороні в п’ятницю. Померлий, за словами його родичів, а конкретніше — його колишньої дружини, наприкінці свого життя займався кримінальними оборудками, та навіть і до цього вів життя, повне гріхів, і тих гріхів набралося стільки, що вони утворили височенну гору, недосяжну для решти тих, хто пішов на той світ. Тому їм не треба було перейматися власною гріховністю, бо знайшовся той, хто їх переплюнув. Єдиними жалобниками, присутніми на похороні, були колишня дружина та діти, а також одна колега-стюардеса, яка сопіла й простуджено гугнявила впродовж усієї церемонії. Колишня дружина стиха зізналася йому, що та колега була, напевне, єдиною стюардесою, з якою її померлий чоловік не переспав.

Священик пройшов повз один надгробок і побачив на ньому залишки чогось білого, наче хтось написав на ньому крейдою, а потім стер. То була могила Аскільда Като Руда, відомого також під ім’ям Аскільд Орегод. Іще з незапам’ятних часів існувало таке правило: термін оренди землі під могилу закінчувався через покоління, якщо за його продовження ніхто не платив, — цей привілей залишили для багатих. Але з якоїсь невідомої причини могила злиденного Аскільда Като Руда залишилася неторкнутою. А коли вона стала таким собі пам’ятником давнини, її почали оберігати. Можливо, існувало оптимістичне сподівання на те, що ця могила стане місцем паломництва туристів, і недарма: надгробок на кладовищі найбіднішого району Східного Осло, де нещасні родичі померлого спромоглися нашкребти грошей тільки на маленький надгробок лише з ініціалами, прізвищем та датами. Тексту надгробок не мав, оскільки каменярі брали за свою роботу відповідно до кількості букв. Колись один авторитетний чоловік навіть припустив, що прізвище померлого було Рууд, але його родичі зекономили якусь копійчину на одній букві, і вийшло «Руд». Це дало поживу легенді про те, що Аскільд Орегод і досі ходить вулицями Осло. Але цій легенді не надто вірили, тому про Аскільда Орегода доволі швидко забули і залишили його — в буквальному сенсі — спочивати в мирі.

Коли священик став зачиняти за собою хвіртку цвинтаря, із темряви під стіною вигулькнула якась постать. Священик мимоволі заціпенів.

— Змилосердьтеся, — проскреготав голос. І до нього простягнулася велика розкрита долоня.

Священик вдивився в обличчя під капелюхом. То було старе обличчя зі зморшкуватим ландшафтом, великим носом та ще більшими вухами і двома навдивовижу чистими блакитними і безневинними очима. Так, безневинними. Саме про це священик подумав, коли дав біднякові монету вартістю двадцять крон, і подався додому. Безневинні блакитні очі новонародженого дитинчати, яке ще не потребує прощення гріхів. Треба буде включити це до завтрашньої проповіді.

Я дійшов до кінця, татку.

Я сиджу тут, а Олег стоїть наді мною. І тримає «Одесу» обома руками так, наче вчепився за тріснуту гілку, рятуючи своє дорогоцінне життя. Міцно стиснув пістолет і кричить. Зовсім з глузду з’їхав.

— Де вона?! Де Ірен? Скажи, бо я, бо я…

— А що ти зробиш, бовдуре безмозкий? Тобі ж все одно забракне сміливості вистрелити. Ти — слабак, Олеже, і тобі цього не дано. Ти — один з отих правильних хлопців. Краще вгамуйся, і ми розділимо дозу на двох.

— Чорта з два. Поки ти не скажеш, де вона.

— Тоді я заберу собі всю дозу.

— Половину. Бо це — моя остання.

— Домовилися. А тепер поклади пістолет.

І цей ідіот зробив так, як я й сказав. Здібності до навчання — нуль. Я обдурив його так само легко, як і тоді, коли ми вперше зустрілися після концерту «Джудас Пріст». Олег нахилився і поклав химерний пістолет поперед себе на підлогу. Я помітив, що важіль регулятора збоку на корпусі був поставлений на позначку «С», що означало стрільбу чергами. Варто лише ледь-ледь натиснути на гачок — і…

— Так де ж вона? — спитав він, випрямляючись.

І тепер, тепер, коли дуло пістолета вже не дивилося мені у вічі, я відчув, як вона наростає. Лють. Він погрожував мені. Як і мій прийомний батько. Що я терпіти не можу — це коли мені погрожують. Тому замість згрузити йому красивий варіант — мовляв, Ірен зараз в реабілітаційному центрі в Данії, вона ізольована, щоби до неї не мали доступу колишні друзі, які можуть знову підсадити її на наркотики, і подібну фігню, я натомість посипав сіллю рану. Мав посипати сіллю рану. В моїх венах тече зіпсута кров, татку, тому ти краще помовкуй. Вірніше, текла, бо більша частина моєї крові зараз розтеклася по кухонній підлозі. Але я, дурень набитий, все одно посипав сіллю рану.

— Я продав її, — сказав я. — За кілька грамів віоліну.

— Що?!

— Я продав її одному німцю на Центральному вокзалі Осло. Не знаю, як його звати і де він живе. Можливо, в Мюнхені. Може, сидить собі той німець зараз вдома зі своїм приятелем, а Ірен у них відсмоктує своїм маленьким ротиком. І їй це страшенно подобається, так подобається, що вона переплутала, де чий прутень, бо все, про що вона здатна думати, — це про її істинне кохання. А її істинне кохання звуть…

Олег стояв, роззявивши рота, і все кліпав та кліпав очима. Мав так само дурний вигляд, як і тоді в пакистанській забігайлівці, коли дав мені п’ятсот крон. Я розставив руки, як той довбаний чаклун-фокусник.

— …віолін!

Олег і далі кліпав очима, настільки шокований, що не встиг зреагувати, коли я кинувся до пістолета.

Принаймні, так мені здалося.

Бо я дещо забув.

Він увесь час за мною слідкував. Він уже збагнув, що віоліну йому я не дам. Він уже набув певних навичок. Він теж навчився читати думки людей. Принаймні, думки крадія.

Я мав би бути розумнішим. Мав би все владнати за половину дози.

Олег встиг до пістолета раніше за мене. Може, ледь торкнувся гачка. А пістолет був поставлений на стрільбу чергами. Падаючи на підлогу, я побачив його шоковане обличчя. Почув, як довкола стало тихо-тихо. Почув, як він схилився наді мною. Почув тихе тоненьке скигління, наче авіадвигун, що працював на низьких обертах, наче Олег хотів розплакатися, але не зміг. А потім він повільно пішов до дальнього кінця кухні. Справжній наркоман усе робить у відповідності до своїх пріоритетів.

Він поклав шприц поруч зі мною. Навіть спитав, чи не хочу я вколотися. То була гарна пропозиція, та от тільки я говорити вже не міг. Міг тільки слухати. Тож я лежав і слухав, як важко гупали його кроки, коли він спускався сходами. А я залишився сам-один. Таким самотнім я ще ніколи не був.

Церковні дзвони припинили бемкати.

Схоже, я розповів усю історію свого життя.

Тепер полегшало, вже болить не так сильно.

Ти де, татку? Ти мене чуєш?

Чи чуєш ти мене, Руфусе? Ти мене чекаєш?

Та я пам’ятаю, що сказав старий: смерть вивільняє душу. Вивільняє довбану бісову душу. Чи не вивільняє? Їй-богу, не знаю.

Там видно буде.

Першоджерела інформації та подяки

Аудун Бекстрьом та Курт А. Ліер — за допомогу стосовно роботи поліції в загальному плані. Торгейр Ейра та компанії EB Marina — за допомогу в пірнанні. Аре Міклебуст та відділ поліції Осло з боротьби з організованою злочинністю — за інформацію зі сфери наркотиків та наркоторгівлі. Пол Колсто «Росія». Оле Томас Бйеркнес та Анна Крістіна Хофф-Йоганссен «Методи розслідування». Ніколай Лілін «Сибірське виховання». Беріт Ньоклбі «Карл А. Мартінсен — життя та кар’єра». Даг Фельштад — за допомогу з російською мовою. Єва Штенлунд — за допомогу зі шведською. Ларс Петер Свеен — за допомогу з діалектизмами. К’єль Ерік Стрьомслаг — за допомогу у фармації. Тор Хоннінсвог — за допомогу з авіацією. Йорген Вільк — з кладовищами. Мортен Госкйонлі — з анатомією. Ойштайн Ейкеланд і Томас Галле-Велле — за допомогу з медициною. Бригітта Бломен — з психологією. Одд Като Крістіансен — за допомогу з інформацією про нічний Осло. Крістін Клемет — за міськраду Осло. Крістін Герде — за допомогу з кіньми. Джулі Сімонсен — за набір. Дякую всім у видавництві Aschehoug Publishing House та в агенції Salomonsson Agency.

Примітки

1

«Johnny Walker» — відома марка віскі.

2

Балаклава — чепчик на голову з отворами для рота й очей, використовуваний з негарною метою.

3

Тверда земля (лат.).

Content

Ю Несбьо
ПРИВИД

Частина перша

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

Частина друга

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

Частина третя

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

Частина четверта

38

39

40

41

42

43

Частина п’ята

44

Першоджерела інформації та подяки

Примітки